ДЖЕК СЛЕЙД

ЛЕОНА И НЕЙНИЯТ КВАРТЕТ ОТ УБИЙЦИ

Превод: Цветелина Петрова

chitanka.info

Заедно с легендарния полковник Джо Миро, Ласитър се бори до последната минута. От смъртни врагове двамата стават приятели. Но полковникът е убит. И когато Ласитър вече мисли, че ще го постигне същата участ, пред него се появява русокоса жена — Леона Макомбър. Пленителна, страстна и тайнствена. Около нея са четиримата мъже, на които Ласитър смята, че дължи живота си. До мига, в който прозира истината.

1.

Хората в ранчото на Джуан Алварадо бяха изгубили всякаква надежда. Нападателите стреляха от всички посоки и не даваха дори за миг възможност на обкръжените да си отдъхнат. Над ранчото сякаш се бе развихрила страшна буря. Куршумите свистяха непрекъснато през прозорците, които отдавна вече бяха останали без стъкла.

Джуан Алварадо и хората му бяха залегнали на пода — кой където бе сварил. В началото отвръщаха на изстрелите, но после Джуан Алварадо им нареди да спрат огъня. И без друго от гърмежите напосоки нямаше смисъл. Освен това не бяха въоръжени подходящо за подобни случаи, защото тук бяха живели винаги в мир. Затова сега бяха толкова безпомощни.

Нямаха и най-малката представа какво означава това внезапно нападение. Мария Алварадо бе клекнала под кухненската маса и се молеше, шепнейки под носа си, с молитвената броеница в ръка. Малките дървени топчета се плъзгаха едно след друго между пръстите й.

Изглежда, че Бог чу молитвите й, защото изведнъж се възцари тишина.

— Излезте всички вън! — извика някой с глас, който прозвуча толкова студено, че човек можеше да го побият ледени тръпки. — Няма да ви сторим нищо, ако продължавате да се държите така благоразумно. Излезте без оръжие и тогава ще си поговорим!

При тези думи мъжът се засмя. Той можеше да си позволи да се държи като самоуверен победител, в чиито ръце се намира съдбата на обитателите на ранчото.

Нападението се бе стоварило като гръм от ясно небе върху семейство Алварадо, които вече бяха чували за подобни случаи. Но сега те не можеха да повярват, че са станали жертва на сеещите ужас конници на Ел Хомбре.

Ранчото на Алварадо беше усамотено, доста отдалечено от всички пътища. Наистина, семейството притежаваше много земя, но никой не ламтеше за нея, защото беше неплодородна и не позволяваше отглеждането на голям брой рогат добитък. Затова собствениците му си останаха скромни хора, но с упорит труд и търпение успяха да натрупат известно състояние.

Някой сигурно бе разбрал това. Вероятно ги бяха наблюдавали от известно време насам. Джуан Алварадо имаше лоши, мрачни предчувствия.

— Кои сте вие? — извика той. — Какво искате? Тук винаги сме живели в мир, а и няма какво толкова да вземете от нас. Ако сте дошли за плячка, тя не си заслужава дългия път, който сте изминали.

През счупените прозорци проникна слаба лунна светлина. Джуан Алварадо направи повелителен жест на семейството си да запази спокойствие. Те го разбраха правилно. Всеки знаеше, че сега най-важното бе разбойниците да повярват, че животът на хората от ранчото се намира в техни ръце. Не биваше да оказват никаква съпротива на нападателите отвън, защото вече бяха чували най-различни ужасни истории за безчинствата на страшната банда на Ел Хомбре в други ранчота, ферми и малки селца. Името на главатаря бе запечатано в паметта на всички. Кой друг иначе би могъл да стои зад това нападение?

Мислите препускаха в пълен безпорядък над всяко чело, сърцата биеха лудо от вълнение. Отвън отново прозвуча студеният, злорад смях. После мъжът, който явно бе предводителят, извика:

— Ние сме конниците на Ел Хомбре. Сигурно вече сте отгатнали това. Смятам, че и до вас е достигнала мълвата, че кръстосваме областта, за да ви пазим. Задачата ни е да охраняваме тая земя, за да не бъдат тормозени добрите и честни хора от отвратителната сган лешояди и койоти, която иска да отнеме плодовете на вашия труд. Но всъщност за това сигурно вече сте чули. Е, Алварадо? Надявам се, че си съгласен като всички останали да платиш данък, за да ви закриляме и в бъдеще! Хайде, излизайте навън, но без оръжие! Ще си поговорим на спокойствие и ще сключим договор, както с всички други. Или може би си мислите, че не се нуждаете от защита?

Джуан Алварадо кимна примирено.

— Не можем да направим нищо — прошепна на семейството си. — Не ни остава нищо друго, освен да платим данъка, който ни искат. Хайде! Не бива да ги дразним ненужно.

Джуан Алварадо беше спокоен и уверен. През годините бе успял да спести нещо, но то се намираше в едно скривалище, за което знаеше само той. Беше се подсигурил в случай, че умре. Тогава жена му Мария щеше да намери едно писмо и план, с чиято помощ тя лесно щеше да открие малкото съкровище.

— Хайде да излезем! — повтори Джуан и всички го последваха един след друг в лунната нощ.

Застанаха пред къщата, плътно притиснати, сякаш всеки очакваше закрила от човека до себе си. Не знаеха какво им предстоеше. Бяха деветима: четиримата синове, двете дъщери и Алфредо, бащата на Джуан. Той се бе заселил тук преди много години, когато тази земя все още принадлежеше на Мексико.

Наоколо настъпи раздвижване. От всички страни се появиха конници, пратеници на страшния Ел Хомбре.

Семейство Алварадо се притиснаха още по-плътно един до друг. Джуан Алварадо остана някак си изолиран. Като глава на фамилията той носеше отговорност за всички.

Начело на бандата яздеше висок, широкоплещест мъж, който се отличаваше от другите по облеклото. Ясно бе, че е предводител.

Той ли бе прословутият Ел Хомбре? Никой нямаше представа как изглежда. Никой никога не беше го виждал. Но само лицето му бе достатъчно, за да внуши страх и ужас.

— Аз съм Бил Ландри — каза великанът и втренчи студен поглед в Джуан Алварадо. — Изпраща ме Ел Хомбре, както вече ти споменах преди малко. Става въпрос за вашия данък. Наблюдавахме ви известно време и сега знаем, че работите ви не вървят зле. Можете да си позволите някои неща, за които другите хора не са в състояние дори да си помислят. Живеете охолно, по пасищата имате много говеда, овце и кози. Междувременно някои от вас обикалят планините и търсят полезни изкопаеми. Предполагаме, че дори сте намерили нещо. Ще ми разкажеш всичко за това! Или може би не искаш? О, не, сигурен съм, че ще го направиш.

Бандитът скочи от седлото. Движенията му бяха гъвкави, въпреки едрото му тяло. Когато спря пред Джуан Алварадо, на собственика на ранчото му се стори, че пред него стои грамадна канара. Бил Ландри го гледаше така, сякаш искаше да го убие.

— Имаш доста неиздължени суми, Джуан Алварадо. Докато всички други хора винаги си плащат послушно данъка, вие водите тук приятен живот. Затова и спестяванията ви са по-големи. Ел Хомбре вече изчисли колко му дължите: точно десет хиляди долара. Толкова струва твоят живот и животът на семейството ти. За подробностите ще говорим по-късно. Сега първо ще се настаним удобно тук.

Останалите бандити също слязоха от конете. Далеч не бяха толкова много, колкото си бе представяло семейство Алварадо. Само десетина, а ранчерите смятаха, че си имат работа най-малко с трийсет мъже. „Но и с тях не бихме могли да мерим сили“ — помисли си с горчивина Джуан.

Не бяха свикнали да се бият, не притежаваха и модерни, скорострелни уинчестъри, нямаха опит в тия неща. Затова сега съдбата им се намираше в ръцете на провидението.

Бандата на Ел Хомбре много добре осъзнаваше този факт. Негодниците се разположиха в ранчото. Бяха дружелюбни, макар и по доста снизходителен начин. Някои от тях започнаха да задяват дъщерите на Алварадо. Мануела беше двайсетгодишна, а Карина — с две години по-малка. И двете бяха големи красавици. Хубостта им бе опасна за тях самите, защото притежаваха излъчване, което караше кръвта на мъжете да закипи и им вземаше ума.

Хората на Ел Хомбре се движеха навсякъде из ранчото, сякаш те бяха тук господарите. Синовете на Алварадо трябваше да запалят огън под големия грил и да заколят едно теле. Новите господари искаха да се забавляват, да превърнат тази вечер в празнична фиеста. Естествено, собствениците на ранчото трябваше да набавят алкохол. Подчиниха се, скърцайки със зъби. Но пиенето, което извадиха от мазата, не бе достатъчно за дивата орда.

Тогава няколко от бандитите сами се огледаха наоколо и намериха неща, които семейство Алварадо би предпочело да запази за себе си. Предводителят Бил Ландри каза с явна заплаха в гласа:

— Искаме да бъдем нагостени като приятели, Джуан Алварадо. Държим се дружелюбно с вас, така че трябва да отвърнете на нашата учтивост. Но ако забележа, че гледате на нас като на врагове, ще се наложи да променя отношението си. И повярвай ми, амиго, мога да бъда много, много лош…

Удари силно Джуан по рамото, така че коленете на не особено здравия физически мексиканец без малко да се подкосят. Семейство Алварадо предчувстваше, че нещата ще свършат зле. Дядо Алфредо искаше да се оттегли, като възнамеряваше с един изстрел из засада да убие предводителя, а ако можеше и още двама-трима негодници, преди и него да го сполети същата участ. Но с това се бе примирил. И без друго не му оставаше още много живот. Нямаше никакво значение, ако отидеше на оня свят малко по-рано. Тогава поне дядо Алфредо щеше да влезе в царството на сенките със съзнанието, че в последните си минути е извършил още едно добро дело. Но той не можеше да го направи.

Бандитите шареха с очи навсякъде. Те бяха недоверчиви като хищни животи, макар че изглеждаха весели.

— Хей, дядо! — извика един от тях. — Къде си се забързал така?

— Трябва да си лягам — отговори старецът. — Не ми е добре.

— Не можеш ли да лежиш тук навън? — засмя се бандитът. — Има достатъчно място, а и…

Старият човек се направи на глух. Изведнъж започна да се олюлява, сякаш наистина му беше лошо и уж случайно залитна към вратата на къщата. Упорито не искаше да си избие от главата това, което си бе наумил и си въобразяваше, че ще успее. Кипеше от гняв, който му вдъхваше неочаквани сили.

Бандитът млъкна насред изречението. Съучастниците му постъпиха по същия начин. Алфредо Алварадо успя със скок да влезе през вратата. Негодниците откриха силен огън по него. Чуха как старият мъж извика — доказателство, че е улучен поне от един куршум. Но той бе изчезнал във вътрешността на къщата.

— Измъкнете го навън! — изрева Бил Ландри. — Жив, ако успеете.

От един от прозорците нещо просветна и се чу глух гърмеж от пушка с предно зареждане. Един бандит се свлече на земята. Няколко от съучастниците му се втурнаха към къщата, насърчавани от предводителя си със силни викове. Алфредо се появи отново на прозореца и закрещя като луд. Този път стискаше с две ръце един револвер. Беше улучен и затова нямаше сили, за да стреля с колта. Въпреки всичко улучи още един бандит.

Без малко старецът да всее смут всред пратениците на Ел Хомбре. Бе успял да извади от играта двама мъже. Тайно се бе надявал, че хората му ще се възползват от настъпилия хаос, за да си плюят на петите и да изчезнат под закрилата на мрака. За съжаление, те не бяха достатъчно съобразителни. Изненадата като че ли ги скова. Никой от тях не бе очаквал безумно смелата постъпка на дядото. Освен това бандитите доказаха, че умеят да реагират светкавично. Бяха изпадали и в далеч по-сложни ситуации, в сравнение с които тази тук бе играчка за тях.

Двама мъже се втурнаха през вратата в къщата и налетяха върху стария човек в момента, когато той бе изпразнил и последния куршум от револвера. Алфредо Алварадо бе улучен в десния крак. Наистина, куршумът бе пронизал само прасеца, но от раната беше изтекла доста кръв. Двамата бандити успяха без почти никакво усилие да повалят на пода немощния старец.

Отвън Джуан Алварадо извика на семейството си да бяга. Тогава всички се втурнаха през глава, но още в самото начало опитът им да се спасят бе обречен на провал. Част от бандитите хукнаха към конете. Те се метнаха на седлата и препуснаха в галоп в различни посоки.

Това бе една от многото маневри, които те можеха да направят, така да се каже, дори и насън. Не яздеха слепешката подир бегълците, а ги изпревариха и пресякоха пътя им. На лунната светлина ги заловиха много лесно. Някои хванаха с ласата си и ги довлякоха обратно в двора на къщата. Останалите подгониха пред себе си, стреляйки напосоки във въздуха. За Бил Ландри беше ясно, че трябва да даде добър урок на семейство Алварадо, като го накаже. Всъщност това щеше да стане по-късно, след като бандата се набеснееше до насита. Ландри позволи на негодниците да правят каквото искат, понеже последните седмици бяха доста скучни. Сега най-сетне имаха възможност да се налудуват на воля.

Двете симпатични дъщери явно нямаха нищо против задяванията на няколко от бандитите.

Бил Ландри каза на Джуан Алварадо, че му е поискал голямата сума на шега. Наговори на собственика на ранчото и семейството му още куп лъжи, докато те постепенно се успокоиха след изживяния страх и накрая започнаха да изпитват дори известна благодарност към похитителите си, че не са чак толкова лоши. Предводителят на бандитите знаеше как да обработва душите на хората.

През нощта беше планувано още едно нападение върху ранчото от друга група разбойници. През нощта или в ранни зори. Нападение, което Бил Ландри и бандата му, естествено, щяха да отблъснат геройски и по този начин да докажат, че хората на Ел Хомбре наистина предлагат отлична закрила и че заслужават ненапразно парите си. Тогава щяха да празнуват победата си заедно със семейство Алварадо и едва много по-късно щяха да повдигнат въпроса за данъка. А най-накрая щяха да пуснат кръвчицата на собствениците на ранчото. Но можеше и да не се стигне до това, ако по време на необуздания гуляй бандитите станеха приятели със семейството и Джуан Алварадо им разкриеше дали има златно съкровище или не.

Ландри бе поискал сумата от десет хиляди долара, но тя не беше чак толкова огромна, понеже собствениците на ранчото бяха успели да спестят все нещо през годините. Повечето хора от тоя тип имаха навика да заделят настрани пари за лоши дни, а междувременно живееха скромно и не си позволяваха никакви рискове. Всъщност бандитите трябваше постепенно да установят какво беше действителното състояние на нещата. Със сигурност щяха да успеят да го направят, а заедно с това и да се позабавляват.

Но старият дядка бе оплескал всичко. Сега той лежеше пред вратата на къщата. В гнева си Бил Ландри го ритна силно в ребрата. Безжизненото тяло на Алфредо Алварадо се претърколи. Предводителят на бандата се изплю.

— Тоя, изглежда, вече дяволът го е прибрал при себе си! — изръмжа той презрително и без състрадание. — Но преди това трябваше да го изпека на шиш.

Бил Ландри погледна несъзнателно към грила отсреща, на чиято скара цвърчаха първите късове месо. В нощния въздух се разнасяше апетитен аромат.

Семейство Алварадо бяха събрани в двора. Джуан и двама от синовете му бяха довлечени с ласа. Всички стояха притиснати плътно един до друг и трепереха от страх. Двете момичета бяха полуголи. Негодниците бяха вперили жадни погледи в телата им.

Отсреща, пред вратата на къщата, все още лежеше безжизнен дядото. Той бе виновен за станалото, но синът му Джуан не го упрекваше. Старецът бе мислил само най-доброто на близките си. И ако те бяха реагирали достатъчно бързо, може би щяха да успеят да избягат.

Сега семейство Алварадо трябваше да очаква най-лошото. Бил Ландри се приближи с тежка крачка към тях и се спря с юмруци на хълбоците. Впери поглед в двете момичета и на широкото му лице се разля коварна усмивка.

— Елате при мен! — заповяда той.

Мануела и Карина сведоха очи, без да се помръднат от мястото си. Грамадният мъж не повтори заповедта си. Направи още една крачка и протегна напред ръце, сграбчвайки ги за дългите черни коси. Те започнаха да крещят, когато Ландри ги задърпа грубо и ги принуди да коленичат.

— Вържете ги за коловете отсреща! — нареди той след кратко колебание. — Близо до скарата!

Няколко бандити хванаха грубо момичетата. Баща им се втурна напред и извика отчаяно:

— Моля ви, не правете това, сеньор Ландри! Умолявам ви! Оставете на мира децата ми! Ще ви…

Искаше доброволно да каже къде е скрил спестяванията си. Вътрешната му съпротива вече бе сломена. Това, което се случваше пред очите му, бе много по-лошо от всичко, което някога би могла да нарисува фантазията му. Разгневеният великан го удари през лицето. Джуан залитна назад, коленете му се подкосиха и той изхлипа, стенейки. Импулсивно, Мария и синовете му понечиха да му помогнат, но Бил Ландри изрева:

— Никой да не го пипа! Ако не стоите като заковани по местата си, ще наредя да ви нашибат с камшици. Никой да не мърда, иначе ще стане още по-лошо за вас!

Момичетата бяха завързани за ръбестите колове, които стърчаха от земята, недалеко от грила. Двама мъже хвърлиха още дърва в жаравата и нагоре лумнаха буйни пламъци. Докато едрият Ландри наблюдаваше пленниците си, отново му хрумна нова дяволия. След малко посочи към най-малкия син на Джуан Алварадо.

— Ела!

В очите на момчето проблесна страх.

— Сеньор, аз…

— Казах ти, че трябва да дойдеш! — изрева предводителят на бандитите.

Джулио се подчини, но сякаш в краката си имаше олово. Всяка стъпка беше истинско мъчение, понеже изпитваше неописуем страх от това, което го очакваше. Искаше му се да избяга. Бе толкова отчаян, че по страните му се стичаха сълзи. Момчето не само предчувстваше, че Ландри му мисли злото, но го четеше и в очите му. Джулио не можеше да издържи повече на тоя жесток, безмилостен поглед и сведе неволно глава. Предводителят протегна напред едрата си като лапа ръка, сграбчи го и уви ризата около врата му така, че момчето не можеше да си поеме въздух. Бил Ландри се засмя гръмко, блъсна Джулио и той се строполи на земята.

— Обесете го! — заповяда великанът. — Отсреща на гредата на плевнята!

Джуан Алварадо нададе нечовешки вик. Скочи и се втурна безразсъдно смело като напълно отчаян човек, който няма какво да губи, към едрия мъж.

— Жалка гадина! — изсъска яростно Ландри и отново пусна в действие огромните си юмруци.

— Моля ви, оставете Джулио, сеньор! — примоли се собственикът на ранчото. — Ще ви дам всичко, каквото имам. Всичките си спестявания! Аз…

— Така или иначе ще получа всичко, което искам — прекъсна го гневно бандитът. — Дяволът вече прибра стареца ви. Сега ще го последва най-младия от семейството. И после пак ще си поприказваме — протегна дясната си ръка. — Хайде, обесете го.

Двама мъже сграбчиха треперещото момче и го повлякоха към плевнята. Джулио се отбраняваше отчаяно, но не можеше да се мери по сила с двамата негодници. Единият от бандитите прехвърли ласото си през издадената напред греда на покрива на плевнята, където по време на жътва с помощта на макара се вдигаше сеното. В този момент в нощта проехтя изстрел.

Всички видяха как Бил Ландри се олюля. Бе улучен. Дядо Алфредо бе стрелял. Той стоеше на колене с изкривено от болка, кървящо лице и държеше с две ръце револвера, който двамата негодници не бяха забелязали, когато измъкнаха стареца от къщата. След това никой повече не обърна внимание на възрастния човек, защото всички го смятаха за мъртъв.

Шокът, обзел бандитите, трая само няколко секунди. После оръжията им засвяткаха. Град от куршуми разтърси тялото на Алфредо Алварадо.

Мария Алварадо отдавна бе паднала на колене и се молеше силно. Бандитите се учудиха, че не чуват ужасени писъци и ридания, а спокойния глас на вярващ човек, примирен с неизбежната съдба. Джуан Алварадо също се надигна с мъка и после коленичи със скръстени за молитва ръце и треперещи устни. Другите трима синове последваха примера на родителите си. Завързаните момичета бяха затворили очи, вкаменени от ужас.

Отсреща при плевнята палачът на младия Джулио бе направил вече примка от ласото, но сега стоеше слисан като останалите, вперил поглед в предводителя си, който, макар и улучен от куршума на стария Алфредо, все още се държеше на крака. Бил Ландри разкъса якето и ризата си и изрева:

— По дяволите, какво толкова има за гледане, само едно леко одраскване от куршум! Но за него ще поискам да ми бъде заплатено както подобава — засмя се зловещо, вън от себе си от гняв. Очите му бяха кървясали като на побеснял бик. — Продължавай, Кешмън! — изкрещя той. — Искам най-сетне да видя малкото копеле да се поклаща на въжето!

Дори закоравелите престъпници като че ли притаиха дъх. Досега никога не бяха виждали предводителя си в такова настроение. Кешмън беше палачът на бандата. Това беше негово задължение, нещо като допълнителна работа, за която той винаги получаваше специално възнаграждение. Другите не се натискаха за мястото му. За такова нещо човек трябваше да бъде особено жесток престъпник.

Момчето крещеше отчаяно. Виковете му, молещи за милост, пронизваха до мозъка на костите, но заглъхваха без ответ, сякаш се натъкваха на стена от ледено мълчание. Сцената беше ужасна.

Сам Кешмън надяна примката около врата на Джулио. Момчето вече само ридаеше жаловито. Още няколко секунди и всичко щеше да е свършило.

Но в изпълнената с очакване тишина проехтя изстрел…

2.

Първият изстрел покоси Сам Кешмън, сякаш невидим, огромен юмрук се стовари върху него. Надавайки силен вик, той направи няколко крачки, като се олюляваше, и след това коленете му се огънаха.

Никой от съучастниците му не му обърна внимание. Те се разбягаха във всички посоки, опитвайки се да се скрият, но дулото проблясваше непрестанно в лунната нощ и бандитите един подир друг предаваха богу дух. Не им помогнаха нито резките завои, които правеха, докато бягат, нито огромните скокове. Улучени, кой по-тежко, кой по-леко, те се търкаляха по земята. Ужасените им викове ехтяха пронизително в нощта.

Всички мислеха, че са нападнати от цяла орда. Във възбудата и страха си негодниците не забелязваха, че си имат работа само с един стрелец, понеже той сменяше светкавично позицията си винаги, когато откриваше огън.

Сякаш страхотен ураган бе връхлетял върху бандата. За няколко секунди повече от половината престъпници бяха извади от строя. Поне трима лежаха на земята така, като че ли никога вече нямаше да се изправят на крака. Ранените се търкаляха в собствената си кръв и отчаяно се мъчеха да намерят някакво прикритие.

Бил Ландри направи единственото правилно нещо в тая ситуация. Пусна уинчестъра си и вдигна ръце. Останалите трима мъже, които, освен предводителя си, все още не бяха повалени на земята, последваха примера му. Стрелбата веднага престана. На около петдесет крачки от кървавата сцена фигурата на един мъж се отдели от сянката, която хвърляше гъст пояс от храсти. Той държеше небрежно уинчестъра си на хълбока, готов за стрелба.

— Доста умно от ваша страна — каза непознатият, докато се приближаваше. — Иначе щяхме да ви изпратим всички в пъкъла. Но така ще ви дадем още един шанс, само обаче ако продължите да се държите разумно.

Не изпускаше от очи престъпниците. От погледа му не убягваше и най-малкото движение. Знаеше, че никой вече не дебне в засада. Достатъчно дълго ги бе наблюдавал, преди да се намеси в ужасната сцена. Човек като Ласитър не оставяше нищо на случайността. Би трябвало да се намеси няколко минути по-рано, за да не излага по-дълго време отчаяното семейство на това зверско мъчение. Но той беше сам и се налагаше да се подсигури. В такава ситуация не биваше да се допуска и най-малката грешка. Недооценяването на нещата би било фатално. Твърде много човешки живота бяха заложени на карта, а и съотношението на силите беше абсолютно неравностойно.

Ласитър бе извадил от строя седем мъже, някои от които, изглежда, вече се бяха преселили в отвъдното. Имаше и двама ранени, които нямаше да тежат на съвестта му. Лежаха на земята още когато той се приближаваше към ранчото. Други четирима стояха насред двора с вдигнати ръце. Когато Ласитър се спря и ги изгледа мрачно, те се ухилиха накриво.

— Мистър Алварадо — каза Ласитър високо, без да изпуска дори за миг от очи бандитите. — Вие и семейството ви не трябва вече да се страхувате. Погрижете се за всичко. Хората ми и аз ще се постараем тия негодници да престанат да причиняват повече злини.

— Сеньор, кой сте вие? — извика Джуан Алварадо развълнувано. — Сигурно небето ви изпрати, за да ни спасите.

— Хайде, побързайте! — настоя Ласитър. — Нима искате синът ви да стои още така?

Освен че беше лошо ударен, собственикът на ранчото бе и страшно възбуден. Не знаеше първо какво да направи, въобще не беше в състояние да разсъждава трезво. Жена му пое нещата в свои ръце. Накара синовете си да се погрижат за Джулио и баща си. Самата Мария се наведе над един от простреляните бандити, измъкна ножа от калъфа на колана му и хукна към дъщерите си, за да разреже въжетата. Един от синовете заведе баща си в къщата. Мария Алварадо разпери закрилнически ръце около дъщерите си, както квачка прикрива с крила пиленцата си и пресече с тях бързо двора, за да не бъдат двете момичета и секунда повече изложени на погледите на чуждите мъже. Ласитър бе запленен от красотата на сестрите. „Жалко — помисли си той, — че не ги срещнах при други обстоятелства.“ После неволно се усмихна.

В същото време мъжът от Бригада Седем забеляза, че нещо се бе променило в изражението на четиримата бандити. В тоя миг един от синовете на Джуан Алварадо, който бе отсреща при плевнята, извика предупредително. Ласитър се хвърли на земята точно в подходящия момент. Зад гърба му изтрещяха два изстрела. Куршумите проехтяха толкова близо до него, че му се стори, че усеща въздушното течение след тях. Превъртя се настрани и чу някой да крещи:

— Той е сам! Измами ви!

До слуха на Ласитър достигнаха само откъслечни думи, но те бяха достатъчни, за да разбере какво иска да каже мъжът. Още докато се претърколи на земята, стреля с уинчестъра. На лунната светлина видя двама мъже да се олюляват и той отново скочи на крака. Изведнъж дворът на ранчото пак се превърна в истински ад. От всички страни към Ласитър се сипеше град от куршуми, но противниците стреляха напосоки, тъй като не бяха успели да се отърсят бързо от изненадата си.

Той беше сам! Никой от тях не бе очаквал такава невероятна измама. Всъщност беше ли вярно това, което бе извикал някой от бандитите? Наистина ли Ласитър беше сам?

И двамата мъже вече не можеха да отговорят. Те лежаха отпуснати и неподвижни на двора. Двама от четиримата негодници, които преди малко Ласитър бе държал в шах, също бяха простреляни, и то от собствените си хора, останали извън ранчото като охрана в тила. Задачата им беше да предупредят съучастниците си, в случай че изневиделица се приближат непознати, които биха могли да попречат по някакъв начин на плана им. Но те не бяха забелязали Ласитър. Всъщност едва ли беше възможно да го забележат, тъй като той най-вероятно се бе промъкнал пеша. Все пак те се опитаха да поправят грешката си, като предупредиха останалите бандити, че е сам.

Бил Ландри бе схванал бързо ситуацията. Вече стискаше отново в лапата си пушката и стреляше по Ласитър, който се оттегляше, като отвръщаше на огъня с огън. На мъжа от Бригада Седем не му оставаше нищо друго. Положението започваше да се променя не в негова полза.

Към ранчото се приближаваше с грохот тропот на копита. Ласитър нямаше представа колко бяха ездачите, но дивият, победоносен крясък на предводителя Бил Ландри му подсказа, че бие неговият час. Пристигаше подкрепление. Това бе единственото възможно обяснение, в противен случай Ландри нямаше да нададе този пронизителен вик.

Стреляйки, Ласитър принуди още веднъж бандитите да потърсят прикритие. Отиде при тримата синове на Алварадо, които се бяха оттеглили безпомощно и страхливо в сянката на портата на плевнята.

— Изчезвайте, момчета! — каза бързо мъжът от Бригада Седем с увещаващ глас. — Скрийте се на сигурно място! Кажете и на другите да направят същото! Това тук не е за вас!

Тропотът от копита на поне двайсет коня се усилваше заплашително.

— Какво възнамерявате, сеньор? — попита Мигел припряно. — Това са хората на Ел Хомбре. Срещу тях никой няма шанс.

— Остави тая работа на мен! — отвърна Ласитър. — Вслушайте се в съвета ми! Гледайте да се скриете на сигурно място!

Бандата конници междувременно бе стигнала до ранчото.

— Разпръснете се във верига! — изрева Ландри. — Той е сам! В никакъв случай не бива да ни се изплъзне! Гледайте да го пипнете жив!

Ласитър остави синовете на Алварадо и хукна приведен напред. Сега трябваше непременно да намери кон и незабавно да се оттегли. Това беше единственият му шанс за спасение, както и за Алварадо и семейството му. Мъжът от Бригада Седем можеше да повлияе върху хода на нещата само като постоянно ангажира вниманието на бандата на Ел Хомбре.

Като подгонен вълк Ласитър се потопи в нощта. На лунната светлина успяваше да се ориентира по-добре, отколкото ако наоколо цареше непрогледен мрак, но за сметка на това можеше да бъде забелязан много по-лесно. Използваше всяко прикритие, сливаше се със сенките на храстите, разпръснати навсякъде като тъмни вързопи. Чуваше командите на Ландри и водача на ордата, която току-що бе пристигнала.

Ласитър не би могъл да предвиди, че ще стане така, когато се бе намесил да спаси онова, което все още беше в състояние да се спаси. Не бе имал друг избор. Негодниците, и най-вече предводителят им Ландри, бяха завладени от силно желание за разрушение.

Преди няколко часа мъжът от Бригада Седем въобще не бе очаквал, че ще се натъкне толкова бързо на първите бандити от зловещата, всяваща навсякъде страх орда на Ел Хомбре. Едва след като бе станал свидетел на кървавата драма в ранчото на семейство Алварадо, бе разбрал с кого си има работа.

Според досегашните сведения Ел Хомбре безчинстваше далече на изток и на юг от тук. Но вероятно сега се канеше да разпростре властта си и в тая област. Ел Хомбре не можеше да се вмести в обичайните норми. Пазителите на закона в тоя случай бяха, така да се каже, безсилни. Това не беше обикновена банда от разбойници или крадци на добитък, а мощна организация, изключително мощна, защото беше твърде зловеща. Никой нямаше точна представа за истинските й цели. Това не бяха обикновени престъпници, хвърлили око единствено върху имуществото на ближния си. Вероятно в повечето случаи целяха само да сплашат хората. По тая причина толкова много свидетели мълчаха упорито, когато ги разпитваха. Страхуваха се. В главите им бе запечатано само едно име, равнозначно на ужас и смърт: Ел Хомбре.

Кой беше Ел Хомбре? Какви цели преследваше тоя страшен предводител на банда?

Задачата на Ласитър бе да открие това. Но още тази нощ той изпита дълбоко съмнение дали въобще някога ще се справи. Бе успял да сплаши звяра и да привлече вниманието му върху себе си. Сега звярът щеше да вложи всички сили и средства, за да унищожи появилия се внезапно враг.

Ласитър се промъкваше от храст към храст, докато конниците образуваха наоколо верига. Насреща му имаше поне двайсет мъже, а може би бяха и трийсет. Той отново се сля със сянката на един храсталак. Точно в този момент двама ездачи се насочиха право към него. Бандитите се бяха разпръснали наоколо в две групи. Силуетите им ясно се открояваха на лунната светлина. Те се разбираха помежду си с подвиквания. Планът им беше да свиват все повече и повече обръча, който бяха сключили около Ласитър.

Разнесе се ужасна заповед. Бандитите трябваше да обсипят с дъжд от куршуми всяко място, където можеше да се скрие беглецът. Наоколо затрещяха бясно изстрели. Куршумите пронизваха всеки съмнителен храсталак. Зайчета побягнаха лудешки от скривалищата си, лисици се отдалечаваха безшумно, койоти хукваха с гневен вой, птички запърполяваха с писък нагоре, напускайки местата, които си бяха избрали да пренощуват, няколко хищни птици закръжиха на голяма височина, надушвайки тлъста плячка.

Двамата ездачи, които се насочиха към прикритието на Ласитър, също вдигнаха уинчестърите си на рамо. Наоколо се носеше оглушителен трясък. Мъжът от Бригада Седем нямаше друг избор и стреля, преди двамата бандити да успеят да натиснат спусъка. Единственият му шанс за спасение бе да си проправи път напред. Нямаше смисъл да се опитва да се оттегли назад, в ранчото неизбежно щеше да попадне в капан.

Двамата негодници политнаха от седлата надолу. Ласитър скочи на крака и се втурна към коня, който беше по-близо до него. Уплашено, животното тръгна само към мъжа от Бригада Седем. Той успя да сграбчи рогообразния край на седлото и се метна отгоре му.

В началото никой не обърна внимание на изстрелите му, защото навсякъде наоколо се гърмеше бясно и бандитите държаха под око мястото, където се целеха в момента.

С рязко дръпване на юздите Ласитър обърна коня. Остана доволен, че юздата бе сложена по мексикански с една от ония закривени железни пръчки, направени така, че причиняваха болка на животното, ако юздата се опънеше силно. За момента това бе голямо предимство, защото конят реагираше така бързо, както би желал всеки ездач, искащ да препусне презглава. В тия секунди Ласитър почти съжали, че на токовете си няма шпори. Но пъстрият жребец знаеше, че след грубото дръпване на юздите винаги следва още по-болезненото забиване на големите, назъбени шпори и сам препусна като фурия.

Едва сега няколко бандити забелязаха мъжа от Бригада Седем, но все още бяха в неведение за случилото се. Предположиха, че някой от съучастниците им бе обърнал коня си и го е подкарал в галоп в обратна посока. Но тогава видяха, че животното на другия им партньор беше без ездач. Когато разбраха, че там отсреща нещо не е наред, Ласитър вече бе набрал известна преднина. Той тъкмо препускаше по едно от четирите възвишения, когато бандитите започнаха да стрелят. Бяха намерили двамата мъже, които Ласитър бе свалил с куршум от седлата.

Мъжът от Бригада Седем беше доста далеч, за да може да се прицели добре, още повече че препускаше с бясна скорост. Разсеяната лунна светлина правеше целта още по-неясна. В бързината бандитите допуснаха голяма грешка. Трябваше да стрелят по коня, а не по ездача. Така животът на Ласитър щеше да бъде сериозно застрашен.

Въпреки това покрай мъжа от Бригада Седем просвистяваха заплашително куршуми. Един от тях одраска пъстрия жребец и му подейства като удар с камшик. Стреснат, конят препусна още по-бързо. Ласитър успяваше да се задържи с голямо усилие на необичайното мексиканско седло. Изглежда му се бе удало да се измъкне от ръцете на негодниците. Тъй като беше сам, бе сигурен, че ще може да се възползва от предимствата на нощта. Отдъхна си облекчено. Сега трябваше само да усмири пъстрия жребец, който все още галопираше слепешката със запенени ноздри, сякаш го гонеше дяволът.

И тогава се случи нещо, което Ласитър не бе предвидил. Изведнъж предните крака на коня се подкосиха, животното изцвили ужасено и пронизително и се претърколи. Мъжът от Бригада Седем успя да се спаси само с един отчаян скок от седлото, омекотявайки удара, като се превъртя на дясното си рамо. Въпреки това, когато се опита да се надигне, имаше чувството, че при падането е счупил някоя кост.

Пъстрият жребец лежеше настрани и хъркаше агонизиращо почти като човек, само че много по-силно. Като го гледаше как страда, Ласитър изпита едва ли не физическа болка. Предният ляв крак на коня беше счупен и част от костта стърчеше през козината. Болките сигурно бяха ужасни. Ласитър не се поколеба дори за секунда и насочи уинчестъра в главата на изтерзаното животно. И при нормални обстоятелства не би могъл да направи нещо повече за него.

При изтрещяването на изстрела пъстрият жребец само леко се сепна и тръпка разтърси тялото му. Ласитър издърпа едната торба на седлото, но до другата не успя да се добере, защото бе притисната от тежкия труп на коня. С плячката си той се втурна напред. Огледа се за жребеца на другия бандит. Животното бе продължило да препуска слепешката без ездач на гърба и нощта вече го бе погълнала.

Докато бягаше, Ласитър провери съдържанието на торбата. Намери две пакетчета с муниции и една от ония тесни ламаринени шишета, в които много ездачи носеха със себе си запас от уиски за краен случай. Позволи си една глътка и почувства как жизнените му сили започват да се възвръщат.

В далечината пред него пейзажът беше хълмист и каменист. Някъде в една от многото тесни клисури, но доста на запад от тук, Ласитър бе оставил коня си. Против волята си той бе принуден да поеме в друга посока.

Далеко зад гърба му достигна тропот на копита. Явно бандитите бяха чули изстрела му и бяха разбрали какво се е случило. Скоро щяха да намерят мъртвия пъстър жребец и да възобновят преследването на смъртния си враг. Сега те отново бяха в по-изгодна позиция. При всички положения бандата разполагаше с първокласни следотърсачи.

Ласитър не си правеше никакви илюзии. Крайно време беше да потърси в каменната пустош пред себе си добро скривалище, където в случай на нужда да може да се отбранява. Питаше се само колко дълго ще издържи. Със скромния си запас от патрони не можеше да води по-продължителна борба. Въпрос на време бе, докато го убият.

Бягаше с все сили. Колкото по-стръмен ставаше наклонът, толкова по-силно хриптяха дробовете му. Но поне по гладката скала не оставяше следи, а и в тоя лабиринт от канари може би щеше да намери сигурно скривалище. Не биваше да губи кураж и най-вече надежда, иначе още сега спокойно можеше да се отпише.

Тропотът на копита застрашително се усилваше. По шума, който стигаше до него, Ласитър разбра, че бандитите се разпръскваха във верига. Изглежда, бяха добре обучени. Това му беше направило впечатление, още когато негодниците обградиха ранчото. От тактиката им можеше да се заключи, че сред тях има бивши войници, нещо съвсем нормално в тия размирни времена. Войната бе изтръгнала от корените им много мъже, особено ония, които не бяха вършили нищо друго и бяха уволнени, защото правителството искаше или пък трябваше да спести пари. Ласитър бе останал напълно без дъх, когато стигна до едно място, откъдето смяташе, че е най-подходящо да започне да се катери.

Ставаше въпрос за естествена скала от остри скални зъбери, зад която имаше различни пукнатини и пропасти, между които човек можеше да се скрие. Поне засега Ласитър реши да си почине. Отпусна се на земята, измъкна ламариненото шише, в което все още многообещаващо кълколеше уиски, макар че вече бе отпил няколко едри глътки.

В момента алкохолът му подейства добре, но той въобще нямаше да помогне срещу жаждата, която щеше да стане нетърпима горе сред голите скали, когато слънцето на Аризона превърнеше тая местност в същинска пещ.

Ласитър видя бандитите да се приближават в строг войнишки ред. От пръв поглед разбра, че ордата бе обучена много добре. Двама разузнавачи се стрелнаха напред като копои. Мъжът от Бригада Седем лесно различи на лунната светлина, че те бяха индианци с дълги коси и пъстри ленти на челата. Не след дълго двамата откриха мястото, откъдето Ласитър бе започнал да се изкачва. Единият разузнавач съобщи това на предводителя и посочи точно към скалите, където се намираше мъжът от Бригада Седем. Неволно Ласитър си помисли, че няма да бъде никак зле за него, ако повали с куршум предводителя. Така щеше да предизвика суматоха сред бандитите и щеше да може да продължи бягството си. Но после поклати глава и реши да не го прави.

При ранчото нещата бяха по-различни. Там Ласитър бе действал при неизбежна самоотбрана. Ако тогава не се бе намесил решително, сега щеше да е мъртъв. Съвсем друго обаче бе да пратиш някого на оня свят, дебнейки от засада. Това той не можеше да направи.

Предводителят издаде с груб глас заповедите си. Това не беше тромавият Бил Ландри, а кльощав мъж, когото Ласитър не бе виждал досега. Вероятно беше шефът на тая група, а Ландри бе останал в ранчото, за да продължи да превръща живота на семейство Алварадо в ад.

Мъжете се разделиха. Ласитър преброи четиринайсет души. От мястото, където се намираше, би могъл да предизвика страшна суматоха сред негодниците, но за тая цел му трябваха достатъчно муниции. Ала с патроните, които имаше, бе в състояние да отблъсне най-много три атаки. Видя как бандитите се разделят и започнаха да се изкачват. Той изчака търпеливо, докато се приближат достатъчно и първите петима се озоват на някое открито място, непредлагащо никаква защита.

— Спрете! — извика Ласитър рязко. — Изчезвайте или ще ви очистя като въшки.

Прицели се бързо и при гърмежа на уинчестъра му, стетсъна на един от негодниците хвръкна от главата му. И петимата се хвърлиха на земята и отвърнаха гневно на огъня. На помощ им се притече следващата група. Едва сега Ласитър забеляза, че се намира в дълбоко заблуждение. Петимата бандити съвсем не бяха толкова беззащитни, колкото бе предполагал. Зад тях се намираше подкрепление с едрокалибрени, дългобойни ремингтони, които имаха почти същия обсег и пробойност като прочутите шарп от легендарното време на ловците на бизони. Но, за разлика от еднопатронния шарп, ремингтоните имаха шестпатронен магазин.

Бандитите откриха силен огън по Ласитър, така че скалните зъбери пред него потръпнаха. Той трябваше да потърси някакво прикритие и да се оттегли зад него. Съвсем близо покрай ушите му прелитаха рикоширащи куршуми и отломки от камъни. Няколко скални парчета вече го бяха улучили по лицето и главата. Раните кървяха.

Трясъкът от гърмежите приличаше почти на канонада като при истинско полесражение. Намерението на противниците бе да обстрелват неспирно позицията му, за да могат после с изненадваща атака да я завземат. Бандитите имаха отлична организация и се бяха сработили превъзходно.

Противно на очакванията, Ласитър не се оттегли в една от скалните цепнатини, които се разтваряха така примамващо зад гърба му. Вместо това смени мястото си, прицели се през един съвсем малък процеп и с първия изстрел улучи един от нападателите. Бандитът се изправи в цял ръст и после се строполи на земята. Но Ласитър не видя това, защото вече се промъкваше по корем наляво, оглеждайки се за удобна позиция, откъдето да даде следващия изстрел. По тоя начин можеше да намали броя на противниците си и да поохлади войнствения им дух. Щеше да мине известно време, докато негодниците се нагодят към новата ситуация. Това бе един от недостатъците, когато се следва определен, предварително начертан план.

Ласитър кипеше от дива ярост. Кучи синове! Щеше да превърне живота им в ад, преди да го пипнат. А може би… Не! Поклати ядно глава. Не искаше още отсега да гради измамни надежди. Насреща си имаше твърдо много врагове, които със сигурност скоро щяха да получат подкрепление.

Отново откри пред себе си тясна пролука, прицели се светкавично и видя как един от бандитите потръпна улучен и се претърколи настрани. Но той не беше мъртъв. Дори събра сили и диво изрева, пращайки Ласитър по дяволите.

Когато мъжът от Бригада Седем чу проклятието, вече пълзеше с усилие към следващата удобна позиция за стрелба. Когато отново надзърна през една от цепнатините в скалите, видя, че бандитите бяха реагирали светкавично и потърсили прикритие. Никой вече не се намираше в полезрението му. Наоколо се бе възцарила тишина, но Ласитър усещаше, че негодниците не стояха със скръстени ръце. Безбройните, недоловими за ненавикналото ухо шумове означаваха, че враговете му се канят да заемат нова, по-добра позиция.

Някой извика с остър, свикнал да заповядва глас:

— Хей, Ласитър! Аз съм полковник Джо Миро. Сам се убедихте, че няма да можете да ни избягате. Въпреки това ви правя почтено предложение с надеждата, че ще проявите разум и че също като мене желаете да се предотврати по-нататъшното безсмислено проливане на кръв. Трябва да седнем заедно и да си поговорим.

Ясно беше, че предводителят на бандитите искаше да спечели време. Докато се мъчеше да отклони вниманието на Ласитър, неговите хора щяха да заемат удобни позиции наоколо и да го обградят така, че да могат да стрелят по него от по-голяма височина.

— И какво ще излезе от това, Миро? — извика мъжът от Бригада Седем. — Какво има още да говорим? Мисля, че пропастта между нас отдавна е станала твърде голяма.

— Полковник Миро! — извика бандитът. — Държа много на това, мистър Ласитър! Аз съм полковник!

Значи бе един от ония големи твърдоглавци. Ласитър се усмихна съчувствено.

— Окей, полковник! Какво е предложението ви?

— Съвсем обикновено — прозвуча отговорът. — Ще излезете с вдигнати ръце от прикритието си и ще се предадете. Давам ви честната си дума на офицер, че ще се отнасям към вас с пълното уважение, което ви се полага. Били ли сте войник, Ласитър?

— Последно бях майор в Четвърти Луизиански полк.

— Моите почитания, майоре. Тогава сте се били в едно от най-известните подразделения на страната на Юга. Аз принадлежах към Тексаската бригада на полковник Мосли. Сигурен съм, че ако се опознаем по-отблизо, ще завържем вълнуващ разговор. Вероятно ще успея да ви спечеля за нашата кауза, майор Ласитър. Много ще се радвам на това. Винаги сме готови да приемем с отворени обятия при нас мъже с вашите способности.

Думите на бандита погалиха ухото на Ласитър. Може би си заслужаваше да прояви готовност за преговори. Случилото се досега беше нещо незначително. За мъже като полковник Миро ранените и мъртвите от бандата му не бяха нищо друго, освен издъхнали селяндури, за които не си заслужаваше да се мисли.

— Искате да забравите случилото се, полковник?

— Все още не знам по какви причини се намесихте в нашите работи в ранчото на семейство Алварадо. Вероятно Ландри отново е попрекалил. Какво ви подтикна, майор?

— Ландри искаше хората му да обесят едно момче. А и по всичко личеше, че се канеха да опозорят дъщерите на Алварадо. Не мога да стоя и да гледам такова нещо със скръстени ръце.

— Прави ви чест — поласка го полковникът. — Но вероятно Ландри е възнамерявал само леко да сплаши семейството. Нямаме навик да убиваме хора, които искаме да закриляме. Те трябва само да ни платят известен данък и после няма да се страхуват, че ще ги тормозят бандити.

— Такова нещо се нарича изнудване — каза Ласитър.

— Да не би да сте някой от вражеската страна, майоре? — попита полковникът учудено. — Ако е така, всеки бъдещ разговор става излишен. Тогава ще бъда принуден да ви отстраня безмилостно от пътя си. Ще изчезнете безследно в тая пустош.

Ласитър се засмя презрително.

— Не се притеснявай, полковник. Не съм от ония кръволоци, но въпреки това съм запазил известно чувство за справедливост. Не ми харесват методите, които използват част от хората ти, и по тази причина не можем да работим съвместно.

— Беше изключение — обясни полковникът. — Повярвайте ми, ще си поговоря сериозно с Ландри. Тоя път е отишъл твърде далеч. Ще изясня всичко, можете да разчитате на мен. Ако искате, сега се покажете и ще си поговорим подробно за всичко. Ще ви направя изключително предложение, на което вече няма да можете да откажете.

— Мирише ми на капан — отвърна Ласитър. — Защо и вие не се покажете? Тогава ще се срещнем по средата на пътя. Но първо заповядайте на хората си да се оттеглят. Само така бихме могли да проведем разумен разговор, полковник.

— Нека да помисля, майоре.

Няколко минути цареше напрегната тишина, но той усещаше, че сред скалите наоколо бандитите извършваха безшумни приготовления, за да изпратят Ласитър в ада.

Мъжът от Бригада Седем беше сигурен, че странният полковник скоро щеше да сложи край на всичко. И тогава Ласитър щеше да постигне първата си голяма цел и да завърже най-после контакта, към който се стремеше още от самото начало.

Скоро зловещият Ел Хомбре нямаше да бъде вече за него тайнствено същество, което никой не може да хване. Щом като успееше да спечели доверието на тая банда, всичко, останало щеше да бъде за него повече или по-малко въпрос на време.

Най-после полковникът наруши мълчанието.

— Добре — каза той. — Готов съм да приема предложението ви, майор Ласитър. Ще проведем разговор на четири очи. Сега вече съм сигурен, че ще мога да ви убедя да влезете в нашите редици. Понеже доказахте, че сте колкото храбър, толкова и безстрашен мъж, смятам, че не можете да бъдете подъл. Разчитам на честната ви дума на офицер. Мога ли да очаквам това от вас?

— Вече я имате, полковник.

— Къде ще се срещнем, майоре?

— Е, мястото тук е добро.

— Аз да дойда при вас? — извика полковникът възмутено. — Съжалявам, но разликата в чина изисква да ме посрещнете поне на средата на пътя.

— Окей. Както желаете, полковник.

Миро се показа долу между скалите. Ласитър можеше да го види ясно на лунната светлина.

— Сега е ваш ред, майор Ласитър.

Мъжът от Бригада Седем излезе от прикритието си. В дясната си ръка държеше уинчестъра. Нервите му бяха изопнати до скъсване. Изведнъж се случи онова, от което се бе страхувал.

Отсреща на стръмния склон, от другата страна на тесния каньон, нещо просветна. Ласитър се хвърли светкавично назад. Куршумът се удари непосредствено до него в скалата и рикошира обратно със свистене. Мъжът от Бригада Седем се претърколи зад старото си прикритие, върху което се изсипа унищожителен град от куршуми.

„Предателство! — помисли си Ласитър. — А аз, идиотът му, наистина повярвах, че полковникът говори честно…“

Реши да се оттегли. Така или иначе нямаше да издържи по-дълго тук горе. Щеше му се да потърси убежище в една от скалните цепнатини, но когато се обърна и понечи да побегне, видя, че вече е твърде късно.

И до тая отвесна скала се бяха появили мъже. Ласитър искаше да вдигне високо уинчестъра и да отблъсне неприятеля със страшна сила. Но не успя да се защити. Усети остра, пареща болка и после светът около него потъна в тъмнина.

3.

Ласитър имаше чувството, че се намира в пещ. Отвори очи и веднага отново ги затвори. Беше погледнал в искряща, ослепителна светлина, която моментално предизвика в зениците му пронизваща болка. Наложи си да се успокои и зарови напрегнато в спомените си. Измина доста време, докато постепенно отново изплуваха първите части от картини, които бавно се подредиха в една.

Понечи да оближе устните си. Направи го несъзнателно, защото тялото му копнееше за глътка вода, но забеляза, че едва можеше да движи езика си. Той сякаш се бе превърнал в парче кожа. Поиска да се изправи, но тялото му беше сковано като дъска и същевременно отпуснато като мокър парцал.

„По дяволите, съвземи се! Не можеш да останеш да лежиш тук, докато лешоядите забият клюновете си в теб или върху останките се нахвърлят скитащи койоти! Съвземи се, по дяволите!“

Стенейки, се обърна по корем. Дори това движение му струваше огромно усилие. Не можеше да си спомни някога да се бе чувствал толкова отпаднал.

„Ти си Ласитър! — предупреди вътрешният му глас. — Преживявал си и други лоши неща. И сега ще се справиш.“

Успя да стигне до скалната стена, която хвърляше лека сянка. На няколко крачки от нея лежеше една торба, оная, която бе взел от мъртвия пъстър жребец. Пропълзя на четири крака до нея. Пръстите му трепереха. Ламариненото шише бе все още там. Когато леко го разклати, вътре изкълколи уискито. Отвори с усилие капачката, надигна шишето и долнопробният алкохол потече в пресъхналото му гърло. Уискито изгори цялата му уста като киселина, унищожаваща всичко, и се развилия в корема му подобно пламтяща лава. Беше наистина ужасно, но след като се уталожиха първите изгарящи болки, Ласитър се почувства значително по-добре. Все още бе жив и у него се събуди старата воля за борба. Не трябваше да се предава! Не точно сега, по дяволите!

Високо над себе си чу крясък. Там горе в небето кръжаха лешояди, размахвайки вяло, уморено криле — знак, че вече бяха напълнили винаги гладните си стомаси. Ласитър отпи още една глътка от ламариненото шише. С усилие успя да се надигне на крака, застана прав, олюлявайки се, и се облегна задъхано на сенчестата скала.

Намираше се в една от тесните скални цепнатини. Сигурно се бе претърколил тук, след като бандитите го бяха ранили.

Къде го бяха ранили?

Опипа предпазливо главата си и усети кървав струпей. Косата му беше слепена. Одраскване от куршум, помисли си. Негодниците го бяха оставили, защото са решили, че вече е храна за лешоядите. Да, така трябва да е било. Никога не би предположил, че би могло да има и друга възможност. Но тя наистина съществуваше.

Ласитър въобще не допускаше, че през цялото време, след като бе дошъл в съзнание, го наблюдаваха.

Наблюдаваха го трима мъже. Бяха облечени с обикновените сини ленени дрехи на мексикански селяни, но не бяха мексиканци. Двамата бяха индианци, а третият беше белокож с черна брада, която му придаваше нещо демонично.

— Вижте, приятели, бях прав — каза той тихо. — Тоя ще се справи сам без наша помощ. От самото начало знаех, че той е по-жилав от всеки друг мъж, когото съм познавал през живота си. Сигурен съм, че ще се погрижи да предизвика още безредици. А точно от това се нуждаем в момента. Имам чувството, че ще постави квартета от убийци на Леона на мястото им. И тогава ще постигнем голямата си цел. Смятам, че четиримата междувременно са узнали какво се е случило. И съвсем естествено ще наредят на хората си да преследват безжалостно Ласитър. А той, разбира се, ще пази кожата си. Скоро ще избухне жестока схватка и очите на Леона най-сетне ще се отворят за подлите й васали.

Бледоликият се усмихна самодоволно. Двамата необичайно високи индианци погледнаха скептично.

— Опасявам се, че гледаш на нещата твърде опростено, отче. Трябва да имаме предвид, че този човек би могъл да развали и нашите сметки. Той действа сам, отче. Той…

— Не ме наричай така, Сантяго! — прекъсна го чернобрадият. — Спести си това обръщение за времето, което ще трябва да прекарам в проклетата мисия. Сега искам отново да се държат с мен като с нормален човек.

Двамата високи индианци се ухилиха. Явно произхождаха от Южно Мексико, полуостров Юкатан. Затова белият им приятел твърдеше съвсем сериозно, че са юкатани, макар че нямаше и най-малката представа дали въобще съществува такова племе. Но така или иначе никой не можеше да провери дали това е истина, а и произходът им не бе от съществено значение. Те бяха добрите слуги на един религиозен човек, който проповядваше в старата мисия Сан Лука божието слово и често се бе проявявал като голям благодетел и самарянин.

— Окей, Роберто — процеди Сантяго през зъби на провлачен чикагски диалект. — Ще си помислим за това. Имаш право. В края на краищата всеки човек иска да има малко личен живот.

И тримата се ухилиха сатанински. Познаваха се от детските си години и още преди време в Чикаго си бяха спечелили име като млади предводители на банда. Двамата индианци бяха ирокези от бедните квартали в покрайнините на големия град. Роберто Ломбарди беше потомък на сицилианец, който си беше създал лоша репутация с най-различни съмнителни сделки и бе загинал по жесток начин при една от многото разпри на престъпния свят.

Роберто и двамата ирокези бяха неразделно трио. Най-голямото им преимущество бе, че се отнасяха безрезервно един към друг като напълно равноправни партньори. Затова винаги бяха имали успех и сега се канеха да направят най-големия удар на своя живот. Всичко щеше да стане по съвсем легален път. Никой нямаше дори да ги заподозре, че са действали противозаконно. Това, което искаха да имат, щеше да им бъде приписано доброволно като дарение. Роберто Ломбарди се бе погрижил за всичко.

— Защо този човек се е появил тук? — пое отново прекъснатата нишка на разговора Сантяго. — Дали наистина се е озовал случайно в тоя район? Би могъл да бъде таен агент на правителството. Бие се като същински дявол, а и нищо чудно да е хитър като него. Ако разбере какво в действителност се разиграва тук, ще се наложи да се разделим с голямата си мечта.

Роберто Ломбарди махна вяло с ръка.

— Ще ни бъде само от полза, ако пътува по поръчение на правителството. В такъв случай е изпратен единствено за да открие зловещия Ел Хомбре и да го арестува. Ние ще му го предадем, ще му предложим Ел Хомбре на сребърен поднос, без той дори да разбере от кого е подаръкът.

— Но той ще се догади, че някой му е помогнал — подхвърли другият ирокез, на когото му бяха прикачили името Круз, за да звучи испански. — А и квартетът от убийци на Леона ще се замислят и накрая ще се натъкнат на следа, която води към Сан Лука. На тях и без друго не им допада, че Леона е в добри отношения с теб, от… ех, Роберто. Тя сигурно им е разказала, че ти е завещала нещичко от имуществото си. Не бива да подценяваме това. Четиримата искат да присвоят всичко за себе си и по тая причина бдят като лешояди да не би някой да им отмъкне и трошичка изпод носа. Обзалагам се, че вече гледат на теб като на таен конкурент, а това би могло да ни донесе неочаквани неприятности.

Роберто Ломбарди, наричан също така отец Доменико от мисията Сан Лука, се усмихна успокоително.

— Няма защо да умуваме толкова много. Нека оставим нещата да се развиват от само себе си. Сигурен съм, че Леона ще вземе дейно участие в преследването на бандата на Ел Хомбре. И подвластният й, чудесен квартет пак няма да има друг избор, освен да се включи в преследването. Жалко, щеше ми се да бъда свидетел на тая сцена. По някое време те ще се появят тук. Леона отново в екзотичния си вид като амазонка и четиримата й уж предани васали, чиято единствена мисъл е как да я лишат от цялото й имущество.

И тримата се ухилиха сатанински. Видяха как Ласитър се подсили с още една глътка от ламариненото шише.

— Може би трябваше да оставим до него и други неща — измърмори Круз. — Не само тая мизерна торба с пълното до половина ламаринено шише. Нямаше да бъде лошо, ако сега намереше и оръжието си.

Роберто Ломбарди поклати глава.

— Тогава нещата нямаше да изглеждат толкова истински — каза чернобрадият тихо. — Той би могъл да се усъмни. Няма защо да говорим повече за това. Ако този човек не се справи сам, значи съм се излъгал в него. Тогава няма да бъде чак толкова зле, ако дяволът го прибере при себе си. Но аз твърдо вярвам, че той ще успее. Искате ли да се обзаложим?

Видяха как Ласитър се надигна, олюлявайки се. Изглежда, всяка стъпка му костваше невероятни усилия.

— Истинско чудо е, че все още е жив — отбеляза Сантяго, поглеждайки изкосо Круз. — Удари го така силно, че си помислих, че си му разбил черепа.

— Трябваше да изглежда достоверно — ухили се Круз. — Това винаги е бил нашият девиз.

— Какво ще кажете за баса? — припомни Роберто предложението си. — Има ли някой желание да се обзаложи? Басирам се за 1000 долара, че той ще се справи. Иска ли някой да заложи за противното?

Никой не желаеше. Сантяго и Круз предполагаха, че както обикновено Роберто отново има вярно предчувствие. Никога досега чернобрадият не беше грешил в прогнозите си. Негова беше идеята преди около три години да опитат щастието си на запад. Беше излязъл прав! Негова беше и идеята да се преместят в оная стара, необитавана, полуразрушена мисия Сан Лука. Това хрумване се бе оказало златна мина, която, разбира се, и днес още се експлоатираше.

Почакаха още, докато Ласитър се изгуби от полезрението им. Тогава напуснаха скалния лабиринт и се отправиха към Сан Лука.

4.

Ласитър си пробиваше път напред. Трябваше да излезе от тоя скален лабиринт, за да може отново да се ориентира. Някъде предната нощ бе оставил жребеца си, преди да се отправи към ранчото на Алварадо. Ако не намереше коня си, трябваше да се опита да стигне пеша до семейство Алварадо. Там можеше да разчита на помощ, разбира се, ако собствениците бяха все още живи. Вероятно негодниците под предводителството на жестокия Бил Ландри бяха ги убили и подпалили ранчото им. Ласитър очакваше най-лошото.

Но сега първо трябваше да помисли за това, което непосредствено му предстоеше. Преди всичко се нуждаеше от нещо, което да върне силите в изтощеното му тяло. Беше станало още по-горещо. Слънцето вече бе преминало зенита си. Всяка крачка беше истинско мъчение. Вълни от болка постоянно пронизваха мозъка му. Поне да имаше оръжие! Но кобурът бе празен, а уинчестърът сигурно се намираше някъде в скалните цепнатини или в ръцете на някой бандит.

Този отвратителен, недържащ на думата си предател, бивш полковник на име Миро, който само се бе перчил с честната си дума! Ласитър не беше очаквал такова позорно предателство. Наистина си бе въобразил, че ще може да разговаря с полковника и по тоя начин да се добере до тайната, която обвиваше злобния Ел Хомбре.

Сега трябваше да започне всичко отначало. Единственото му предимство беше, че на първо време бандитите нямаше да го преследват, защото го смятаха за мъртъв. Друго обяснение на нещата не съществуваше.

Пред очите му изведнъж се откри оня каньон, за който ясно си спомняше. Гледката го накара да замръзне на място. Не беше очаквал такава ужасна картина. Навсякъде лежаха трупове. Над каньона се виеха лешояди, които все още изчакваха. Явно вече си бяха напълнили някъде другаде стомасите. Ласитър си спомни за коня, който застреля, за да сложи край на мъките му.

Погледът му се плъзна по неподвижните тела. Бяха точно десет. Не можеше да проумее случилото се, но със сигурност знаеше, че не ги бе убил той. Спомняше си добре, че бе уцелил двама бандити, когато се канеха да атакуват позицията му. Все пак някои моменти му се губеха. Дали беше стрелял още, преди негодниците да улучат него самия. За тоя откъслек от време в спомените му зееше голяма черна дупка. Десет мъртви мъже! Колко ли бяха всички заедно? И това не си спомняше съвсем точно. Вероятно петнайсет, допусна той. Но другите бандити нямаше да оставят убитите си ей така под открито небе. Дори разбойниците почитаха мъртвите. Освен това за тях бе особено важно да заличат всички следи от престрелката, които можеха да насочат към тяхната банда. Странно!

С натежали крака Ласитър тръгна отново напред. След малко видя първия убит пред себе си. Беше мъж с червени коси и с проскубана козя брада. На лицето му се четеше голямо учудване. Той, изглежда, не бе очаквал да срещне тук смъртта си. Ласитър стоеше замислено, клатейки глава. Не, не можеше да си спомни да е стрелял по тоя мъж. Приближи се до следващия убит, после до следващия и така обиколи всички мъртви негодници.

Постепенно започна да му се гади. Не бе повече в състояние да гледа тая картина. Образите пред очите му се разляха. Усети, че още малко и ще загуби и последните си сили. Отново отпи от ламариненото шише. Не беше останало много уиски. Само една малка глътка, но тя му помогна поне за момента. Това, от което се нуждаеше, беше вода и нещо за ядене. Огледа се наоколо. Все някъде трябваше да има шише с вода и торба с провизии. Виждаше всичко размазано, но и в мъглата около себе си откри мех от козя кожа, който мексиканците използваха като съд за вода. Ласитър коленичи. Точно до него очите на един мъртвец се бяха втренчили в лицето му. Мъжът от Бригада Седем издърпа тапата от отвора. Ръцете му трепереха силно, когато най-сетне отпи жадно от живителната течност. Затвори очи и си помисли, че сега ще може да гледа пак смело напред. Тук в каньона навсякъде бяха разпръснати оръжия, хранителни запаси, муниции. Имаше богат избор. Сигурно щеше да намери и някой кон. Отново се изпълни с надежда. Колко хубаво бе това чувство.

Съвсем неочаквано едно ласо се уви около врата му. Не можеше да си поеме дъх, още малко и щеше да се задуши. С две ръце посегна към шията си, за да разхлаби примката. Злокобен смях звучеше пронизително в ушите му, гласове, които сякаш идваха от друг свят.

— Предател! Проклет предател! — крещяха те. — Даде на полковника честната си дума…

Всичко му се струваше като ужасен сън. Питаше се дали въобще още бе жив! А може би изтощението само му играеше номера! Изобщо беше ли господар на сетивата си? Въобразяваше ли си всичко това?

Усещаше ласото под пръстите си. Значи не се лъжеше, това бе бруталната действителност. Пред очите му танцуваха бледи, костеливи ръце, лица, по които още се стичаше кръв. Ласитър не можеше да различава вече нещата. Няколко от мъртъвците сякаш изведнъж се съживиха. Те само се бяха престрували, за да го примамят в капана. Бяха направили всичко това, за да отмъстят на човека, когото смятаха виновен за поражението си.

Нещо го натисна към земята и той удари силно темето си. Главата му се замая още повече. Въпреки това успя да види, че над него стърчаха четирима мъже. Сториха му се като пратеници на богинята на отмъщението Немезида. Опита се да поклати глава, но не можа, тъй като щом направеше и най-малкото движение, примката се затягаше още повече.

Мъжете, в чиито ръце се намираше, горяха от омраза. Лицата им бяха мръсни, бледи и покрити с остра брада, очите блестяха трескаво и бяха хлътнали дълбоко. И четиримата имаха превръзки по ръцете, краката и рамената. Единият от тях си бе увил превръзката около главата като чалма и в очите на Ласитър изглеждаше като особено жесток бог на отмъщението. Предположенията му се оказаха верни.

Раненият с чалмата промълви с изпълнен с омраза глас:

— Бях казал на другите, че все някога ще дойдеш, дявол такъв! Затова те чакаме. Приятелите ми не искаха да повярват, но аз им наредих да имат търпение и да наблюдават всичко. И ето, те те видяха да идваш. Ха-ха! Всички ни смяташе за мъртви, нали, Ласитър? Все още се питам как е възможно това. Наистина ли го направи сам?

— Ако действително си мислиш така, значи си луд — отговори Ласитър с усилие, защото примката стягаше гърлото му така, че едва можеше да диша. — А сега ме чуй добре, човече! Печем се на един и същ огън. Някой трябва да ни е преметнал. Аз бях там горе сам и исках да говоря с полковника. Не можете ли да си спомните?

Погледът му се плъзна по изтощените лица, но по тях не откри и следа от разбиране. За тия хора той беше самият дявол. Този факт се бе запечатал дълбоко в съзнанието им. За тях Ласитър беше главният виновник за всичко. Смятаха, че е успял да убие почти цялата банда с помощта на някакъв подъл трик. За мъжа от Бригада Седем беше напълно невъзможно да убеди тия хора да повярват в противното. Те се бяха вкопчили в тази мисъл като слепец за тояга.

— Можеш да се кълнеш в каквото искаш — продължи мъжът с превръзката на главата, приличаща на чалма. — Аз съм Фил Озбърн.

При изричане на името, очите му заблестяха — изглежда, беше много горд с името си. Вероятно то имаше някаква тежест в тая област на страната, но за Ласитър беше абсолютно непознато.

— Харесваш ми, Озбърн — каза с прегракнал глас той. — Ти си човек, с когото може да се разговаря.

Фил Озбърн даде на партньора зад себе си знак с два пръста. Веднага след това примката около шията на Ласитър се затегна още повече и дробовете му започнаха да хъркат. Беше му толкова зле, сякаш всеки момент щеше да се отправи към оня свят. Лицето на Фил Озбърн постепенно се приближаваше и изведнъж се озова страшно грамадно пред очите на Ласитър. Истинска муцуна. Колко ли много омраза криеше Фил Озбърн у себе си!

— Трябва да изплюеш камъчето, Ласитър! — изсъска той и от ъгълчетата на устата му протече слюнка. — Много си страхлив, за да признаеш, че ни подмами да попаднем в засада! — ритна го няколко пъти. — Кажи ми истината! Как го направи?

Ласитър успя да си поеме малко въздух. Явно Фил Озбърн бе дал знак на партньора си да отпусне примката.

— Казах истината, Озбърн! — изстена Ласитър. — Тъкмо се канех да се споразумея с полковника ви. Никой ли вече не може да си спомни?

— Полковникът е мъртъв — отвърна Озбърн. — Беше един от първите, когото застреляхте ти и твоите съучастници — протегна повелително дясната ги ръка. — Вържете го здраво отсреща на камъка!

Вързаха го на един от кръглите камъни, които лежаха разпръснати наоколо. Изведнъж мутрата на Фил Озбърн, покрита със засъхнала кръв, изплува отново непосредствено пред очите му.

— Давам ти още един шанс, Ласитър! — каза той с леден глас. Мъжът от Бригада Седем потръпна, сякаш бе скован от студ. — Искам да знам какво се крие зад цялата тая свинщина. Сигурно Ел Хомбре пак има пръст.

— Ел Хомбре? — изстена болезнено Ласитър. — Но нали вие самите принадлежите към неговата банда? Полковникът ми го каза, когато…

Изведнъж му се стори, че вижда призрак. Един мъж в пълна униформа на полковник от Юга се появи зад негодниците. Ужасяваща гледка. Униформата бе изпоцапана и цялата в дупки от куршуми. Навсякъде по сивия плат имаше засъхнала кръв. Призракът трябваше да бе полковник Миро. Наистина Ласитър никога не беше го виждал, но той изглеждаше така, както си го бе представял миналата нощ. Призракът с мръсна, пропита с кръв униформа тръгна, олюлявайки се, към него и опря револвера на челото му.

— Ласитър, ти си нещастник! Ще те убия!

Той впери поглед в Ласитър като човек, който иска да открие някаква тайна, но същевременно не може да го направи. Миг след това, когато се намеси Фил Озбърн, мъжът от Бригада Седем проумя всичко.

— Ти, полковник Миро, повече няма да решаваш. Писна ми от цялата тая игра. Непрестанно ни водите към сигурна смърт. Гледате на нас като на добитък за заколение и искате накрая да приберете сами парите. Ти заедно с твоя тайнствен Ел Хомбре! Колко още хора трябва да умрат заради вашите машинации?

— По дяволите, Озбърн! — извика с креслив глас полковник Миро. — Ти си на погрешна следа. Слушай ме внимателно, Озбърн! Трябва да поговорим, само така ще постигнем нещо. Смятам, че успях да отрия истината. През цялото време са ни използвали. Прав си, дадоха ни големи обещания и ни измамиха. Само в едно отношение се заблуждаваш, приятел. Не съм тайният съучастник на Ел Хомбре. Не съм на по-добър хал от вашия. Премислих всичко. Тук има ужасен заговор. Ние не сме нищо друго, освен пешки, които като при игра на шах се жертват първи. Ние сме…

— По дяволите! — изкрещя Фил Озбърн. — Твърде много плямпаш, Миро! Искам най-сетне Ласитър да си получи заслуженото! Защо не свиеш пръст и не го изпратиш в ада!

Беше извън себе си от възбуда. Състоянието на другите не беше по-различно. Всички те бяха избегнали на косъм смъртта и смятаха мъжа от Бригада Седем за Сатана, който единствен носи отговорност за нещастието им.

— Вероятно ще го убия — каза полковник Миро. — Но първо искам да знам какво всъщност е станало тук? Повярвай ми, Фил, за всички ни ще е по-добре, ако научим истината. Затова трябва да бъдете търпеливи.

Дулото на револвера му все още бе опряно до челото на Ласитър. Полковникът обърна гръб на другите бандити, така че само Ласитър можеше да вижда очите му, които бяха изпълнени с тъга. Едрият мъж знаеше, че Миро не беше убиец и че нямаше намерение да го изпрати на оня свят. Полковникът искаше само да отвлече вниманието на останалите, но не можеше да им каже какво мисли. Поне засега. Всички се намираха в такова ужасно положение, че всяка дума трябваше да бъде добре премерена. И при най-малката грешка у бандитите отново щяха да се събудят най-низки инстинкти.

И тогава както Ласитър, така и полковникът, щяха да бъдат загубени.

— Как успя да се справиш с всички нас, Ласитър? — попита Миро. — Сам не би могъл да го направиш. Сега искам да чуя от теб какво се е случило?

— Исках да преговарям с теб, полковник — отговори Ласитър. — Двамата се бяхме споразумели. Ти дори ми направи предложение да се присъединя към вас. Каза ми, че Ел Хомбре търси истински мъже. Но тогава изведнъж проехтя изстрел. Някой ме удари по главата и аз изпаднах в безсъзнание. По-късно се събудих в една скална цепнатина. Все още не знам как съм попаднал там. Кълна ти се, това е цялата истина. Нищо повече не мога да ти кажа. Нима си мислиш, че ще се върна тук, ако не бях сам? Тръгнах да търся коня си и после се канех да отида обратно във фермата на Алварадо, където се надявах да ми помогнат. Сигурен съм, че семейството щеше да ми помогне, щеше да се реваншира, защото се застъпих за него.

Наложи се да направи пауза. Гърлото му се беше свило. Всяка дума му костваше много усилия. Полковник Миро се усмихна едва забележимо. Той вярваше на Ласитър, но не можеше да го признае открито. Първо трябваше да усмири остатъка от бандата си, в противен случай щеше да се стигне пак до ужасно клане.

— Звучи ми достоверно, мистър Ласитър! — каза той. — Но кои са били чудовищата, които застреляха така безмилостно хората ми от засада?

— Откъде да знам? — отвърна прегракнало мъжът от Бригада Седем. — Аз самият се чудя, че все още съм жив.

Полковник Миро погледна през рамо.

— Чухте, приятели — обърна се той към бандитите, — смятам, че Ласитър казва истината. Какво мислиш, Фил Озбърн? Не трябва ли да си поговорим, за да разкрием цялата тайна? Струва ми се, че някой тук се е канел да ни погоди лош номер.

Фил Озбърн се приближи с уинчестъра в ръце, сякаш въобще не възнамеряваше да се церемони повече както с Ласитър, така и с досегашния си предводител. Възможно бе обаче настроението да се промени.

— Това, което току-що каза, не беше лошо, Ласитър, но искам да ми го повториш отново съвсем точно — той опря дулото в корема му. Останалите бандити сякаш си отдъхнаха и също се приближиха.

И Ласитър си пое въздух с облекчение. Заплашителното държание на Фил Озбърн беше само преструвка, но той не искаше да си го признае веднага.

— Казах ви истината — отвърна прегракнало мъжът от Бригада Седем. — Щях ли иначе да се върна тук? И то сам?

Негодниците започнаха да се смеят, но по лицата им все още се четеше стаено напрежение. Бяха избегнали смъртта на косъм. Постепенно започнаха да проумяват, че тук се бе намесила друга, непозната досега сила, от която всички се страхуваха. Бандитите вече гледаха на Ласитър като на свой нов съюзник. Може би си мислеха, че той ще даде някакво предложение, което ще разкрие пред тях нови възможности.

— Смятам — каза полковник Миро, — че сега знаем кой е Ел Хомбре. Хрумна ми една щура идея. Толкова е щура, че аз самият я смятам за невъзможна. Но току-виж съм излязъл прав.

Всички погледнаха с любопитство. Полковникът сне дулото от челото на Ласитър. В същия миг проехтя изстрел. Миро потръпна и политна напред. Разпери ръце, сякаш търсеше нещо, за което да се хване, и така падна върху Ласитър, покривайки го с тялото си. Последваха нови изстрели.

Мъжът от Бригада Седем видя как Озбърн и останалите негодници се олюляваха и чу пронизителните им предсмъртни викове. Беше ужасна гледка. Бандитите нямаха никакъв шанс. Нападението бе подло, коварно, жестоко. И то тъкмо когато всичко изглеждаше, че ще се оправи.

Най-после Ласитър бе съзрял отново искрица надежда. Беше убеден, че ще се споразумее с полковник Миро и последните му, останали живи хора. Но сега всичко бе унищожено само с един замах. Полковникът лежеше върху него с разперени ръце, но в тялото му, което буквално беше направено на решето от куршумите, все още имаше живот. Ласитър долови шепота му. Думите на агонизиращия сякаш идваха изпод земята, но Ласитър успя да разбере най-важното.

— Що за недоразумение, Ласитър. Мислех, че двамата щяхме да се спогаждаме отлично. О, боже, не мога да проумея защо всичко трябваше да стане така! Аз… — при всеки опит да си поеме дъх, дробовете му хриптяха. — Страшно съжалявам, Ласитър — прошепна на ухото му. — Вече си бях въобразил, че можем да бъдем партньори, дори приятели. Честно, представях си нещата по съвсем различен начин. А сега… — отново направи пауза. След малко продължи с едва доловим глас:

— Знам кой е Ел Хомбре… това е Леона Макомбър… — Ласитър усети как тялото на Миро се отпусна. Проехтяха още няколко изстрела. Бандата на полковника бе унищожена до последния човек.

В скалистата долина нахлуха конници. Мъжът от Бригада Седем видя една жена с руси коси, които се развяваха като буйна грива на вятъра. Тя представляваше пленителна гледка. Въпреки това Ласитър затвори очи, защото знаеше, че сега трябва да се концентрира много добре…

5.

Около Ласитър цареше трескаво движение. Тялото на мъртвия полковник бе издърпано от него и той си отдъхна несъзнателно, защото едва издържаше тежкия труп, облян в кръв. Въжетата, с които беше завързан за камъка, бяха свалени. Най-после бе отново свободен, но не се чувстваше щастлив. Напротив, беше тъжен. Не искаше нещата да се развият по този начин. Още повече че само преди малко всичко изглеждаше, че ще тръгне добре. Наистина, щеше да бъде доста деликатна работа, ако се бе споразумял с полковника. Миро вероятно съвсем не беше толкова лош човек. Сега обаче той лежеше мъртъв пред Ласитър.

Някой го докосна с ръка и го погали някак нежно по челото. Беше ръка на жена. После той чу гласа й.

— Аз съм Леона — каза тя. — Леона Макомбър. Радвам се, че успяхме да ви помогнем в последния момент, мистър Ласитър! Нали вие сте Ласитър?

Мъжът от Бригада Седем отвори очи и се усмихна насила.

— Да — отвърна й, — казвам се Ласитър. А вие сте…?

Сбърчи чело, сякаш мислеше напрегнато. Трябваше да спечели малко време. Името Леона Макомбър беше чул от умиращия полковник Миро, който твърдеше, че тя е Ел Хомбре. Реши, че ще е по-добре, ако вземе под внимание последните думи на един издъхващ човек. Престори се, че все още е доста объркан след всичките драматични събития.

— Леона — каза тя много ясно. — Леона Макомбър е името ми. А вие сте Ласитър.

Той се облегна на камъка. Бавно, сякаш това движение му костваше крайно голямо усилие, надигна нагоре очи и най-после я видя. Лицето й излъчваше чар и женска прелест. Мъжът от Бригада Седем имаше чувството, че съзира в погледа й истинска загриженост за него. Тази жена притежаваше красота, която сякаш извираше отвътре.

— Да, правилно — каза той. — Името ми е Ласитър. Но откъде го знаете, мадам?

— Можете да ме наричате Леона, Ласитър.

— С удоволствие, Леона. Все още се питам какво…

Ухилените лица зад красивата жена не му убягнаха от погледа. Той отново затвори очи. Щеше да бъде по-добре, ако първоначално се преструваше на напълно изтощен. Само по тоя начин можеше да спечели малко време и да се ориентира в новата ситуация. В сегашното си положение трябваше да използва всички възможни хитрини.

— Бях в ранчото на Алварадо — каза тя. — Там чух, че сте се застъпили за тях, Ласитър. Семейството ви почита като светец.

Той се усмихна криво и се отпусна, докато седна и успя да се облегне с гръб на камъка. След всичко, което беше преживял, това вече бе истинско блаженство.

Леона се настани до него и го прегърна през рамо. Лицето й излъчваше любов и загриженост, която стопли сърцето му. Ласитър се сети отново за последните думи на полковник Миро. „Тя е Ел Хомбре“ — бе казал някогашният полковник. Миро сигурно се е заблудил. А може и да е прав? Мъжът от Бригада Седем държеше очите си затворени. Това бе най-добрият начин да се съсредоточи. Усети как пръстите й опипваха мускулите на раменете му. На едно място допирът й му причини болка, но той се овладя и остана със затворени очи, надявайки се да си изгради представа за новото положение.

Каква ли роля играеше тук Леона Макомбър? Защо се бе появила изневиделица с голяма група мъже и се беше намесила в неща, които въобще не я засягат?

Наоколо цареше невероятен шум, който кънтеше болезнено в ушите му. Струваше му се, че тук е събрана цяла армия. Леона Макомбър обви ръце около раменете му и го натисна леко надолу, така че той се изтегна по гръб на земята.

О, за бога! Колко е красива! Въпреки че Ласитър се намираше на ръба на пълното изтощение, у него се пробудиха и затанцуваха малките дяволчета. Чувстваше се така, все едно бе на границата между рая и ада. Изпитваше наслада, която бе позната сигурно на съвсем малко хора. Изведнъж умората му изчезна.

— Какво му е? — чу той един мъж да пита. — Проверихте ли дали е ранен сериозно, мис Макомбър?

Тя погали Ласитър по страните.

— Ще го изправя отново на крака, Матю — каза Леона. — Има само лек пристъп на слабост. Какъв късмет, че успяхме да го спасим в последния момент.

Ласитър едва успя да овладее мускулите на лицето си. Трябваше да изиграе ролята си докрай. Може би щеше да се добере до някои важни неща.

— Дали е извършил всичко сам? — полюбопитства Матю.

— Кое? — попита Леона.

— Да е убил цялата банда? — отговори той. — Не мога да го повярвам.

— Не е — каза жената. — Ако не се бяхме намесили в последния момент, сега той щеше да лежи тук мъртъв. Имахме късмет, че успяхме да се появим навреме. Смятам, че най-после ще можем да си отдъхнем от Ел Хомбре.

— Да не би да сме го пипнали? — попита Матю скептично.

— Мисля, че е мъжът с униформата — отвърна тя. — Така казаха Луис, Виктор и Франк. Не вярвам да не съм чула добре. Не сте ли и вие на същото мнение?

— Да, вярно е — съгласи се Матю. — Но все още не съм напълно сигурен.

— Защо не си?

— Все пак бандата на Ел Хомбре се състои поне от стотина човека — каза той. — А тия тук са една съвсем нищожна част. Може би полковник Миро е бил някой второстепенен шеф. Вероятно истинският Ел Хомбре скоро ще нападне някъде другаде.

— Така ли мислите? — попита Леона загрижено.

Ласитър наостри уши. Разговорът беше крайно интересен за него. Отново си спомни за последните думи на полковник Миро, според когото Леона Макомбър дърпаше конците. Тя бе измислила фиктивното име Ел Хомбре, за да прикрие зад него една престъпна организация. Но явно полковникът се беше излъгал. Сега вече Ласитър бе твърдо убеден, че ще му е необходимо доста време, за да разгадае тази тайна. Разбира се, ако въобще успееше! Не знаеше какво още го очаква. В тоя момент чу Матю да казва:

— Имам едно предположение, мис Леона. Сега всичките бандити са мъртви и никой не може да ни обясни какво се е случило тук. Може би завинаги ще си остане загадка кой се крие зад името Ел Хомбре.

— Преди малко смятахте, че Ел Хомбре е още жив — отвърна Леона с леко остър тон. — А сега, Матю, моля ви, оставете ме сама. Трябва да се погрижа за този смел мъж. Все още ми се струва истинско чудо, че той се е появил съвсем неочаквано, тъкмо когато семейство Алварадо са се намирали в голяма беда. А за мен още по-чудно е, че се е хвърлил в неравностойна битка с бандитите. За малко да загуби живота си за хора, които са му били напълно чужди. Можел е просто да продължи пътя си. Повечето мъже, които познавам, щяха да направят така, нали? Как щяхте да постъпите вие, Матю?

— В момента не мога да отговоря — каза Матю дипломатично. — Наистина не знам как щях да се държа в една такава ситуация, мис Леона.

— Този отговор ви издига в очите ми.

Кой беше тоя Матю? Ласитър имаше силното желание да надникне за миг през клепачите, но това щеше да бъде много опасно. И без друго едва успяваше да овладее изражението на лицето си. Беше изпълнен с любопитство. Най-вече искаше да огледа добре Леона. Доколкото бе успял да я зърне — за съжаление съвсем бегло — тя му се стори изключително привлекателна. Имаше дълги руси коси. Гърдите й бяха скрити зад метална броня. Не беше облечена по начина, типичен за жените в тази област. Около хълбоците си бе преметнала колан с револвер, беше обута в ботуши на испански кавалерист от миналото, които продължаваха доста над коляното. А може би само превъзбудената му фантазия я рисуваше така? Искаше му се да види истинския й образ с отворени очи. За съжаление, в момента Леона бе толкова далеч, колкото съзвездието Дева някъде из необятната шир на Млечния път. Той трябваше да държи очите си затворени.

— А сега се погрижете тия мъже да бъдат погребани — каза Леона. — Ако са извършили някакъв грях на този свят, то и те са като нас деца на Бога. Бих желала всички ние да им простим в сърцата си. Това не е заповед, Матю, а само скромна молба. Благодаря ви.

— Възхищавам ви се, мис Леона. Може ли да ви издам нещо, което вероятно няма да ви се понрави?

— Разбира се, Матю.

Матю се изкашля, изглежда беше смутен, и каза:

— Много хора говорят, че сте светица, мис Леона. Сравняват ви с…

Тя го прекъсна със сърдечен смях.

— Вие сте хитрец, Матю.

— Говоря сериозно, мис Леона. И в моите очи вие сте светица. За вас ще мина и през огън дори…

Ласитър не можеше повече да се сдържа, непременно трябваше да разбере какво става около него. Отвори очи и видя един мустакат мъж, който в лице приличаше на гладен койот. Видя и Леона, облечена като амазонка — със староиспански, кавалерийски ботуши, с метална броня на гърдите и с револвер на хълбока. Гледката беше пленителна. Но думите на красавицата въобще не се понравиха на Ласитър.

— Никой долен негодник няма право да се домогва до мен, мистър Маккав — изфуча тя като разгневена котка. — Вече ви го казах преди няколко дена, когато се опитаха да ме прелъстят. Казах го и на останалите. За мен вие сте най-добрите васали, за които би могла да мечтае жена в моето положение. Но съществува една граница, която аз никога няма да прекрача. Никой мъж няма да ме притежава. Никога! По-скоро ще умра, отколкото това да стане!

Матю Маккав бе отстъпил неволно назад.

— Моля за извинение, мис Леона — каза той. — Но всеки път, когато съм близо до вас, после…

— Така е с всички мъже! — прекъсна го. — Дори ви разбирам. Но за мен не съществува никакъв мъж! И никога няма да съществува! Искам да остана свободна и независима. Моля ви отнесете Ласитър при извора отсреща под дърветата. Крайно време е да се погрижа за него. Той е човек, от когото имаме нужда. Или все още не сте го разбрали, Матю Маккав?

Ласитър бе затворил отново очи. Явно Леона Макомбър не беше за него. Как само ругаеше мъжете! Веднага погреба мечтите, на които се бе отдал през последните няколко минути.

Маккав даде съответното нареждане. Ласитър продължи да се преструва, че е в безсъзнание, и остави да го пренесат до извора под дърветата. Леона седна до него. Отново се направи, че е изпаднал в несвяст, и я чу да говори на себе си.

— Има нещо в теб, Ласитър, което ми харесва. Любопитна съм какво ще ми разкажеш после…

След тия думи се залови да превързва раните му.

6.

Матю Маккав и приятелите му се бяха оттеглили настрани, където никой не бе в състояние да ги види или подслуша. Тук бяха сами и можеха да разговарят открито.

— Този тип не ми харесва — каза Матю Маккав. — Той не е дошъл току-така тук. Страшно е хитър. Повярвайте ми, имам нюх за такива неща. Възможно е да ни нанесе изненадващ удар, с който трудно ще се справим.

— Пак виждаш всичко в твърде черни краски — ухили се Луис ла Рока. — Тук нещата са приключили. Вече въобще не се притеснявам. Не намирам никаква причина да се вълнуваме излишно.

Обходи с поглед лицата на Виктор Хагърти и Франк Съливан, останалите мъже от четворката, която сама се бе нарекла „квартетът от убийци на Леона“. И четиримата бяха напълно покварени. Бяха престъпници, за които човешкият живот нямаше никаква стойност. Единствената им цел беше да отмъкнат най-доброто за себе си. Бяха си избрали за жертва Леона, защото от нея имаше какво да се присвои.

Не само долари! Тук ставаше въпрос за нещо по-голямо, нещо, което не можеше да се пропилее ей така. Ставаше въпрос за имение, толкова огромно имение, че не един европейски владетел би пребледнял от завист. Четиримата искаха да поделят всичко помежду си и за тази цел бяха начертали пъклен план.

Наоколо имаше безброй скитащи банди (като например бандата на бившия полковник Миро), които човек можеше да наеме срещу заплащане. Полковник Джо Миро си бе въобразявал, че трябва да се бори за нещо, което наричаше „идеали“ и бе един от ония непоправими фанатици, които истински си вярват.

За квартета от убийци на Леона беше много лесно да го привлекат на своя страна. Трябваше само да му споменат няколко думи за връщането на „старите времена“ и той вече целият бе огън и плам. Да, на такъв човек лесно можеше да му се вземе ума с фалшиви обещания.

Но сега се бе появил друг мъж, когото четиримата нямаше да успеят да заблудят така просто. Матю Маккав току-що бе напомнил това на партньорите си. Той смяташе Ласитър за хитър кучи син, дошъл тук, за да провали плана им. Луис ла Рока беше на друго мнение, което тъкмо бе изразил ясно и недвусмислено. Виктор Хагърти и Франк Съливан бяха нерешителни, когато трябваше да обсъждат някакъв въпрос.

— Предлагам — каза Съливан — да сложим край. Какво ще спечелим, ако продължим да умуваме тук! Ще изпратя парче олово в мозъка му и после ще можем да се погрижим за мисионера от Сан Лука. Крайно време е да го изпратим там, където му е мястото: в Ада. В противен случай ще ни отнеме напълно Леона. Казвам ви, това е единственият ни проблем. Върху него трябва да съсредоточим всичките си сили. Мисля, че по този въпрос сме на едно и също мнение.

Съливан погледна Виктор Хагърти. Двамата се разбираха отлично. Всъщност „квартетът от убийци“ се състоеше от две групи, които се дебнеха помежду си, но същевременно знаеха, че могат да разчитат една на друга.

— Взе ми думите от устата, Франк — каза Виктор Хагърти. — Главният ни проблем е мисионерът от Сан Лука. Дали въобще е истински монах? Има типове, които сякаш дяволът е изпратил, за да всяват смут сред честните люде с черни раса. Монахът от Сан Лука може да е един от тия слуги на дявола.

— Аз пък дори имам чувството — каза ла Рока, — че той е успял вече да прелъсти нашата Леона поне няколко пъти. Тя въобще не е толкова недостъпна, колкото се прави. Какво мислите вие? Не съм сто процента сигурен в това, но все пак е възможно. Богоугодният отец Доменико в действителност е голям измамник и има връзка с нашата Леона. В известна степен той я държи в ръцете си.

— Чували ли сте някога за Девата от Орлиънс? — попита брадатият Маккав, известен с това, че постоянно мъкнеше със себе си няколко паунда книги.

Тримата му партньори го погледнаха с неразбиране. Можеха да се закълнат, че никога не бяха чували за Девата от Орлиънс.

— И тя е била такава фанатичка — обясни им Маккав. — Твърдо е вярвала, че трябва да се бори за идеалите си, а всъщност е била използвана от всевъзможни негодници. Така е и с нашата Леона.

И тримата бяха заинтригувани. Трябваше им малко време да поразмислят, затова не отговориха веднага. Най-сетне Франк Съливан попита:

— Смяташ, че монахът от Сан Лука върти нашата Леона на пръста си?

— Мога да се обзаложа — усмихна се Маккав, който се мислеше за много мъдър. — Монахът от Сан Лука е изпечен кучи син. Посетих го преди няколко дена, разбира се, съвсем случайно. Зададох му два-три въпроса, но го направих така, все едно нищо не подозирам. Той се хвана на въдицата и ми отговори, но това, което ми каза, не беше истина. Естествено, не можеше да знае, че обичам да чета.

Ухили се самоуверено и злорадо. Радваше се, че бе съобщил нещо на партньорите си, за което те нямаха и най-малката представа. Забеляза, че му се възхищаваха, и се почувства горд.

— Нека да обобщим всичко — продължи той и гласът му стана още по-надменен. Изпитваше удоволствие, че бе успял да привлече вниманието на съучастниците си. — Ето, че изневиделица се появи тоя негодник на име Ласитър, който се опита да ни унищожи. Съгласни ли сте с мен?

Плъзна въпросителен поглед по лицата на останалите. И тримата кимнаха без никакви възражения.

— И какво ще правим занапред? — попита Луис ла Рока. — Смятам, че трябва да преминем в нападение. Какво ще кажеш? Да убием ли първо Ласитър? В момента няма да е никак трудно, понеже е на края на силите си. Ще бъде дребна работа да го довършим.

Матю Маккав поклати глава.

— Считам, че е по-добре — каза той, — ако го оставим малко да се поизпоти. Със сигурност няма да ни измами. Ласитър е от ония хора, които искат да знаят всичко с най-големи подробности. Затова предлагам да дадем най-напред урок на монаха от Сан Лука.

Партньорите му се ухилиха. Харесаха им думите на Маккав. Те самите нямаше да се сетят.

— Добра идея — каза ла Рока. — Ще видим как ще се развият нещата с Ласитър и нашата Леона. Имам чувството, че тя проявява интерес към него.

— Но на мен това не ми харесва — процеди през зъби Франк Съливан. — Не можем да оставим нашата Леона в ръцете на непознат кучи син.

— Така или иначе той няма да успее да се докопа до нея — ухили се Маккав. — Не бива въобще да се притесняваш за това.

— Но ти самият току-що каза, че монахът от Сан Лука има нещо с нея!

— Това е само едно предположение и нищо повече — успокои го Маккав. — Трябва да изчакаме спокойно и най-вече да разберем каква част от имуществото си Леона е приписала на монаха. Всички подозираме, че там нещата все още не са решени окончателно.

— Може би накрая това чудовище ще ни измами — каза ядно Виктор Хагърти. — Всъщност не ви ли е минавало някога през ума, че тази никаквица би могла да е прозряла намеренията ни?

Съучастниците му погледнаха смутено. Никога не се бяха сещали за това. По дяволите, напълно бе възможно Леона да е забелязала нещо.

— Вероятно тя е наела този кучи син — процеди ла Рока. — Как смятате? Ако е така, тогава яката сме я загазили.

И четиримата насочиха напрегнато очи към скалите, между които се намираха Леона и Ласитър. Всеки бе потънал в собствените си мисли и искаше да отмъкне само за себе си голямата плячка, на която първоначално заедно бяха хвърлили око. Това, което бяха решили, нямаше да свърши добре, понеже завистта между тях бе твърде дълбока. Държаха един за друг само защото искаха да осъществят заедно големия си план.

Допреди две години те все още бяха васали на Абел Макомбър, бащата на Леона. Той бе създал цяло малко кралство, но от това не беше станал щастлив. Беше загубил синовете си един подир друг по време на ужасните войни, които бяха разтърсили страната. Войни срещу индианците и мексиканците, после голямата братоубийствена война между Севера и Юга. Абел Макомбър винаги си бе въобразявал, че има страшно много късмет. Накрая трябваше да разбере, че всичките му мечти бяха отишли на вятъра. Бе му останала единствено Леона.

Той искаше да съхрани това, което постепенно беше изградил с много труд. Ето защо беше потърсил четиримата. В неговите очи те бяха най-верните му хора. На всекиго бе дал земя за ползване. Четиримата трябваше да му бъдат опора и да защитават кралството му вместо отплата за получените владения. Те не бяха собственици на земята, а трябваше да плащат данък на Абел Макомбър като в миналото и да се бият за него, ако се наложеше. Сделката бе узаконена с договор. Бъдещето изглеждаше подсигурено и за двете страни.

Но преди две години Абел Макомбър бе починал. Не, не беше убит. Васалите никога не биха си помислили да отстранят човека, който им бе помогнал да се замогнат. Винаги бяха вярвали, че до края на дните си ще могат да водят прекрасен, лек живот, благодарение на създаденото от Абел Макомбър. Но той се бе разболял и дъщеря му Леона остана единствена наследница.

От този момент започна голямата борба. Леона Макомбър се промени по странен начин. За няколко месеца се превърна в напълно друг човек. Посещаваше открито старата мисия Сан Лука, където се бе заселило ново отче заедно с двама мъже, които също носеха монашески раса. Отец Доменико спечели бързо сърцата на хората, особено сърцето на Леона Макомбър.

Четиримата васали забелязаха, че тя бе силно повлияна от него. Господарката им се променяше с всеки изминат ден. Матю Маккав, Луис ла Рока, Виктор Хагърти и Франк Съливан я наблюдаваха с почуда. Бяха си мислили, че няма да им е трудно да се справят с нея, когато Абел Макомбър вече не е жив. Но нещата се развиваха по съвсем друг начин от очакванията им. Всеки си въобразяваше, че един ден ще вземе голямото наследство и ще се ожени за Леона. Но тя ставаше все по-странна, нелюбезна, затворена в себе си. Помагаше на индианците, чието положение беше много лошо. В последно време дори бе станала войнствена. Живееше усамотена. Бе наредила да се изгради малък параклис, където често се молеше с часове наред. Съвсем сама.

Скоро хората започнаха да я почитат като светица. Това на пръв поглед стана съвсем спонтанно, но всъщност не беше така. Леона Макомбър бе манипулирана от проклетия монах отец Доменико от старата мисия Сан Лука. Той бе станал неин изповедник.

Четиримата васали на баща й разбраха, че ще бъдат отнети плодовете на дългогодишната им служба. Чувстваха се измамени и позорно предадени. Затова от известно време насам се бяха нарекли „квартет от убийци“. Обединиха се и решиха да вземат всичко, което досега им се полагаше. Бяха напълно обсебени от тая идея и поведоха лична борба за отмъщение.

Всеки тайно се надяваше, че един ден Леона ще му принадлежи. Само на него. Алчен копнеж изпълваше и четиримата мъже. По-късно вече нямаше връщане назад. Те много добре знаеха, че все някога щяха да извадят ножовете си един срещу друг и да се избият. Знаеха го още от самото начало.

Бяха си представяли нещата твърде лесни. Всеки отдавна се бе примирил с мисълта, че накрая щеше да оцелее само един от тях. Сега обаче се бе появил Ласитър, проклетият кучи син!

— Какво ще правим с него? — попита Маккав коварно и тихо. — Аз съм да го убием.

Погледнаха се въпросително.

— Нека да гласуваме — предложи Луис ла Рока.

Никой не можеше да вземе решение. Всеки мислеше най-напред за собствената си изгода.

— Е, какво? — настоя ла Рока. — Трябва да решим! Аз съм за неговата смърт. Който е на същото мнение, нека да вдигне ръка!

В този миг проехтя ужасен вик. Лицата на четиримата пребледняха като платно.

7.

Леона го галеше по страните и Ласитър се наслаждаваше на докосването й. За първи път имаше възможност да я наблюдава добре. Тя беше прекрасна жена. Най-силно у нея го привличаха русите коси, дългите крака и усмивката й.

— Кажи ми най-сетне нещо! — прошепна Леона. — Не можеш да ме заблудиш! Наблюдаваш ме от доста време. Сега ми се иска да си поговоря с теб, Ласитър.

Отново посегна с ръце към лицето му, но този път това не беше нежна, загрижена милувка. Тя го удари с такава сила, че главата му отскочи от едната на другата страна като топка. По-добре бе да се признае за победен.

— Е, добре, Леона — каза той. — Ти спечели този рунд.

— Ще спечеля и следващия — отвърна му. — Все още ли не си разбрал, че мога да направя с теб каквото си поискам?

Държеше револвера си в ръка и допря дулото в челото му.

— Не разигравай театър! — каза Ласитър. — Няма смисъл. По-добре ще е да разговаряме спокойно.

— Точно това искам от теб. Изглежда, че постепенно започваш да се вразумяваш.

Как само му се усмихваше! Очите й го пронизваха като копия.

— Мисля, че те харесвам — прошепна тя. — Винаги съм мечтала за мъж като теб. Защо те срещнах едва сега, Ласитър? Стига ми само да погледна в очите ти и вече знам, че сърцата ни бият в един и същ ритъм. Ние двамата…

Не успя да продължи. Проехтя пронизителен рев и Ласитър инстинктивно се хвърли настрани. Не беше необходимо да го прави, защото нападателят се насочи към Леона. Едно същество, цялото обрасло в козина, се нахвърли върху нея и я притисна с тялото си.

Ласитър понечи да се изправи и да хване зловещото същество за гърлото, но не беше достатъчно бърз. Бе твърде изтощен от преживяното досега, а освен това нямаше оръжие. Косматият великан се развилня. Ласитър не успя да отстъпи навреме и ударът се стовари в челото му. Замаян, той политна към земята, усети, че пада по гръб и после загуби съзнание. Не видя как звярът метна през рамо Леона като лек вързоп и хукна с нея.

Мъжете стояха като вкаменени. Всичко бе станало толкова неочаквано. Никой не бе в състояние да предприеме нещо. Освен това бяха доста отдалечени от мястото, където се бяха усамотили Леона и Ласитър, за да разговарят на четири очи. Тя им бе наредила да не я безпокоят. Бе отпратила дори най-близките си четирима васали. Сега те се втурнаха насам, но чудовището отдавна се бе скрило между скалите.

— Къде е тя? — изрева Маккав. — Къде е Леона Макомбър?

Някои от мъжете вече бяха хукнали да я търсят. Искаха да направят нещо, макар да осъзнаваха, че всичко е напълно безсмислено. Покритият с козина великан бе паднал сякаш от небето. И колкото бързо се бе появил, толкова бързо беше изчезнал.

Четиримата довереници на Леона накараха хората си да разкажат какво са видели. Това, което научиха, не бе кой знае колко много. Всичко се беше развило светкавично. Никой не бе наблюдавал Леона и Ласитър, понеже мъжете се чувстваха в безопасност. Кой можеше да предположи, че един-единствен човек ще се осмели да се появи между тях. Ето, този факт не бяха в състояние да проумеят четиримата васали.

Ласитър все още лежеше там, където чудовището го бе повалило. Хората на Маккав, ла Рока, Хагърти и Съливан претърсиха основно скалния лабиринт в края на каньона. Всички усилия бяха напразни. Непознатият похитител сякаш бе потънал вдън земя заедно с жертвата си.

Хората на Леона бяха безпомощни. Те въобще не можеха да проумеят случилото се. Впериха недоверчиви погледи в Ласитър, в чието тяло полека започна да се връща животът. На челото му се бе образувала голяма подутина. От една драскотина на кожата му се стичаше кръв. Стенейки, той се изправи седнал. Трябваше му известно време, за да си припомни какво бе станало. Но това, което успя да разкаже на четиримата негодници, не беше много.

— Бе страшно едър — обясни Ласитър. — В първия момент си помислих, че е скална мечка. После, когато понечих да се нахвърля върху него, той ме цапардоса. Това нямаше да се случи, повярвайте ми, но вие знаете в какво състояние се намирам.

Четиримата го наблюдаваха подозрително. Вероятно си мислеха, че Ласитър има пръст в цялата тая работа. Мъжът от Бригада Седем хвана с две ръце главата си. В ушите му бучеше. После се надигна и тръгна, олюлявайки се, към извора, за да пийне малко вода и да се посъвземе.

Хората на Леона го последваха, като не го изпускаха дори за секунда от очи. Останалите продължаваха да търсят някакви следи. Те едва сега забелязаха, че наоколо има безброй много скални пукнатини, които образуваха истински лабиринт. Затова, колкото и старателно да търсеха, не откриха и помен от непознатия похитител.

— Трябва да е някой, който живее отдавна наоколо и познава всяко скривалище — каза ла Рока. — Вероятно е някой от местните заселници. Като е видял господарката ни, му е хрумнало да замъкне жена в пещерата си.

Маккав го погледна и поклати глава.

— Нещо друго се крие зад цялата работа, Луис. Няма никак да се учудя, ако някой друг има пръст тук.

Ласитър бе разхладил със студена вода главата си и се бе напил до насита.

— Кой може да е заинтересован от това? — полюбопитства той.

Физиономиите и на четиримата веднага станаха недружелюбни.

— Не се меси — сопна му се Маккав. — Смятам, че не ти е много чиста работата, Ласитър. Откакто се появи тук, се случиха доста съмнителни неща.

— Да не би аз да съм виновен?

— Вреш си носа в работи, които въобще не те засягат — процеди през зъби Маккав, без да се владее.

— Нима не биваше да помогна на онези хора? — попита Ласитър спокойно. — Дори Леона ме похвали за това. Изглежда, че на теб и приятелите ти никак не се нрави отношението на господарката ви към мен. Като че ли не ме гледате с добро око, чета го по лицата ви. Кои всъщност сте вие? Какво работите при Леона Макомбър? Телохранители ли сте?

— Ние сме най-верните й съюзници — отговори Маккав. — Ранчероси сме и съседи на Леона. Помагаме й, когато има нужда от нас. Обединихме се, за да се борим с общи сили срещу бандата на зловещия Ел Хомбре. Но това не те засяга. Тук си нежелан.

— Не е така — каза мъжът от Бригада Седем. — Борбата срещу Ел Хомбре ме засяга лично. Не съм от ония хора, които просто си завират главата в пясъка, когато положението стане опасно. Чувствам се отговорен заедно с вас за Леона, понеже не успях да попреча на онова чудовище да я отвлече. Ще помогна да потърсим негодника, в чиито ръце се намира тя. Никой не може да ми попречи да го направя.

Лицата на четиримата придобиха заканително изражение.

— Какво ще кажете за него? — попита Маккав. — Не смятате ли, че говори прекалено на едро?

Ласитър несъзнателно посегна към хълбока си, но кобурът беше празен. Откакто дойде на себе си в оная скална пукнатина, бе без оръжие. Четиримата се ухилиха злорадо, понеже съзнаваха, че заедно го превъзхождат. Дори и да имаше оръжие, в състоянието, в което се намираше в момента, Ласитър нямаше никакъв шанс срещу тия убийци.

— Слушай какво ще ти кажа сега! — процеди през зъби Маккав. — Името ми е Матю Маккав, а това тук са приятелите ми Луис ла Рока, Виктор Хагърти и Франк Съливан — посочи всички един след друг и Ласитър запечата в съзнанието си всяко име. — Нямаме нужда от теб, Ласитър. Шефката ни се е захласнала по теб, но това въобще не ни интересува. Ще се борим сами за нея и ще я намерим. А сега те съветвам да си обираш крушите. Изчезвай от тая област! Не си желан сред нас! И ако още веднъж се мернеш някъде по пътя ни, ще те застреляме като куче!

Мъжът от Бригада Седем плъзна поглед по мрачните им лица и сви рамене.

— Много ясно се изрази, Маккав — каза той. — По-ясен от това не можеш да бъдеш. Не ми остава нищо друго, освен да се вслушам в думите ти, но не съм в състояние да изчезна толкова бързо от тук. Първо трябва да потърся коня си и да се огледам за оръжието. Загубих го през последната нощ, когато ме нападнаха някъде там горе.

Маккав махна рязко с ръка.

— Тук има достатъчно разпръснати оръжия. Можеш да си избереш и кон. Вземи си един и изчезвай!

— В тоя случай не мога да направя нищо друго — каза Ласитър. — Жалко за вас. Наистина бих могъл да ви помогна да откриете шефката си.

Тръгна с тежка стъпка, сякаш краката му бяха пълни с олово. Главата му продължаваше да бучи. Усещаше погледите на четиримата негодници в гърба си. Беше му ясно, че те биха го застреляли с голямо удоволствие. Бяха дяволски хитри и преди малко със сигурност бяха кроили нещо за него, докато той беше останал насаме с господарката им.

Постепенно Ласитър започна да проумява някои неща, но липсваха доста подробности, за да може да си изгради пълна представа за разигралите се събития. Очакваха го още много тайни за разгадаване. Беше страшно неприятно да знаеш, че всеки момент в гърба ти може да се забие някой куршум. Тялото му се напрегна, той несъзнателно ускори крачка. Около него навсякъде лежаха мъртви мъже.

Но Ласитър не носеше вина за това. Паметта му отново постепенно започна да се възвръща. Вече бе напълно убеден, че не беше улучил смъртоносно никого, докато се бе отбранявал предната нощ срещу превъзхождащия го враг. Напротив! Той дори беше проявил готовност да преговаря с полковник Миро. Но тогава се бяха намесили някои, които не искаха да се стигне до споразумение между Ласитър и хората на Ел Хомбре. По-късно и приятелите на Леона Макомбър му попречиха да поговори с полковник Миро. Само затова те ги нападнаха толкова брутално и безмилостно.

Дали Леона беше издала заповедта? Тя бе странна, необикновена жена. Мъжът от Бригада Седем предполагаше, че Леона имаше тук неподозирана власт. Вероятно думите, които бе казал полковник Миро на прага на смъртта, бяха истина. Кой бе убил Ел Хомбре?

Ласитър сега нямаше време да разсъждава върху това. Трябваше да го отложи за по-късно. Ако все още беше жив! В момента се намираше в голяма опасност. Предчувствието му, че някой е насочил оръжие в него, ставаше все по-силно.

Навсякъде между застреляните мъже лежаха пушки и револвери. Ласитър все още изчакваше. Бе съзрял едно място с доста разпръснати камъни по него. В случай на необходимост би могъл да се скрие зад тях.

Знаеше какво представляват кучи синове като Маккав и останалите. Те вероятно го дебнеха само да се наведе за някое от оръжията наоколо и да го вдигне. Щом като пушката се окажеше в ръцете му, четиримата вече имаха извинение и щяха да открият огън по него. По-късно щяха да разправят, че е стрелял като луд във всички посоки и че на тях не им оставало нищо друго, освен да го убият.

По този начин можеха да го извадят най-лесно от играта. Трябваше да го направят, защото надушваха, че Ласитър не се е появил случайно тук. Бяха дяволски хитри, така че човек не можеше да ги измами толкова лесно. Мъжът от Бригада седем бе прозрял намеренията им, освен това предполагаше с какво се занимават.

Хората на Леона бяха разбрали, че срещу себе си имат сериозен враг, който трябваше да бъде незабавно отстранен, ако искаха да не им създава повече проблеми.

Тия мисли се въртяха в главата на Ласитър, докато вървеше колкото може по-спокойно. С всяка крачка, с която се отдалечаваше от негодниците, шансовете му да се измъкне нарастваха. Трябваше да стигне до ония скали, пред които лежаха трима застреляни мъже. Непосредствено до тях бяха и оръжията им. Ласитър съсредоточи всичките си сили, за да изпълни намерението си. Щом стигнеше там, трябваше да вземе някоя пушка, ако е възможно и револвер, и най-вече една от ония кожени ленти с патрони, които много от мъжете носеха кръстосани пред гърдите.

Реши да прибегне до хитрост. Престори се, че се спъва в един камък, залитна и падна на колене, надавайки болезнен вик, за да не събуди подозрение. Беше много рисковано, но евтиният му трик успя. В този миг можа да се огледа и да види, че четиримата негодници бяха заели позиция за стрелба. Маккав бе вдигнал пушката на рамото си. Явно негово беше правото да изпрати смъртоносния куршум. Сигурно бяха хвърлили монета или бяха теглили дървени клечки. А може би Маккав щеше да стреля пръв, защото никой от партньорите му не бе в състояние да го надприказва.

Само един-единствен поглед бе достатъчен на Ласитър, за да види как Маккав отново отпусна надолу цевта, щом мъжът от Бригада Седем не посегна към разпръснатите наоколо оръжия. Четиримата негодници трябваше да изчакат още малко.

„Проклети кучи синове! Ще има да се чудите! — помисли си Ласитър. — Само дано успея!“

Той все още представляваше отлична мишена. Може би Маккав щеше да изгуби търпение и да стреля, преди Ласитър да изпълни плана си и да потърси прикритие зад скалите пред себе си. Не беше сигурен дали ще успее, тъй като бандата от убийци на красивата Леона боравеше превъзходно с оръжието. И четиримата бяха абсолютни професионалисти.

Отново се изправи на крака. Без да го забележат, бе взел един от револверите, пръснати наоколо. Явно на тях им доставяше адско удоволствие да го държат в неизвестност. За Ласитър вече не съществуваше никакво съмнение що за стока бяха тия кучи синове. Убийци от най-висока класа. Но каква роля играеше Леона Макомбър? В действителност тя не беше чак толкова лоша. Ласитър дори имаше чувството, че красивата жена искаше да му разкрие нещо. Но точно тогава се бе появило онова чудовище, което, изглежда, бе стреснало и квартета от убийци.

Ласитър все повече се приближаваше до скалите. Сега трябваше да действа светкавично и да се опита да се добере поне до една пушка. Имаше нужда и от малко муниции, за да може да се отбранява. Отново усети погледите на четиримата в гърба си. Един от тях се прицели в него. Дали беше Маккав?

Оставаха още две крачки до първата скала. До нея двама мъртви мъже лежаха близо един до друг. По вида им личеше, че бяха застреляни предната нощ от бандата убийци. Съвсем неочаквано Ласитър се наведе и издърпа пълната с патрони лента на единия от убитите, като почти надигна отпуснатото тяло. Със свободната си ръка сграбчи уинчестъра до простреляния. Четиримата негодници не бяха очаквали подобна реакция от негова страна. Освен това всичко бе станало невероятно бързо. Ласитър метна над скалата пушката и патронната лента и после сграбчи още една пушка. Точно в този момент усети просвистяването на куршум съвсем близо до главата си и се хвърли на земята. Превъртя се няколко пъти и се просна с разперени ръце и крака, сякаш бе мъртъв. Навярно убийците щяха да се хванат на хитрината.

Не се чу друг изстрел. Ласитър не смееше дори да диша. Знаеше много добре, че го наблюдават, и затова остана като вкаменен на мястото си. Ако направеше и най-малкото движение, някой от негодниците отново щеше да дръпне спусъка. Той наостри уши, за да може да долови всеки шум. Чу как четиримата тръгнаха към него. Представяше си ги много добре. Държаха пушките си готови за стрелба на височината на хълбока. Щом забележеха първото подозрително движение от негова страна, щяха да вдигнат прикладите на рамо и да открият огън.

Ласитър не можеше да чака да стигнат до него. Тогава щеше да бъде окончателно загубен. Щеше да остави да минат още няколко секунди. Започна да брои. Чуваше се само пукане от стъпки, иначе наоколо цареше тишина. Усети, че по гърба му се стичат вадички пот. Колкото повече се приближаваха убийците, толкова по-предпазливи ставаха те. Ласитър нададе страхотен, пронизителен вик и скочи във въздуха, сякаш изстрелян от катапулт. Пушката, която преди това бе крил под тялото си, сега държеше в ръце.

Четиримата негодници изкрещяха и веднага откриха огън. Два куршума одраскаха кожата му като с камшик и за секунда Ласитър си помисли, че с него е свършено. Но в тоя момент прескочи скалата и нададе див, победоносен вик, когато политна надолу. Сега щеше да бъде на що-годе безопасно място. И щом му се удадеше възможност да стреля отново, щеше да има поне малък шанс да брани живота си.

Но изведнъж го смрази невероятен ужас. Имаше чувството, че гледа в пастта на ада.

8.

Квартетът от убийци на Леона панически потърси прикритие. През следващите няколко секунди очакваха върху главите им да се изсипе град от куршуми, но страховете им се оказаха напразни. Нищо подобно не се случи. Минутите си течаха. Наоколо цареше тишина.

— Всички тук! — изрева Маккав към мъжете, които все още търсеха следи от тайнствения похитител на Леона.

Те само изпълняваха заповеди. Беше рисковано да предприемат нещо на собствена глава. Това можеше да им довлече драстични наказания. Така че по-добре бе да се придържат стриктно към наредбите. По тоя начин поне осигуряваха спокойствието си.

Сега всички се сепнаха стреснати. Голяма част от тях се бяха разположили удобно всред многобройните скривалища в скалите, припичаха се на слънце и мечтаеха за добрите времена, които със сигурност щяха да се върнат отново. Все по-малко им се нравеха нещата, които шефовете им в последно време изискваха от тях. Но шефовете плащаха добре и затова те предпочитаха да си държат устите затворени, дори ако заповедта не им допадаше. Важното беше за малко работа в кесиите им да влизат възможно повече пари.

Втурнаха се от всички страни към предводителите си. Всеки се мъчеше да сниши глава колкото може по-ниско и да последва примера на шефовете си, които вече си бяха избрали най-сигурните прикрития. Почти никой не мислеше за отвлечената господарка, с изключение на четиримата й довереници, защото те ламтяха за парите й. Отдавна вече бяха пресметнали, че Леона би могла да се превърне за тях в голяма златна мина. Тъкмо всичко обещаваше да тръгне добре и тогава се бе появило изневиделица онова проклето копеле Ласитър.

Колкото можеше по-скоро трябваше да се уверят, че наистина е мъртъв. Докато не станеше това, нямаше да имат нито минута спокойствие. Той се бе хвърлил в пропастта и бе напълно възможно да си е счупил врата. Но едва когато се убедяха, че с него е свършено, четиримата негодници щяха да повярват в късмета си.

— Този дявол въобще не е мъртъв — процеди през зъби Маккав. — Той само се престори, че пада в пропастта. Обзалагам се, че сега лежи там някъде отсреща и само чака да се покаже някой от нас, за да стреля. Какво смятате? Иска ли някой да опита?

— Мисля, че си голям черногледец — каза ла Рока. — Той е мъртъв и няма да ни създава повече неприятности.

— След като си толкова сигурен, защо не провериш?

Луис ла Рока се ухили презрително. Бе на друго мнение.

Изправи се съвсем спокойно и излезе иззад прикритието си. Скочи на един от многото скални късове, които лежаха наоколо, и се огледа предизвикателно на всички страни. Тримата му партньори притаиха дъх. Мъжете, които продължаваха да прииждат отвсякъде и предпазливо да заемат прикритие, също очакваха с нетърпение какво ще се случи. Но всичко остана спокойно.

Луис ла Рока тръгна важно към мястото, където бе изчезнал Ласитър. Чернокосият мексиканец се ухили презрително и надникна над ръба на скалата в пропастта. Това, което се откри пред очите му, потвърди неговите предположения. На дъното лежеше някакъв човек, който не можеше да бъде друг, освен Ласитър. Нищо чудно! Който и да се хвърлеше от такава височина, нямаше никакъв шанс да остане жив. Ласитър сигурно бе издъхнал на място. Най-сетне се бяха отървали от него. Ла Рока се усмихна доволен. Щеше да нанесе тежък удар на Маккав. Досега той винаги бе парадирал с ума си. Случилото се сега със сигурност щеше да го накара да подвие опашка. Най-после трябваше да проумее, че Луис ла Рока го превъзхожда.

Останалите, естествено, също щяха да го признаят и да застанат на негова страна. На пръв поглед те наистина изглеждаха като най-добри приятели, но в действителност помежду им цареше подмолно съперничество. Когато след време постигнеха целта си, всеки щеше да иска да има Леона само за себе си и тогава от тях щеше да остане един, най-силният. Никой обаче не искаше да отстъпи това право на другите.

Отскоро всеки се бе сдобил със собствена земя, всеки тайно беше купил малки ранчота и ферми, чиито притежатели се бяха отказали от тях, понеже се страхуваха от Ел Хомбре и не виждаха никаква възможност да живеят със семействата си в тоя район на страната.

На четиримата им бе хрумнала идеята да присвоят по-голяма част от малките имоти наоколо. За да могат да осъществят плана си, бяха измислили образа на Ел Хомбре. Наеха почти всички бандити от близката погранична област и ги оставиха да свършат черната работа. Четиримата си бяха мислили, че после никой няма да може да докаже нещо против тях. Но ето че изведнъж се бе появил един човек, който им създаде доста неприятности. Сега обаче най-после всичко бе свършило. Ла Рока посочи победоносно в пропастта.

— Той лежи там долу, точно както предполагах, и повече няма да се помръдне. А ти толкова се притесняваше, Матю…

Ухили се злорадо. Искаше да се наслади на триумфа си. Несъзнателно, Маккав хвана дръжката на револвера си.

— Не прекалявай, Луис.

Изведнъж атмосферата наоколо се изпълни с напрежение.

— Само не правете глупости — каза Виктор Хагърти. — Нима искате да се скарате заради такава дреболия? Приключихме с Ласитър. А сега най-сетне трябва да разберем какво е станало с Леона. По дяволите, ако е в ръцете на някой от ония побъркани заселници, плановете ни ще пропаднат. Тогава нищо няма да имаме. Цялото имущество ще остане за проклетия монах от Сан Лука.

— Как ти хрумна това, Виктор? — сопна се нервно Маккав, вече забравил за скарването си с ла Рока. — Имаш ли някакво основание да мислиш, че Леона би могла да е завещала нещо?

— Ти сам намекна за това преди малко — отвърна Виктор. — Каза ни, че си разговарял с него, и тогава четиримата решихме, че тя би могла да е завещала нещо на монаха. Вероятно дори повече, отколкото би ни се искало. Ако монахът наистина е престъпник, за какъвто го считам, тогава може би ни грози опасност, която ще ни довлече много неприятности.

Между четиримата отново бързо се възцари съгласие. Така ставаше винаги, когато се появеше общ враг. Преди минути това беше Ласитър, а сега — монахът от Сан Лука.

Усмихнаха се един на друг. Бяха наясно, че все още трябва да държат на единството си. Но, естествено, никой не изрече мислите си на глас. Напротив! И четиримата се държаха най-приятелски, за да не може никой да разбере плановете на другия.

— Предлагам — каза предпазливият Франк Съливан — отсега нататък да се занимаваме само с Леона. Трябва да съсредоточим всичките си сили, за да я върнем отново при нас.

— Окей — отвърна Маккав, — и аз така мисля, Франк. Но за всеки случай трябва да изпратим още няколко куршума за сбогом на приятеля ни там долу.

Той вдигна уинчестъра си на рамо, другите последваха примера му. В следващия миг залп от куршуми разкъса тишината в тясната клисура, където бе паднал Ласитър. Отпуснатото тяло долу се превъртя и сякаш понечи отново да се изправи, но после се изпъна неподвижно. За четиримата вече не съществуваше никакво съмнение, че Ласитър може да представлява опасност за тях. Ухилиха се, убедени в успеха си. Сега вече можеха да се отправят да търсят „своята“ Леона.

— Ако се наложи, ще наредим да ни съпроводят повече мъже — каза Маккав, който отново си бе присвоил мястото на водач на групата. — Но първо трябва да организираме голямото преследване.

Те извикаха хората си, които се събраха около тях и зачакаха отегчено какво ще им каже Маккав. Знаеха каква заповед щеше да последва, но не искаха да развалят удоволствието на шефа си.

— И така, чуйте ме добре! — започна Маккав суетно. — Трябва да обходим още веднъж старателно цялата местност. Ако следвате точно плана ми, тогава похитителят няма да може да ни избяга. И ще успеем да измъкнем от ръцете му мис Макомбър. Въобще не се съмнявам в това. Ще постъпим по следния начин. Моите хора…

Проехтя изстрел, който накара Маккав да замлъкне насред изречението и да се хвърли светкавично по корем на земята. Останалите трима също реагираха мигновено. Но хората им не бяха очаквали такова нещо. Те не бяха свикнали да мислят, а само да изпълняват заповеди. Това ги бе направило доста лениви. Още при първия изстрел един от тях се строполи улучен на земята. Преди мъжете до него да проумеят какво става, рухнаха още двама. Едва тогава всички потърсиха някакво прикритие, вперили очи в посоката, откъдето бяха дошли изстрелите.

Куршумите идваха от противоположната страна на скалистата клисура. На много места проблясваха огънчета от дула на пушки. Бандата на четиримата отвърна на изстрелите. Между скалите трещеше така, сякаш бе избухнала страшна буря. Стръмните скали на клисурата, където беше паднал Ласитър, като че ли трепереха. Всички ревяха един през друг, изпаднали в силна паника след смъртта на няколко от другарите си. Всеки искаше да отмъсти на подлите нападатели. Макар че отсреща гърмежите вече бяха стихнали, хората на Леона продължиха да стрелят поне още няколко минути. Едва след това постепенно се възцари тишина. Чуваха се само отделни изстрели.

— Пипнахме ги! — изрева Маккав. — Аз лично убих един!

Бавно, всички излязоха от прикритията си и се заеха да се погрижат за ранените, общо седем мъже. За щастие, никой не беше мъртъв, но за известно време ранените щяха да бъдат извън строя.

— Дадохме им да се разберат! — прозвуча гласът на Маккав. — Очистихме ги завинаги от лицето на земята.

Докато партньорът му крещеше, Луис ла Рока се сети, че в торбата на седлото на коня му има далекоглед. След като проехтя първият изстрел, той се промъкна до жребеца си. Сега вече лежеше по корем на ръба на клисурата и оглеждаше цялата осеяна със скали местност. На отсрещната страна не се забелязваше и следа от улучен противник. Все пак трябваше да се види нещо, но там се издигаха само мълчаливите скали. Импулсивно, ла Рока насочи далекогледа надолу. Щеше му се да зърне поне простреляния Ласитър, но гледката, която се откри пред очите му, го накара да замръзне на място. Обхвана го див ужас.

— О, по дяволите! — процеди през зъби той. — Защо не се сетих по-рано!

Това бе истинско поражение за него, поне в очите на Маккав, който сигурно щеше да го упрекне, че не е гледал добре. Луис ла Рока бе обявил, че Ласитър е паднал долу в пропастта и че вече не представлява никаква опасност за тях. А сега мъртвият не беше там, където бе лежал преди малко.

Всички бяха жестоко измамени. Онова, което бяха сметнали за Ласитър, не беше истински човек, а само дрехи, напълнени със суха трева. Сламената кукла висеше на отсрещната страна на един скален зъбер и се поклащаше насам-натам на вятъра, движена сякаш от ръката на някой дух.

Луис ла Рока бавно се изправи. С побледняло от ужас лице отиде при другите и им разказа какво бе открил. Партньорите му погледнаха също през далекогледа, за да се уверят сами. Всички се почувстваха страшно безпомощни. Накрая Маккав взе отново думата.

— Никой не можеше да открие измамата — каза той. — Хванахме се на хитрината му. Ще го проклинам, докато съм жив. Няма да избяга от отмъщението ми. Никога! Никога! Никога!

Изрева „никога“ така, че ехото на скалите го повтори многократно. Обикновено в такъв случай партньорите му щяха да се усмихнат, но в момента не им бе до това. След като се посъветваха, стигнаха до едно-единствено обяснение на случилото се.

Ласитър бе нахлул в тая област с цяла банда, за да сложи ръка на всичко, което бяха изградили с упорит „труд“. Оттук следваше заключението, че той бе успял да разкрие тайната им. Вероятно на помощ му се бе притекла случайността.

— В такъв случай Ласитър е по следите и на Леона — каза предпазливият Франк Съливан. — За мен всичко си идва на мястото. А вие какво смятате?

Дори Маккав нямаше възражения. Том кимна и това бе знак за другите двама негодници също да се съгласят!

— Няма смисъл да продължаваме да търсим тук между скалите — каза хитрият ла Рока. — Предлагам колкото е възможно по-бързо да съберем всичките си сили.

— Правилно — одобри скъпият на думи Виктор Хагърти. — Ако успеем да освободим Леона, тя ще ни бъде задължена за цял живот.

— Питам се само защо я е отвлякъл — каза замислено Франк Съливан. — По този начин не може да постигне нищо. Най-малкото с жена като нея.

— Ласитър ще я изнудва — намеси се Маккав, който разбираше от тия неща. — По моя преценка той отдавна знае за връзката между отчето от Сан Лука и Леона. Подготвил е всичко много отдалече. Сто пъти по-лош е от нас четиримата, иначе нямаше да успее да ни измами. Знаете ли какво щях да предприема на негово място? Щях да спечеля доверието на отчето от Сан Лука, което той сигурно отдавна е направил. Само затова е разбрал какво става тук.

— Следователно стигам до извода — усмихна се хитрият ла Рока, — че Ласитър и отчето са се съюзили, за да могат да ни извадят от играта.

Лицата на четиримата посърнаха.

— Ще им направя живота горчив — процеди през зъби Маккав. — Ще има да се чудят, когато ги нападнем.

— Мисля, че няма от какво да се страхуваме — усмихна се ла Рока. — Ще съберем още поне стотина мъже. Щом дадем знак на хората на полковник Миро, те веднага ще дойдат. Трябва само да узнаят, че любимият им полковник тежи на съвестта на Ласитър.

Видя, че останалите бяха впечатлени от предложението му, и разбра, че отново има влияние над тях. Но това бе само привидно. Всеки сам правеше свои собствени сметки, които не бяха особено приятни, и в момента тайно умуваше как да скъта паричките си на сигурно място. Външно обаче и четиримата се усмихваха приятелски един на друг.

— Значи ще изчакаме спокойно — реши Маккав самоуверено. — Ще съберем силите си и ще нападнем. Ще се бием, докато се предадат.

Партньорите му кимнаха. Изглежда бяха съгласни. Всъщност обаче си мислеха, че Маккав отново приказва на едро. Въпреки това никой не смееше да му противоречи. Дори ла Рока, който преди няколко минути се правеше на много умен, сега смяташе за по-добре да не дразни ненужно Маккав. От опит знаеха, че това се бе оказало съдбоносно за много мъже. Маккав имаше неприятния навик да стреля по-бързо, отколкото може да мисли.

9.

Роберто Ламбарди се наслаждаваше на новия си триумф.

— Почти не мога да повярвам! — каза той на двамата си индиански приятели, които се преструваха на юкатани от южната част на Мексико, но в действителност бяха ирокези от околностите на Чикаго. — Откакто онзи смешен Ласитър се появи тук, всичко върви точно по плана ми. Но все пак трябва да сме предпазливи, приятели. Знаете какво имам предвид.

Стоеше облечен в монашеско расо пред двамата мъже, които му бяха донесли последните новини. Индианците бяха препускали като фурии до мисията Сан Лука, където се намираше Роберто Ламбарди, наричащ се тук отец Доменико. Те наистина бяха дяволско трио. Трябваше само да се погледнат и всеки вече знаеше мислите на другия.

Бяха застанали пред стария зид на малката църква. Наоколо имаше индианци, готови да извършват всякаква работа. Мнимият свещеник ги бе спечелил на своя страна и им бе обяснил какво да правят, за да спасят душите си и да не мързелуват през целия ден.

Роберто Ломбарди беше гениален посвоему. Двамата му мними слуги стояха изпълнени със страхопочитание пред него. Когато пристигнаха преди няколко минути, той ги благослови, защото знаеше, че това прави впечатление. Наварите и апахите, които работеха тук рамо до рамо в пълно разбирателство, поглеждаха от време на време скришом към тримата, но без никакви лоши помисли. Беше цяло чудо как Ламбарди бе успял да възроди старата мисия и да я направи за пример.

— Нека да влезем вътре — каза той тихо, без да помръдва устни. — Индианците имат остър слух.

Когато влязоха в малката църква, двамата му партньори докладваха за случилото се.

— В последния момент Ласитър бе спасен от семейство Алварадо — каза Сантяго. — Видяхме как го прибраха. После си направихме шега с Ел Хомбре, като пуснахме една сламена кукла в пропастта.

— Добре — намеси се Ламбарди. — Даже много добре. Но сега трябва пак да тръгнете на път и да откриете бесен огън по Ласитър и семейство Алварадо. Направете го така, че те да си помислят, че това е работа на четиримата приятели на Леона. Иначе всичките ни усилия досега ще отидат на вятъра — потърка ръце и се закиска доволно. — Ако нещата се развиват по моя план, скоро ще се стигне до кървава свада. Ясно е, че в момента четиримата Ел Хомбре виждат в лицето на Ласитър най-големия си съперник. Време е да освободим Леона.

И тримата се ухилиха.

— Ще побеснеят — каза Сантяго. — Те си мислят, че Ласитър е отвлякъл нашата Леона. Четиримата нямат и най-малката представа какво всъщност се разиграва тук.

— И Ласитър ли? — попита Круз със свъсено чело.

— Какво искаш да кажеш, Круз? — ухили се Ламбарди. Когато се хилеше така в монашеските си одежди, приличаше на някой дявол. — Мислиш ли, че Ласитър е забелязал нещо? Той бе твърде зает да спасява живота си. Ако сега тръгнете на път и откриете огън по него и семейство Алварадо, Ласитър наистина ще побеснее. Или имате нещо друго предвид? Той ще се нахвърли като тигър върху квартета от убийци на Леона.

— Толкова ли си сигурен, Роберто? — попита Круз.

— Сигурен съм така, както че две и две прави четири — отвърна мнимият свещеник. — Ласитър е опасен тип. Знаете ли, че дори ми е симпатичен? Той не е шпионин, който се е домъкнал случайно тук. Напротив, напълно е наясно какво прави в тая част на Америка. И най-вече нищо не може да го уплаши. Понякога си мисля, че този мъж е непобедим.

— Ние му спасихме живота — обади се Круз. — Ако не се бяхме намесили, вероятно сега вече щеше да е мъртъв. В моите очи той не е чак такъв герой.

— И аз така смятам — съгласи се с него Сантяго. — Ласитър нямаше да има никакъв шанс. Ти защо въобще му помогна да се измъкне? Ако сега беше на оня свят, нямаше да имаме никакви проблеми.

— Грешите — каза мнимият свещеник снизходително. — Ще видите, че накрая ще завърти работата в наша полза. Той тепърва ще се развихри истински — махна рязко с ръка. За двамата ирокези това беше знак, че Роберто Ламбарди не желае повече да обсъжда случая. — А сега да ви няма! Аз ще се погрижа за Леона. Тя ни е в ръчичките.

— А какво ще стане занапред? — попита Сантяго. — Ти не можеш да я вземеш за своя жена.

Отец Доменико поклати укорително глава.

— Откога ви обяснявам това, приятели. Направих Леона светица в очите на обикновените хора, а тя очаква една моя дума. Смята ме за божи пратеник. В ръцете ми тази жена е като восък.

— Как го постигна? — полюбопитства Сантяго.

Мнимият свещеник се усмихна снизходително.

— Чета много — каза той. — Освен това имам дарбата да запомням всичко абсолютно точно. Гарантирам ви, че знам повече от истинските свещеници. А и открих как да печеля сърцата на хората, което само по себе си е много важно. Човек трябва да следва единствено голямата идея и тогава ще бъде крал. А всичко останало може да забрави. По тази причина успях да привлека Леона на моя страна. Тя вече ми завеща част от земите си. Както знаете, всичко е узаконено писмено. Освен това Леона вложи много пари във възстановяването на тая разрушена мисия. Ще видите, че един ден хората ще ме славят като светец. Но на първо време Ласитър трябва да разчисти пътя ни. Появата му тук за мен е предзнаменование на съдбата. Той ще премахне всички пречки пред мен, всъщност пред трима ни.

Не му убягнаха замислените погледи на приятелите му, затова бързо се поправи. За малко да допусне огромна грешка. Надяваше се, че в последния момент бе успял да я поправи. Ако двамата ирокези отгатнеха действителните му намерения, щяха да го разкъсат на парчета.

— Всъщност спиш ли с Леона? — попита Круз.

Мнимият свещеник Доменико поклати глава: жест, пълен с укор.

— Моля те, Круз. Как ти хрумна тази мисъл?

— Е, все пак тя е жена с буйна кръв.

— Но същевременно е и страшно потисната. Мрази всички мъже. Сигурно е преживяла нещо лошо. Води напълно отшелнически живот, не допуска никого до себе си. И точно върху тая черта от характера й се гради моят план, най-добрият план, който някога съм имал. Няма да мине много време и аз ще управлявам тук като архиепископ. Вие двамата, естествено, ще бъдете заместниците ми. Тримата ще владеем цялата област чак долу до мексиканската граница. Но най-напред непременно трябва да свършим още някои неща. Сега тръгвайте и открийте огън по Ласитър и семейство Алварадо! Трябва най-сетне да освободя нашата Леона. Дано побърканият Баркос не откачи напълно.

— Не се притеснявай за това — Сантяго махна небрежно с ръка. — Ако го обработиш както трябва, ще стане благ като агънце…

Тримата негодници се засмяха зловещо насред божията къща. Това беше истинско кощунство.

10.

Когато Ласитър дойде на себе си, му бе необходимо известно време, за да си спомни какво се бе случило. Беше паднал в някаква пропаст, за миг бе си помислил, че с него е свършено, и после бе загубил съзнание. Защо? На този въпрос не можеше да си отговори? Видя над себе си лица, които му бяха познати. Изведнъж паметта му отново се възвърна.

Момчето, което бандитите искаха да обесят. Момичетата, които бяха завързани и изложени почти голи пред мъчителите си. Тези картини минаха като на лента пред очите му. Постепенно в съзнанието му изплуваше всяка подробност.

Трима от младите мъже бяха синове на Алварадо. Най-малкият, приблизително шестнайсетгодишен, Джулио, когото бандитите искаха да обесят, за да сплашат останалите, и когото Ласитър бе успял да спаси, намесвайки се в последния момент, не беше тук.

— Притеснихме се — обясни Мигел Алварадо. — Помислих си, че си в беда, и затова помолихме за помощ приятелите си. Всички ние сме жертви на безчинствата на проклетия Ел Хомбре. Ако не се бе намесил така изненадващо, амиго, тогава цялото ни семейство сега щеше да е в ада. Тия бандити не знаят милост. Те са…

Ласитър махна с ръка, за да спре безкрайния поток от думи на Мигел.

— Добре, Мигел. Междувременно и аз самият узнах доста неща за тези кучи синове. За мен е истинско чудо, че въобще успях да се измъкна жив. Без вашата помощ нямаше да е възможно. Как го направихте?

— Чиста случайност — отвърна Мигел Алварадо скромно. — Намирахме се точно в клисурата, където ти без малко щеше да се сгромолясаш. Случайност беше, сър, че Роберто и аз вече почти се бяхме изкатерили по стръмния склон, когато ти прелетя над ръба на скалата. Успяхме да те хванем и побързахме да те откараме на сигурно място.

— Страхувам се, че никога няма да мога да ви се отплатя.

— Не бива да говориш така, амиго Ласитър — усмихна се Мигел. — Никога няма да забравим, че рискува живота си за нас. В нашите очи ти си най-големият герой. Ако не беше се появил, тогава…

Ласитър отново махна с ръка.

— Остави това, Мигел. По-добре ми разкажи какво става в момента в каньона. Не ви ли проследиха?

Мигел поклати глава.

— Негодниците няма да посмеят да се приближат, понеже очакват някоя хитрост от твоя страна. Приятелят ни Арко остана там, докато ние те отнесем на сигурно място. — Посочи към едно мършаво момче, чието лице бе цялото в белези от нож. — Арко е половин джикарила[1]. Наричаме го Змията. Никой не може да се промъква по-добре от него до врага.

Ласитър погледна момчето и се усмихна.

— Какво видя, Арко?

— Бяха хората на красивата Дева — отвърна Арко. — Всъщност това ти е известно, нали, Ласитър? Или не си спомняш какво се случи?

— И най-малката подробност е все още пред очите ми — каза Ласитър. — Леона беше отвлечена от някакъв мъж, който изглеждаше като мечка. Знаете ли това?

Шестимата млади мъже се спогледаха неразбиращо. Ласитър им обясни какво се бе случило, когато беше останал насаме с Леона Макомбър.

— Това може да бъде само Баркос — предположи Арко. — Живее някъде в околностите на мисията Сан Лука в скална пещера. Вероятно си е построил и колиба. Той е непредвидим. Не може да бъде никой друг, освен Баркос, но не мога да си обясня защо го е направил. Вероятно за да спаси красивата Дева!

— От мен? — полюбопитства Ласитър. — Не съм искал да падне и косъм от главата на Леона Макомбър.

Покритият с белези джикарила сви рамене.

— Кой може да знае какво става в един такъв мозък. Баркос е нещастник, един от най-самотните хора на света. Вероятно хубавата Дева някога му е казала мила дума. Тя се грижи за всичко и е голяма благодетелка. Затова помогна и на монаха от Сан Лука да възстанови старата мисия. Хубавата Дева подкрепя отец Доменико с каквото може, а отчето се старае всичко да бъде разпределено справедливо. Тия неща не са ти известни, амиго Ласитър.

Той бе прав. Мъжът от Бригада Седем не беше чувал досега за отец Доменико. В тайните доклади на Бригада Седем се споменаваше само между другото за старата мисия Сан Лука. Явно шефовете му не я смятаха за важна.

— Не, наистина не са ми известни — измърмори Ласитър и отново хвана с две ръце главата си, защото го болеше силно. — Искате ли да ми разкажете всичко случило се тук? Може би тогава ще намеря някакъв начин да унищожа призрака Ел Хомбре.

Смрачаваше се, но той видя как очите на младите мъже заискряха. За тях Ласитър беше най-великият от всички герои. Но иначе не можеше да бъде, след като се бе намесил така решително в схватката при ранчото. На шестимата сигурно им се струваше като бог на отмъщението, като небесен пратеник, дошъл, за да помогне на тях — потиснатите — в отчаяната им, безнадеждна борба. И те започнаха да разказват.

Ласитър трябваше само да слуша внимателно. Постепенно успя да добие ясна представа за нещата. Сега най-сетне знаеше кой бе страшният Ел Хомбре, когото трябваше да залови. Зад името Ел Хомбре не се криеше само един човек, а четири дяволски изчадия, които си бяха наумили да вземат в свои ръце управлението на тази област. Едва сега, след като се бяха случили толкова нещастия, шестимата младежи прозряха истината. Откакто Ласитър се бе намесил светкавично в събитията, тайната около Ел Хомбре започна да се разбулва.

Мигел Алварадо му каза без заобиколки:

— Ако не бе дошъл, Ласитър…

— Беше чиста случайност — възпротиви се мъжът от Бригада Седем. — Може би въобще не биваше да се намесвам.

— Но ти го направи — усмихна се Арко, най-умният от всички.

През цялото време Ласитър имаше чувството, че това момче отдавна бе прозряло мислите му.

— С удоволствие бих видял отново вашата красива Дева. Какво ще кажеш, Арко? Можеш ли да ме заведеш до скривалището на оня огромен мъжага? Ще го намериш ли?

— Ще сторя всичко, което е по силите ми, приятелю Ласитър, но не мога да ти обещая нищо.

— Тогава нека поне да опитаме.

— И ние ще дойдем — обади се въодушевено Мигел Алварадо. — Заедно ще бъдем много по-голяма сила.

Мъжът от Бригада Седем махна веднага енергично с ръка.

— Ще тръгнем само двамата с Арко.

— Но ние… — понечи да възрази Мигел, но Ласитър го прекъсна.

— Знам, че всички вие ми мислите доброто, Мигел. Но когато човек иска да хване опасна глутница вълци, трябва да бъде по-хитър от тях. Те не бива да надушат, че по петите им са тръгнали преследвачи. В тая борба можем да разчитаме на успех само ако атакуваме светкавично. Арко ще дойде с мен, а вие ще се оттеглите обратно в ранчота. Предупредете съседите си, че е възможно да бъдат нападнати от бандата. Сега тия негодници са способни на всичко и ако усетят, че планът им отива по дяволите, ще се разбеснеят като кръвожадни псета.

Спря поглед върху всеки поотделно. Понечи да добави още нещо, за да ги убеди напълно, но в тоя миг като гръм от ясно небе просвистяха изстрели. Мигел Алварадо нададе болезнен вик.

Още един от приятелите му беше улучен.

Ласитър отбеляза това само с ъгълчетата на очите си. Както бе седнал, подскочи високо нагоре, сграбчи в движение уинчестъра от Мигел и светкавично се метна зад една скала. В ушите му кънтяха пронизителни викове. На косъм от него просвистяха куршуми, които по чудо не го улучваха. Приземи се тежко в една падинка, раздирайки отново и без това ожулената си кожа. По цялото му тяло вече нямаше местенце, което да не го болеше и смъдеше. Но сега не биваше да мисли за раните си. Пак се втурна презглава напред. В дясната си ръка държеше уинчестъра на Мигел, но револвер нямаше. При падането в пропастта бе загубил оръжията си. Покрай него продължаваха да свистят куршуми и той се затича приведен през лабиринта от скали.

Негодниците, изглежда, го бяха изпуснали от поглед, иначе със сигурност щяха да продължат да бълват огън по него. Ласитър не можеше да знае, че нападателите му бяха само двама мъже, които имаха точно определени заповеди. Шефът им, който оставаше скрит, се нуждаеше от Ласитър, за да изпълни пъклените си планове.

Междувременно синовете на Алварадо и приятелите им бяха успели да се скрият на безопасни места и сега започнаха да отвръщат на изстрелите. Ласитър продължи да бяга. Горе, на ръба на клисурата, видя да проблясва огън от дулото на оръжие. После още едно пламъче, само че от друго място. Зад една от скалите се появи силует на човек, който изглеждаше висок и доста мършав. Доколкото Ласитър успя да различи в падащия мрак, от кръста нагоре тялото му беше голо. Перата се открояваха ясно на светлия фон на небето като някакъв знак.

Изключително висок апах, помисли си Ласитър. Притисна приклада на уинчестъра към рамото и се прицели. Не, в никакъв случай нямаше намерение да убие тоя индианец. Не беше в неговия стил. Искаше само да му даде добър урок. А за тази цел бе достатъчен един куршум в крака. Освен това така щеше да хване пленник, от когото да узнае нещо. За синовете на Алварадо вече не съществуваха загадки, но за Ласитър не беше така.

Високият индианец махна към мястото, откъдето преди няколко секунди бе просветнало огънчето от дулото на другото оръжие. Явно братята Алварадо и приятелите им не можеха да забележат това от позициите, които бяха заели. А вероятно всичко вече бе свършило? Тая мисъл накара Ласитър да изтръпне. Най-после беше успял да намери няколко човека, на които да може да разчита, а сега отново всичко бе унищожено с един замах. Ласитър се опасяваше, че бе напълно възможно да е така.

Отново се прицели. На тази неясна светлина не беше никак лесно да направи точно попадение. Но Ласитър не искаше да убива. За него не бе присъщо да стреля от засада. Не беше си го позволявал и при най-голямата опасност. Пое си отново дълбоко дъх, за да овладее нервите си, и ръката му стана по-уверена. В този миг индианецът махна още веднъж. На около сто метра на един скален зъбер се появи друг червенокож. Той също носеше перо отзад на ниско подстриганата си глава. Тялото му от кръста нагоре беше голо.

За част от секундата една мисъл осени Ласитър. Ниско подстригана глава! Как му хрумна това? Нима изтощените сетива му погаждаха номера и му се привиждаха неща, които въобще не съществуваха? В тази част на страната нямаше индианци с остригани глави. Те живееха далеко на изток от тук. Ирокези и хурони. Тия червенокожи нямаше какво да търсят по тези места.

Ласитър усети как ръцете му започнаха да треперят. Опря цевта на пушката на един камък, прицели се още веднъж и дръпна спусъка. Индианецът на възвишението се преметна назад, за частица от секундата увисна безпомощно във въздуха и после изчезна като призрак. Чу се само зловещ, пронизителен вик. Ласитър подири с очи другия червенокож, но той също бе изчезнал, сякаш бе потънал вдън земя. До слуха на Ласитър достигнаха единствено бойните викове. „Странно! — помисли си Ласитър. — Но това не са…“

— Не са апахи — прошепна един глас непосредствено зад него. — Тук има само апахи. Но ония там идват отнякъде другаде.

Беше се появил Арко.

— Знам — отговори Ласитър. — Стори ми се, че са ирокези.

— Познаваш ли ирокезите?

— Малко.

— Какво търсят тук в Аризона?

— Ще се опитаме да разберем.

— Сега вече партньори ли сме, Ласитър?

— Глупав въпрос. Какво стана с другите?

— Мигел и Карлос са простреляни, но ще оживеят. Вече прегледах раните им.

— Тогава да побързаме, Арко.

— И аз така мисля.

— Нужно ми е оръжие.

— Ще го имаш.

Ласитър знаеше, че си е намерил партньор, на когото можеше да разчита напълно. Сега вече очакваше трескаво развръзката.

[1] Индианско племе. — Б.пр. ↑

11.

Мнимият свещеник от Сан Лука се промъкваше бързо към пещерата. Не беше сигурен дали лудият, когото хората наричаха Баркос, в момента живее в тая пещера, но поне така му бяха обяснили двамата ирокези. Бяха го уверили, че слабоумният великан се е върнал в пещерата, където беше роден.

Мнимият свещеник стисна устни и разгърна съвсем леко храстите пред себе си. Веднага след това се чу чуруликане на птичка, което прозвуча като истинско, но само за човек, който нямаше кой знае каква представа за гласовете на природата.

Баркос, детето на природата, не можеше да бъде подведен. Той различаваше и най-малкия звук в дивия пущинак, където бе отраснал. Точно на това разчиташе „отец“ Доменико. Той се изплаши почти до смърт, когато изведнъж на рамото му се озова костелива ръка.

— Баркос, сине мой — прошепна „отчето“. — Как можа да ме стреснеш така!

Слабоумният човечец падна на колене пред мнимия свещеник.

— Благослови ме, отче! — помоли се той. — Благослови и Девата. Тя иска да ми стане жена.

Мнимият свещеник онемя при тия думи. Всичко беше предвидил само не и това. Баркос се беше влюбил. Тая Леона бе истинско чудовище! Бе успяла да обърне нещата с краката нагоре. Дали беше взела насериозно предложението на слабоумния човечец? От нея всичко можеше да се очаква.

— Къде е тя? — попита отчето.

Баркос се закиска.

— Там горе, отче. Вързах я и й наврях парцал в устата, за да не може да крещи толкова силно.

Отново се закиска. Мнимият свещеник си отдъхна облекчено. Сега вече със сигурност знаеше, че планът му бе успял.

— Добре си направил, Баркос — усмихна му се мазно. — Ще бъдеш много щастлив с годеницата си.

— Ти вече ми обеща, отче.

Слабоумният човечец беше много смирен, радостен и щастлив. Нямаше откъде да знае каква ужасна игра си играеше с него „отец“ Доменико.

— А сега да вървим, Баркос — настоя мнимият свещеник. — Заведи ме при Леона, за да получите и двамата благословията ми.

Радостен, Баркос тръгна с бърза крачка напред по стръмния склон и после влезе в пещерата. Отчето се усмихна доволен. Бе обмислил всичко до най-малката подробност, така че не можеше да има никакъв провал. Леона лежеше завързана и със запушена уста на студения скален под точно както преди малко му бе разказал слабоумният. Баркос понечи да се наведе над пленницата си и да я вдигне. Но още преди да бе направил каквото и да е движение, мнимият свещеник извика:

— Не мърдай, дяволско изчадие!

Слабоумният се обърна рязко и впери недоумяващо очи в отчето.

— Отиде твърде далеч, Баркос! — извика с гръмък глас „отец“ Доменико. — Заради това престъпление ще се пържиш в ада за вечни времена!

Баркос постъпи така, както бе очаквал мнимият свещеник. Надавайки ужасяващ рев, огромният мъж се нахвърли върху него, сякаш се канеше да го разкъса на парчета. Божият служител отстъпи назад до скалната стена.

— Баркос! — извика той рязко. — Повелявам ти…

Но слабоумният не можеше повече да бъде възпрян. Не беше на себе си. Простоват човек като него не бе в състояние да изрази с думи това, което изживяваше, и затова той се развилия така. С двете си огромни лапи сграбчи отчето за гърлото.

Факлата, забита в една скална цепнатина, разпръскваше наоколо светлина. Леона се обърна отчаяна. Ако можеше, би крещяла с все сила, но Баркос бе запушил устата й, така че от гърлото й се откъсна само безнадежден стон.

По всичко личеше, че мнимият свещеник бе загубен. Срещу силния като мечка противник той нямаше никакъв шанс. Леона се мяташе отчаяно във въжетата и стенеше като агонизиращ човек. Но изведнъж стана нещо, което тя не бе очаквала.

Ненадейно Баркос отстъпи назад. Върху брадатото, загрубяло лице на лудия се изписа недоумение. На призрачната светлина на факлата Леона виждаше съвсем ясно изражението му. Очите му бяха широко отворени.

Какво се бе случило? Да не би отец Доменико да притежаваше магическа сила? Нима бе усмирил беснеещия великан с някакво тайно заклинание? Леона Макомбър боготвореше отчето като светец и затова го смяташе способен да върши всякакви чудеса. Изтощена до краен предел, тя се отпусна назад и не видя какво се случи по-нататък.

Бедният побъркан Баркос тръгна, залитайки, към отсрещната скална стена на пещерата и като стигна се облегна с гръб на нея. Положи невероятни усилия, за да се задържи на крака, но не успя: сякаш огромна, невидима ръка го притискаше надолу. Беше ужасно да гледаш как този голям, пращящ от сили и енергия мъж рухна на земята. Баркос бе притиснал с длани гърдите си. Между пръстите му, които вероятно вече бяха безчувствени, се процеждаше кръв.

— Отче — изпъшка той, — защо, отче?

Мнимият монах го гледаше с жестоко изражение.

— Ти си идиот, Баркос — процеди през зъби „отец“ Доменико. — Само затова те избрах за тази мисия!

С дива радост той установи, че със слабоумния човечец бе свършено. Още една-две минути и Баркос щеше да предаде богу дух. Мнимият монах приклекна до умиращия. С времето бе изучил до съвършенство тия неща. Сведе глава и скръсти ръце като за молитва, но от погледа му не убягна, че вече не беше сам.

На входа на пещерата нещо се помръдна. Отчето замръзна на място. В никакъв случай не биваше да се обръща, трябваше да се държи така, сякаш нищо не бе забелязал.

— Бедни мой, побъркан Баркос! — каза той тихо и привидно дълбоко покрусен. — Как можа да ми причиниш това?

Устните на умиращия потръпнаха. Отчето се наведе надолу и се заслуша. Думите, които се отронваха от устата на Баркос, бяха толкова тихи, че се наложи мнимият свещеник да прилепи ухо до лицето на умиращия, за да разбере нещо.

— И теб, отче, дяволът ще те прибере — промълви слабоумният великан със сетни сили. — Кълна ти се…

Тялото му се отпусна напълно, но дори и в смъртта Баркос изглеждаше непобедим. Изражението на загрубялото му лице накара отчето да се замисли, но само за миг. Сега той трябваше да се концентрира, защото знаеше, че от няколко минути вече не е сам. Продължи да се преструва, че не е забелязал нищо. Остана на колене до мъртвия, като се правеше, че се моли за спасението на душата му. Устните на мнимия свещеник помръдваха, сякаш шепнеха молитва. Над него легна сянката на мъжа, който бе влязъл в пещерата. По гърба на отец Доменико полазиха леденостудени тръпки. Той усещаше опасността почти физически, но всъщност не знаеше каква е тя. В такива ситуации бе за предпочитане да се изчака търпеливо.

Отсреща, на няколко метра от него, лежеше Леона. Тя се извъртя, стенейки, във въжетата. Ужас отново скова мнимия свещеник. По дяволите, в паниката си почти я бе забравил!

— Веднага идвам, Леона! — извика той съобразително. — Трябва само да се помоля за мъртвия…

Бързо измърмори под носа си няколко стиха от библията на латински, които бе научил сам, като от време на време се прекръстваше. Играеше много добре ролята си. Накрая изписа въображаем кръст върху изстиналото чело на мъртвия. От всяка пора на тялото на „отец“ Доменико се стичаше пот. Беше му ясно, че непознатият мъж продължава да стои зад него и да го наблюдава.

Но кой бе този непознат?

Мнимият свещеник се надигна и тръгна с бърза крачка към Леона.

— Леона! — извика той с добре преправен глас, пропит от вълнение и ужас. — Не можете да си представите колко мъка ми причини всичко това…

Усещаше погледа на непознатия в гърба си и забеляза, че Леона гледа зад него. Тя бе видяла мъжа, влязъл в пещерата непосредствено след разигралата се кървава драма. Отец Доменико разбра, че трябваше все още да се прави, че не забелязва нищо. Усещаше, че от това зависеше животът му. Точно сега не биваше да разкрива уязвимите си места. Измъкна изпод расото си изцапаната с кръв кама, с която бе убил душевноболния Баркос, и преряза въжетата на Леона. Едва тогава извади мръсната кърпа, която слабоумният великан бе напъхал в устата й. Мнимият свещеник все още изпитваше силно напрежение, примесено с див страх.

Бе изминала не повече от минута, откакто непознатият беше влязъл в пещерата. Отец Доменико трябваше да продължи да играе ролята си. Той имаше чувството, че се намира на гилотината, но въпреки това се взе в ръце.

— Бедният Карлос! — каза мнимият свещеник развълнувано. — Никога не съм очаквал подобно нещо от него. Сигурно напълно е загубил разсъдъка си. Истински късмет е, че винаги нося със себе си нож за случай като този…

Прегърна я. Леона плачеше. Беше в шок.

— Вие сте ангел, отче — изхлипа тя. — Как открихте, че Баркос ме е отвлякъл тук и ме държи като пленница?

— Едно индианче ми каза — отвърна той напосоки, — че Баркос Ел Локо се изкачвал между скалите тук с някаква пленница. Поговорих за това със Сантяго и Круз. Двамата не знаеха нищо, но и те предположиха, че бедният, слабоумен човечец отново се е върнал в родната си пещера. Тогава потеглих насам просто ей така…

Помогна й да се надигне, за да може да стои седнала. Щеше му се да я вземе в обятията си и да се нахвърли върху й като някой луд, но беше наясно, че в същия момент целият му план щеше да пропадне. Все още не знаеше кой, освен него и Леона беше в пещерата, но скоро щеше да разбере. Прочете го в очите на Леона. Тя бе вперила като омагьосана поглед зад него и той полека започна да се досеща.

— Ласитър! — извика Леона. — Какво правите тук?

— Бягам — отвърна мъжът от Бригада Седем. — Тук наоколо има няколко души, които искат да ми светят маслото. Междувременно узнах, че става въпрос за бандата на прословутия Ел Хомбре.

— Да, отвратителна сган — каза тя. — Мислех си, че с тая банда вече е свършено.

— Страхувам се, че далеч не е така — отговори Ласитър учтиво. — Тук са се развихрили зловещи сили, които човек не може да победи. Попаднах в една ситуация, по-страшна от всичко, изживяно от мен досега — погледна „отчето“.

Мнимият свещеник кимна и се усмихна сърдечно.

— Прав сте, Ласитър — каза той. — Действително вилнеят зловещи сили. Иначе бедният Баркос нямаше да се побърка изведнъж и да се нахвърли върху мис Леона. И… — впери настойчиво очи в Ласитър и поклати глава — но вие не може да знаете какво се случи тук в последно време. В тая област безчинстват бандити, които вероятно искат да сложат ръка на цялата Аризона.

— Ел Хомбре — каза Ласитър. — Бандата все още съществува. Напълно съм сигурен.

— Просто не мога да го проумея — обади се Леона объркано. — Моите хора унищожиха тая дива орда. Вие сам бяхте там, когато това стана, и видяхте как ме отвлече бедният, напълно полудял Баркос — хвърли плах, изпълнен със страдание поглед към мъртвия, над когото трепкаше призрачната светлина на факлата. — О, Боже, все още не мога да разбера. Та той бе толкова обикновен, кротък човечец и аз винаги съм била добра с него. Отче, можете ли да ми обясните това? Баркос сигурно е бил загубил напълно разсъдъка си.

Мнимият свещеник поклати сериозно глава.

— Само нашият Господар на небето може да надникне в сърцата ни. Той единствен знае всичко, което ще се случи. Мога само да предполагам. Смятам, че в живота на Баркос е станало нещо много важно, нещо толкова ужасно, което изведнъж го е накарало да вижда във ваше лице свой враг, мис Леона. Вероятно е сънувал нещо страшно и е чул глас, който му е заповядал или внушил, че вие сте предопределена за него — „отец“ Доменико сви безпомощно рамене. — Всъщност какви ги дрънкам! — продължи примирено. — Може би просто така му е хрумнало. А може би той винаги тайно е бил влюбен във вас и изведнъж това чувство го е завладяло страшно силно. Как мислите, Ласитър?

— Не познавах Баркос — отвърна мъжът от Бригада Седем — за разлика от вас, отче. Как всъщност открихте тази пещера? Знаехте ли, че Леона е отвлечена?

Мнимият свещеник се усмихна с лека горчивина.

— Съвсем случайно, докато обикаляли между скалите тук, две индианчета открили Баркос. Дори ми казаха, че чули вик за помощ. Сторило им се, че гласът е на мис Леона. Затова потеглих насам. Повярвайте ми, Ласитър, бях страшно слисан, когато открих какво се е случило тук. Очаквах, че Баркос все някога ще излезе от пещерата, и накрая търпението ми се възнагради. Заговорих го и той, изглежда, се вразуми. Обеща ми, че ще освободи Леона, и тръгна пред мен. Когато стигна при нея, той изведнъж я сграбчи грубо и аз се изплаших да не й причини болка. Изкрещях му да я пусне веднага, но тогава Баркос отново превъртя. Не знам какво му стана. Минути преди това беше много кротък, а сега се държеше като луд. Нахвърли се върху мен и ако ножът не беше под расото ми, щеше…

Замълча, свивайки рамене. Изглеждаше много натъжен и огорчен от случилото се.

— Отче, не бива да се упреквате — започна да го успокоява бързо Леона. — Вие нямахте друг избор. Ласитър, а какво стана с вас? Още нищо не сте ни разказали. От кого бягате сега? Какво се е случило с моите хора?

— Имаше малко недоразумение — обясни Ласитър. — Четиримата ви приятели бяха твърдо убедени, че действам на страната на Ел Хомбре, а аз не можах да им докажа противното. Едновременно с това някой откри огън по тях, мис Леона, сякаш искаше да ме освободи. Получих няколко драскотини и за малко изпаднах в безсъзнание. По някое време се събудих между скалите и видях около себе си синовете на Алварадо и няколко от приятелите им. Изведнъж отново ни нападнаха. Спасителите ми бяха убити или ранени. Сам не можех да направя нищо повече и реших да напусна този опасен район. В края на краищата от самото начало нямах нищо общо със събитията тук. Не желая нищо друго, освен да съм по-далеч. Затова предпочетох възможно най-бързо да се измъкна от опасната зона. Случайността ме доведе до тая пещера. Чух викове и силен рев и понечих да видя какво се е случило. Това е всичко, което мога да ви разкажа, Леона.

Гледаше ту хубавата руса жена, ту „отчето“. По лицето на Леона се четеше истински ужас. Мнимият свещеник бе затворил очи и сключил ръце за молитва. Устните му се движеха, но не се чуваше нито звук. Приличаше напълно на божи служител, отдал се на тиха молитва.

— Всичко това е ужасно! — изстена Леона. — Отче Доменико! Сега имам нужда от съвета ви. Как смятате, какво ли ще бъде следващото безчинство, което е измислил Ел Хомбре?

„Отчето“ погледна нагоре като събуден от сън. На светлината на факлата лицето му изглеждаше бледо и костеливо. Беше сложил отново на главата си кафявата качулка, чиито край почти закриваше очите му. „Ама че призрачна гледка“ — помисли си Ласитър.

— Опасявам се, че Ел Хомбре много скоро ще организира голям удар срещу вас, дъще моя — каза мрачно „отчето“ като пророк. — Затова ви съветвам възможно най-бързо да се приберете в ранчото си. Съберете хората си и ги подгответе за тежка борба. За съжаление, не мога да ви помогна. Аз съм служител на Бога, а не войник. Още дълго ще нося върху плещите си тежкото бреме, че бях обречен да убия човек. Току-що се заклех пред Бога никога вече да не омърсявам с кръв ръцете си. Простете, детето ми, но не мога да сторя нищо друго. Ще остана верен на клетвата, на обреда си. Но… — надигна се и протегна ръка към Ласитър. Беше много тържествено, сякаш извършваше заклинание. — Но тоя мъж — продължи с настойчив глас — Господ сигурно го е изпратил, за да ви помогне в тежката борба. Иначе пътят му нямаше да го доведе тук — впи жарък поглед в Ласитър. — Помогнете на Леона Макомбър, Ласитър! Бъдете изпратеният от Бога рицар, избран да подкрепи една светица в най-тежката й борба! Умолявам ви! Сърцето ми подсказва, че вие сте единственият мъж, който може да я спаси от дракона Ел Хомбре. Тръгнете по най-краткия път за мисията. Тя се намира недалеко от тук. Там ще ви дадат коне и под прикритието на нощта ще можете да стигнете до ранчото на Леона. Готов ли сте, Ласитър?

Мъжът от Бригада Седем плъзна поглед надолу по тялото си. Изглеждаше толкова безсилен в изпокъсаните си, мръсни, пропити с кръв дрехи. Леона разбра погледа му.

— Не бива да се притеснявате, Ласитър — извика тя настойчиво. — Трябва да ми помогнете. Отчето е прав. Вие ще се справите с Ел Хомбре. Чувствам го с цялото си сърце.

Гласът й бе изпълнен с жарка страст. Мъжът от Бригада Седем кимна колебливо.

— Добре, мадам, но нищо не мога да ви обещая. Не възлагайте големи надежди на мен!

— Моите верни приятели са също там.

— Ако не им се е случило нищо лошо — добави Ласитър. — Нали не сте забравили какво ви разказах?

— Никой още не е успявал да победи четиримата ми довереници — отвърна тя жарко и с гордост. — Ще има да се чудите, Ласитър, като разберете на какво са способни тия мъже.

— Окей, мадам — отвърна й и си помисли: „И ти ще се чудиш, бейби. Само се питам как ще ти го втълпя. Със сигурност няма да ми бъде никак лесно да те убедя.“

Тя го хвана за ръката.

— Елате, приятелю мой! Трябва да побързаме!

Навън един човек безшумно се отдалечи от пещерата. Беше Арко, метисът, който щеше да остане като сянка в близост до Ласитър. Такава беше уговорката между двамата.

12.

Когато в отлитащата нощ Ласитър и Леона яздеха между внушителните постройки в големия двор, ранчото бе потънало в дълбока тишина. Точно така мъжът от Бригада Седем си бе представял огромното владение. В това нямаше нищо чудно, тъй като, преди да приеме тази опасна задача по поръчение на Бригада Седем, шефовете му го бяха уведомили за всичко най-важно.

— Няма ли караули? — попита той леко объркан. — Всичко тук просто само те подканя към нападение. Не сте ли помисляли никога за това, Леона? Още ли не съзнавате в каква опасност се намирате?

Тя се изсмя развеселена.

— Погледнете отсреща към складовете и към прозорците на горния етаж на главната къща. Е, нищо ли не забелязвате?

Като по команда на няколко места през черните дупки на прозорците се показаха дулата на пушки. Човек ясно можеше да ги види на фона на изгряващата зора.

— Около двайсет мъже, не повече — отбеляза Ласитър. — Наистина ли смятате, че те ще бъдат достатъчни, когато положението стане напечено?

— Досега Ел Хомбре още не се е осмелявал да нападне тук — отвърна му. — А и мисля, че никога няма да посмее.

— Спомнете си думите на отчето!

— Той често се безпокои твърде много за мен — усмихна се. — Вижте, Ласитър. Четиримата ми верни приятели заедно с ранчеросите си образуват нещо като защитен вал около това имение. Баща ми наричаше четиримата свои верни васали. Когато лежеше на смъртно легло, ги извика при себе си и ги накара да се закълнат, че ще бранят мен и това огромно имение до края на дните си. А Матю, Луис, Виктор и Франк спазват стриктно клетвата си. По-скоро ще се оставят да бъдат разкъсани на парчета, отколкото да падне и косъм от главата ми. Затова не вярвам, че им се е случило нещо лошо. Напротив! Те са разбили бандата и са я прогонили далеч от тук. Не съм се съмнявала дори за миг в това.

— И защо тогава искахте непременно да…

Прекъсна го с лека усмивка.

— Защото ви считам за много интересен мъж — обясни му. — Но затова ще говорим, когато останем насаме. Ето, вече идва някой, който ще се погрижи за конете.

Един каубой с криви крака се приближи, леко олюлявайки се, през двора към тях. Старият мъж дъхаше силно на уиски.

— Всичко наред ли е, мадам? — попита с креслив глас той.

— Всичко е окей, Пит. Доведох гост със себе си. Искам да го посрещнете с подобаващо уважение. Кажи и на другите. Мистър Ласитър ми е приятел.

— Здрасти, Ласитър — ухили се Пит. — Мисля, че ще се разбираме.

— Надявам се, Пит.

Ласитър последва Леона в голямата каменна къща — една наистина великолепна сграда. Когато влязоха вътре, му се стори, че е попаднал в палат. От всички страни в големия салон се втурнаха прислужници, които гледаха господарката си с изплашени очи и никой от тях не смееше да я попита нещо. Леона даде нарежданията си. Трябваше бързо да се подготвят две бани, а един от слугите да намери нови дрехи и ботуши за Ласитър.

Тук всичко вървеше в строго определен ред. След четвърт час мъжът от Бригада Седем вече седеше в голяма, облицована със сини плочки вана. Един прислужник, мексиканец, стоеше до него и чакаше Ласитър да пожелае нещо. След всичко, което бе преживял досега, това тук му приличаше на Рая. Мексиканецът го обръсна старателно, после дойде друг мъж, който почисти многобройните рани, намаза ги с мехлеми, а на някои сложи превръзка.

Когато всичко свърши, Ласитър се почувства като новороден. Облечен в чисто нови дрехи, малко по-късно влезе в един салон, където вече го очакваше Леона. Тя разпери ръце, втурна се към него и го целуна по двете страни.

— Чувствай се като у дома, скъпи мой! — каза тя с лъчезарна усмивка. — Сега най-сетне ще можем да си починем и да възвърнем силите си. Закуската вече ни очаква.

Хвана го под ръка и влезе с него в трапезарията, намираща се непосредствено до изискания салон. Седнаха на масата пред голям прозорец, който започваше от тавана и стигаше до пода и откриваше гледка към парк с обширни тревни площи, екзотични храсти и дървета, пъстри живи плетове и лехи с цветя. Първите слънчеви лъчи тъкмо се показваха и придаваха още по-великолепен вид на всичко наоколо.

— Е, харесва ли ти? — полюбопитства тя ненатрапчиво. — Моля, вземи си, предполагам, че си гладен като вълк след дълга зима. Аз също умирам от глад — Леона сложи голямо парче шунка в чинията, отгоре постави едно от хрупкавите яйца на очи, които цвърчаха в малък тиган на котлон за притопляне на храната, и си наля кафе. — О, извинявай! — извика тя изведнъж, скочи, втурна се към съседната стая и се върна веднага с шише уиски. — Сега ми се пие алкохол — напълни две големи чаши, вдигнаха наздравица и се усмихнаха развеселени. Бяха сами. След като им бе даден знак, слугите веднага се бяха оттеглили. — Сега знаеш какво става тук в действителност — започна Леона. — Къщата представлява сигурна крепост. За това се грижат четиримата ми верни приятели.

— Васалите ти — отбеляза Ласитър леко подигравателно.

— Да, и ти можеш да ги наричаш така, но преди всичко те са мои приятели, които ме закрилят.

„Как ще успееш да я убедиш в противното? — обади се вътрешният му глас. — Никой няма да ти повярва.“

— Добре — каза той вяло и продължи да се храни.

Погледът й веднага стана недоверчив. Леона притежаваше изключително развита интуиция. Отсега нататък Ласитър трябваше да бъде по-предпазлив.

— Значи искаш да живееш сама? — попита я. — Това не е най-добрият начин на живот за млада, желана жена.

— Как ти хрумна, че искам да остана сама?

— Е, чух някои неща, от които разбрах, че в тая област хората те почитат като светица или поне като благодетелка на бедните.

— Въобще не съм светица — отвърна му. — Искам да знам какво още се говори за мен.

— Само хубави работи — успокои я. — Изобщо не бива да се безпокоиш за това.

— Откъде всъщност си толкова осведомен?

— От семейство Алварадо и приятелите им. Всички те говорят само добри неща за теб. Помогнала си да се възстанови и старата мисия Сан Лука. Отец Доменико ли ти даде тази идея?

— Най-малкото ми повлия.

— Чудесен човек е, нали?

Очите й искряха. Внезапно на Ласитър му просветна. Така блестяха само очите на влюбения. Беше сигурен, че е прав.

— Да, той е чудесен човек — призна му с глас, в който ясно се долавяше истинска страст. — Ти също си чудесен.

В следващия миг тя импулсивно заобиколи масата, наведе се и го целуна. От нея струеше опияняващ мирис. Дългата й руса коса се разпръсна около загорелите й от слънцето страни. Умората на Ласитър окончателно се изпари. През цялото време не го беше напускала мисълта да се домогне до нея, но бе смятал, че трябва да се държи крайно внимателно и предпазливо с тая жена.

Реши да промени поведението си, защото Леона можеше да го помисли за студен и опърничав. За негова изненада тя изведнъж се прояви като вулкан от кипяща страст. Когато ръцете му се плъзнаха по синята й рокля, откри, че дрехата не беше закопчана така, както му се бе сторило в началото. Надипленият, ефирен плат служеше отлично за прикритие на прекрасните й форми. Още от първия миг тя си бе поставила за цел да го прелъсти. Странна, непонятна жена. Когато се намираше в компанията на повече мъже, се държеше резервирано, но сега се беше преобразила напълно. Беше се притиснала нежно и гальовно до тялото му. Устните й бяха влажни и меки, деликатните й ноздри потръпваха от възбуда. В тая минута Ласитър забрави за квартета от убийци на Леона и за отчето, което вероятно беше един от тайните й любовници. А може би и четиримата й васали бяха нейни любовници… Тази мисъл беше минала вече през ума му, но сега той я изхвърли.

В тоя миг съществуваше само Леона, страшно богата наследница, която вероятно водеше уединен живот в подобното си на замък ранчо, разглезена от куп любовници.

Думите бяха излишни. Целувките ставаха все по-страстни и жадни. Ръцете му вече бяха под роклята й и се плъзгаха по кожата й, която сякаш пламтеше. Тя се отдръпна от него и хвана дланите му. От устните й не се отронваше нито звук. Големите й сини очи гледаха като в транс. Леона изглеждаше напълно откъсната от действителността. Тръгна назад, без да пуска ръцете му, и се опря с гръб на вратата, която безшумно се отвори. Озоваха се в обляна от слънце стая, обзаведена само с тапицирана мебел. Дебели меки килими покриваха целия под, на белите стени висяха големи картини, на които бяха изобразени голи женски тела или двойки по време на любовна игра. Всичко това Ласитър забеляза съвсем бегло. Леона бе обсебила изцяло вниманието му. А как се събличаше! Само тая гледка бе достатъчна, за да възбуди който и да е мъж.

Помежду им продължаваше да цари мълчание, но изражението на лицето й говореше повече от всякакви думи. Чакаше го да поеме нещата в свои ръце. Ласитър не я разочарова. Със светкавична бързина се съблече и я прегърна отново. Изведнъж се чу лек стон, сякаш изрида измъчен човек. Тя се отпусна на широкия диван и придърпа едрия мъж върху себе си. Със сигурност той не беше първият мъж, прекрачил в тази стая. Но това му бе абсолютно безразлично. Опита се да разсъждава що-годе трезво, тъй като вече бе наясно, че стои на крачка от окончателното разрешение на една голяма загадка. Това, което му бяха разказали синовете на Алварадо за Ел Хомбре, още в самото начало му се бе сторило твърде елементарно обяснение. Съсредоточи вниманието си отново към Леона. През следващите минути не биваше да мисли за нищо друго, освен за удоволствието. Тя притежаваше дяволски фин усет и много бързо щеше да забележи, ако Ласитър правеше любов само тялом. Леона отвори устни, като да извика, когато мъжът от Бригада Седем проникна в нея. Белите й зъби блеснаха. Замята бясно глава и русата й коса се пръсна в безпорядък върху възглавницата. От гърлото й се откъсна звук, подобен на изсъскване на разгневена котка, сякаш нещо вътре в нея се противеше срещу това, което правеше тук.

Не би се учудил, ако в този момент внезапно му изкрещеше да се махне от нея, защото въобще не го желае. Но после забеляза, че Леона преодоля и последната съпротива и се отпусна. Затвори очи и на лицето й постепенно се изписа пълно блаженство. Ласитър имаше достатъчно опит в леглото и със сигурност щеше да издържи по-дълго от всички други любовници, които тя бе имала преди него. Всяка жена обичаше да се наслаждава повече време на това състояние на забрава и безтегловност, но много малко мъже бяха способни да дарят наистина тия чувства. Ласитър беше един от тях. Плавно, ръцете му се плъзнаха по горещото й тяло, предимно по ерогенните зони, които, както бе установил, се намираха най-вече отзад по гърба.

Видя я как започна да се усмихва. Внимателно промени положението си, докато гърбът й се оказа пред очите му. В този миг той забеляза белезите, които бяха добре зараснали и почти не личаха. Човек можеше да ги забележи само ако имаше остър поглед като Ласитър. Веднага разбра, че те бяха причинени от удари с камшик. Може би нанесеният й побой не е бил чак толкова страшен. Много по-страшно за нея е било унижението, което бе оставило дълбоки белези в душата й. Много по-незаличими, отколкото телесните.

В съзнанието му нещо започна да просветва. По-рано тя е била диво, необуздано момиче и в лудешката си палавост е вършила неща, които не са се нравили на всекиго, особено на хора, държащи на строгата дисциплина и ред. Може би като баща й. Ласитър продължи да гали гърба й. Тя му се отдаваше тялом и духом. Разбираше го по най-малката й реакция.

Времето течеше. Все още не си бяха разменили нито дума, а само лежаха мълчаливо един до друг. От време на време Леона преместваше глава от рамото на гърдите му. Изглеждаше зашеметена от щастие.

Изведнъж започна да говори съвсем тихо:

— Ласитър, ти си чудесен.

Той погали меката й, руса коса.

— И ти, Леона.

— Отчето беше прав. Струва ми се, че нашето запознанство е знак на съдбата. Сега имам само още едно желание, скъпи. Отгатни какво е то!

— Искаш да остана тук?

— Желая го с цялата си душа.

— Но какво ще кажат за това четиримата ти приятели?

— Те не могат да ми заповядват. Аз вървя по свой собствен път и никой не може да ме накара да правя нещо против желанията си.

— Четиримата ти васали виждат в мое лице опасен враг, Леона, смятат ме за Ел Хомбре. Ако научат какво е станало между нас, вече наистина ще ме обявят за крайно опасен противник. В техните очи аз съм вълк в овча кожа. Близко е до мисълта. На тяхно място вероятно и аз ще реагирам по същия начин. Вече достатъчно ме мразят. Щом узнаят, че съм още жив, със сигурност ще се стигне до кървава схватка.

— Няма да го допусна. Никога. Ще им обясня всичко. Те трябва да ме изслушат. Дали са клетва за вярност на баща ми и трябва да я удържат. Тук аз съм господарката. Четиримата не притежават нищо, земята им е дадена срещу задължението да ми служат. Всеки момент мога да им я отнема.

— Заверено ли е всичко нотариално?

Погледна го изплашено.

— Какво искаш да кажеш с това?

— Има ли документи, въз основа на които имуществените отношения са точно определени?

— Естествено, баща ми ми завеща документите, че тая земя завинаги е собственост на семейство Макомбър — каза леко объркана. — Какво целиш?

— От колко време васалите ви имат ранчотата си?

— Още когато бях малко момиче. Мисля, че откакто баща ми възнагради за вярност по тоя начин четиримата, са изминали около петнайсет години.

— Тогава това би могло да се тълкува като дарение.

Леона се изправи седнала. Лицето й бе станало замислено.

— Което означава, че земята, на която са се установили, повече не ми принадлежи?

— Не само това — продължи Ласитър неумолимо. — Сигурен съм, че от доста време насам четиримата те мамят безсрамно и искат да забогатеят за своя сметка.

— За бога! — прошепна тя развълнувано. — Как ти хрумна тая мисъл, Ласитър?

Сега той трябваше да продължи докрай. Не трябваше да изпуска удобния момент: Леона бе започнала да се съмнява. Но за да успее да я разубеди напълно, Ласитър трябваше да прояви находчивост.

— Искам най-сетне да ти разкрия цялата истина, Леона. Имах намерение да те щадя, но нещата се развиха така, че няма да мога да го направя. Това, което казах на теб и отчето за нападението върху мен, не беше вярно. Нападнаха ме не по някакво недоразумение, а за да ме очистят съвсем хладнокръвно. И ако синовете на Алварадо и приятелите им не се бяха появили, сега щях да лежа мъртъв в пропастта и да бъда храна за лешоядите и койотите. Ще ти направя едно предложение. Нека ти разкажа това, което научих от синовете на Алварадо. Те видели отдалеко как четиримата ти приятели се канели да открият огън по мен.

— Но защо? — процеди през зъби тя и очите й засвяткаха неодобрително. — Не, просто не мога да повярвам. Познавам те едва от няколко часа, а те ме закрилят от дете и са дали клетва да жертват живота си за мен — скочи гневно от мекия диван и продължи още по-гневно: — Мога да си представя, че приятелите ми са били напълно прави и че ти си действително прословутият Ел Хомбре. Сега ми разправяш лъжливите си истории, за да ни скараш окончателно. Но няма да е чак толкова лесно…

Беше се обърнала с гръб и посегна към ефирната си рокля, сякаш се канеше да я облече. Изведнъж в ръцете й се озова лек револвер калибър 22.

— Би трябвало да те застрелям, Ласитър! — каза заплашително тихо. — И вероятно ще върна отново спокойствието тук.

Но ръката й трепереше. Беше твърде развълнувана, за да може да мисли трезво.

— Казах ти истината! — обясни й Ласитър меко. — Един ден ще разбереш, че съм бил прав, и тогава ще се каеш, че си ме убила. Повярвай ми, Леона, искам да ти помогна. Аз не съм Ел Хомбре и не съм се промъкнал коварно между вас. Трябва да изчакаш, докато васалите ти се появят тук. Не мисля, че ще те търсят дълго, защото тайно се надяват, че похитителят ти те е убил. Тогава ще могат да поделят огромното ти имущество, голяма част от което вече притежават. И тъй като нямаш наследници, никой няма да го е еня, когато васалите ти сложат ръка върху ранчото на Макомбър.

Тя сякаш се събуди от лош сън. Бавно отпусна надолу ръката си и револверът падна на пода. Приближи се до дивана, седна на ръба до Ласитър и отчаяно закри с длани лицето си.

— О, мили Боже! — изхлипа Леона. — Вече не знам какво да правя. Ласитър, ако е истина това, което казваш, тогава напълно ще загубя вярата си в доброто. Но не, не мога да повярвам! Не искам…

Някой почука на вратата.

— Сеньора, ще имате посещение. Четиримата ви приятели са на път за насам.

— Благодаря, Педро! — извика тя. — Идвам. Кога ще пристигнат тук?

— Остава ви още половин час, сеньора.

— Добре, Педро. Ще бъда навреме отвън.

— Оттеглям се, сеньора.

Леона вече бе скочила на крака и припряно обличаше роклята си. Изведнъж бе станала отново студена и сдържана.

— Да им кажа ли, че си тук, Ласитър?

Махна й небрежно с ръка.

— Те вече знаят.

— Да не би да си ясновидец? Откъде знаеш?

— Имах достатъчно време да размишлявам, Леона. Мога да се поставя на мястото на четиримата. Те са научили, че съм при теб.

— От кого са научили?

— Навсякъде има шпиони и предатели.

— Не и в моята къща. Мога да разчитам напълно на всекиго от служителите си.

Ласитър се ухили язвително.

— Забелязах го. Хората ти, изглежда, са посветени в това, което вършиш тук.

Той също се канеше да се облече.

— Какво искаш да кажеш? — сопна му се. — Какво правя тук?

— Аз не съм първият мъж, когото приемаш в това гнездо на любовта, скъпа — ухили й се. — Да не мислиш, че не знам колко прави две и две? Всеки от верните ти приятели е и твой любовник. Затова от доста време насам те се дебнат взаимно. Но откакто се появих, отново се държат един за друг. Защо всъщност го правиш, Леона? Защо водиш тази игра с мъжете? Да не би да мразиш всичко, което е от мъжки пол?

Лицето й бе като вкаменено. Бе вперила невярващ поглед в него. Никой досега не се бе осмелявал да й каже така пренебрежително и хладнокръвно истината в очите.

— Още никой не си е позволявал да ми говори така, Ласитър. Що за човек си ти? С всеки изминат миг ми се струваш все по-зловещ. Какво още си открил?

— Видях белезите по гърба ти. Следите от камшик, с който те е укротявал баща ти, когато те е заварвал в сеното с някой от каубоите му. Баща ти те е наказвал с бой, защото не си искала да живееш по неговите правила. Но откакто той е мъртъв, ти можеш да живееш и управляваш тук както ти харесва. Мъжете, които смяташ за твои приятели, са забелязали това. Ти отдавна вече не си играеш с тях, а те с теб.

Очите й ставаха все по-големи от удивление.

— Откъде знаеш за баща ми? — извика тя. — Никой, освен мен, не знае.

Ласитър сви рамене.

— Просто го знам — отговори й. — Откъде тогава са белезите по гърба ти? Само едно нещо още ме интересува. Имаш ли връзка с отчето?

— Ти си луд! — изсумтя Леона презрително. — И за него ли смяташ, че ламти за имуществото ми?

— Всичко е възможно — каза й с усмивка. — Но сега трябва да се подготвим за гостите. Те скоро ще бъдат тук.

— Ела с мен. Искам само бързо да се преоблека — заяви решително и излезе пред него от гнездото на любовта.

В гардеробната си на горния етаж измъкна необикновен костюм, подобен на този, в който Ласитър я бе видял за първи път. Чорапи в лилаво, върху тях къси панталони от кожа, кавалерийски ботуши, които стигаха над коляното, сребърен корсет, който обхващаше гърдите й като в броня. Накрая преметна около хълбоците си колан с револвер.

— Защо е всичко това? — полюбопитства той подигравателно.

— Всички трябва да видят, че съм решителна и готова за борба като мъж — отвърна му рязко. — Същевременно трябва да ме поглъщат с поглед. Това ще отклони вниманието им, ако положението стане опасно. Когато мъжете ме виждат така, на никой и през ум не му минава да стреля по мен, защото си мисли, че един ден ще ме има само за себе си.

— Единствено Баркос не се страхуваше от теб — каза Ласитър замислено.

— Той бе душевноболен и не осъзнаваше какво прави.

— Смятам, че някой го е подвел да те отвлече, както намекна отчето.

— Сега това има ли значение? По-добре мисли за мъжете, които може би скоро ще те убият.

— Тогава да вървим и да ги посрещнем както подобава — каза Ласитър.

— Не. На първо време няма да се показваш. Най-напред искам да разговарям сама с тях.

— Идеята не е лоша. Любопитен съм как ще надуеш с оплакванията си главите им.

— Нека те изненадам.

Измъкна 36-калибровия револвер от кобура. Беше дяволски бърза. Завъртя оръжието около показалеца си като опитен стрелец и го мушна обратно в кобура.

— Доволен ли си, амиго?

— Изненадан съм. Никога не съм очаквал, че една изнежена жена е способна на това.

— Не съм изнежена — усмихна се презрително. — Би трябвало междувременно да си го забелязал, Ласитър.

Той само кимна и я проследи с поглед, когато тя излезе от стаята. След като заглъхнаха стъпките й по стълбите, Ласитър също се приготви да излезе. Беше истински любопитен как щяха да се развият нещата.

13.

Квартетът от убийци яздеше много бавно през двора. Погледите им бяха студени и излъчваха жестокост. Държаха се като хора, които съзнават силата си. На подобаващо разстояние от около петдесетина метра ги следваха още осем конника. Всеки от четиримата босове бе довел със себе си двамата си най-бързи и безскрупулни стрелци.

Тия негодници бяха достатъчни, за да вразумят шепата неопитни хора в ранчото, в случай че им се окажеше някаква съпротива. Четиримата васали на Леона скочиха от седлата. Бяха облечени в тъмни костюми, сякаш идваха на погребение.

Педро, старият слуга на Леона, излезе на терасата и впери поглед в тях.

— Наистина ли шефката е тук? — извика Матю Маккав. — Или са ни излъгали?

Бяха узнали за местонахождението на Леона от няколко млади индианци, които от време на време припечелваха по някой друг долар, като съобщаваха на четиримата босове за всички възможни слухове, които се носеха в околността. Матю Маккав и останалите не можеха да знаят, че част от сведенията, които получаваха, бяха абсолютни лъжи. Но този път хитрият мним отец Доменико бе пуснал слух, който отговаряше на истината.

Свещеникът използваше всички средства, за да предизвика битка между четиримата убийци на Леона и Ласитър. Според пъкления план на „отчето“ едрият мъж трябваше да бъде главният инструмент на унищожителната му стратегия. До този момент всичко вървеше като по вода. Мнимият свещеник не оставяше нищо в ръцете на случайността. Затова отново бе изпратил двамата си ирокези, които сами се бяха нарекли Сантяго и Круз. Куршумът на Ласитър бе улучил Сантяго в дясното бедро, но, за щастие, раната се бе оказала почти безобидна. Жилавият ирокез понасяше такова нещо с усмивка.

Сега двамата отново бяха поели пътеката на войната. Поръчението им бе да се погрижат да има колкото може повече мъртви. А най-добре бе, ако никой не оцелееше. Тогава, несмущаван от никого, мнимият отец щеше да се захване здравата да извлече най-голямата изгода за себе си.

Но в ранчото на Леона все още бе спокойно.

— Какво има, Педро? — извика Маккав, когато старият мексиканец не отговори достатъчно бързо. — Господарката ти тук ли е или не?

При тези думи Леона излезе през портала. Както винаги изглеждаше неукротима и желана. Четиримата убийци впериха възхитени погледи в жената, която всеки от тях смяташе за своя любовница.

— Какво сте се развикали така, Матю Маккав? — попита тя рязко. — Както виждате, още съм жива и се чувствам прекрасно — засмя се подигравателно. — Наистина, струва ми се доста чудно, че въобще сте се сетили за мен. Нямате вид на хора, дирили някого отчаяно. По-скоро изглеждате така, сякаш сте тръгнали на тържество.

— Да преминем директно на въпроса — каза Маккав ледено. — Едно птиченце ни изпя, че си прибрала при себе си човек, който заслужава да отнесе порядъчен бой.

— Ако правилно те разбирам, говориш за ранения, Матю — отвърна Леона. — Не мога да ви помогна. Но защо стоите навън? Влезте най-сетне вътре — както обикновено, когато идвате. Или вече не мога да ви считам за мои приятели и гости?

Маккав хвърли на партньорите си бърз, но многозначителен поглед. Внезапно и четиримата избухнаха в гръмък смях. Сега за всички стана абсолютно ясно, че те не бяха дошли като приятели.

— По-добре да уредим нещата тук, навън, бейби — изръмжа той. — Твърде опасно е за нас да влезем още веднъж в бърлогата ти. Може да си ни заложила някой капан или пък да ни почерпиш с отровно питие. Не искаме повече да поемаме никакви рискове. Най-сетне разбрахме каква опасна пепелянка си.

— Как си позволяваш да говориш така с мен? — прекъсна го рязко. — Какво става с вас? Да не би да сте си загубили разсъдъка? Аз…

— Затваряй си устата, вещице! — сопна се грубо Маккав. — Сега аз ще говоря, а ти не ме слушаш! Нямаме намерение да протакаме нещата тук. Решихме най-сетне да изясним отношенията си. И така… разбрахме, че си змия, чиито отровни зъби трябва да избием. Ти искаше да ни използваш един срещу друг. На всеки от нас си дала едни и същи обещания. Ние се оказахме глупаци и ти повярвахме, а ти и с четиримата си си играла по отвратителен начин. За да ни объркаш напълно, доведе тук онова копеле Ласитър, което трябваше да всее размирици. И той се справи чудесно с поставената му задача. През последните дни загубихме голяма част от хората си заради коварните нападения на оня дявол и съучастниците му, които стреляха по нас винаги от засада. Мнимото ти отвличане също беше отлично планиран ход от твоя страна. Ха-ха-ха! Щеше ли да се чувстваш сега така добре, ако в действителност беше отвлечена? Но най-после ти разкрихме спатиите. Сега последната дума ще бъде наша.

Леона Макомбър бе успяла отново да се овладее.

— И защо според вас съм скроила този план? — попита ледено. — Винаги съм ви считала за верни приятели, за мъже, които никога няма да нарушат клетвата си за вярност, дадена пред смъртното ложе на своя господар. И през ум не ми е минавало да кроя интриги срещу вас. Как ви хрумна тази ужасна мисъл?

Четиримата убийци се спогледаха бързо. Ла Рока, Хагърти и Съливан кимнаха на Маккав.

— Окей, бейби — започна Маккав. — Тогава ще ти кажа това, което така или иначе ти вече знаеш. Ти си открила кой се крие зад името Ел Хомбре. Разбрала си, че от известно време насам ние четиримата сме се захванали да си отрежем по-големи парчета от твоя огромен сладкиш, и си решила, че вече е настъпил моментът да предприемеш нещо. Знаела си много добре, че няма да можеш да ни надвиеш сама, и затова си се съюзила с оня дявол Ласитър, когото най-сетне искаме да очистим от лицето на земята. Като се справим с него, ти ще можеш да останеш тук и да продължиш да живееш спокойно. Ние ще те закриляме както преди, само че по малко по-различен начин. И така, отмести се и внимавай да не отнесеш някой куршум. И четиримата искаме да продължим да се забавляваме с теб.

Леона Макомбър бе пребледняла от гняв и възмущение. Цялото й тяло трепереше, но не от страх, а от разкритието на ужасната истина, която я смазваше. Допреди няколко минути никога не би повярвала на това. Всичко в нея се противеше да приеме грозната действителност. Имаше чувството, че небето се е сгромолясало върху й.

Тя нададе див, пронизителен вик, хвърли се настрани и със светкавична бързина измъкна револвера си. От тоя миг насетне ранчото на Макомбър се превърна в същински ад. От къщата и останалите постройки затрещяха оръжията на хората на Леона, които не бяха сериозни противници за тия изпечени негодници и отлични стрелци.

За слугите и каубоите в ранчото се погрижиха осемте професионалисти, които бяха специално избрани от квартета убийци за тази опасна мисия. Те отдавна бяха открили отворите на прозорците, зад които шепа стари, немощни каубои държаха оръжията си готови за стрелба, за да помогнат на господарката си, когато положението стане напечено. Още по-малки шансове имаха слугите в къщата. Няколко от тях изкрещяха улучени, когато проехтя първият залп на стрелците. Останалите по-смели, но необучени защитници на ранчото, потърсиха изплашени някакво прикритие. Леона се спаси, озовавайки се в къщата с два огромни скока, и старият Педро затвори съобразително зад нея масивната, обкована с желязо врата.

Четиримата босове се втурнаха с викове напред, смятайки, че от къщата и другите постройки вече не ги заплашва нищо. Стрелците зад тях осигуряваха безопасността им с град от куршуми.

Сега най-после жестоката истина бе излязла на бял свят. Стрелбата спря.

— Отвори, Леона! — изрева Маккав. — Нищо няма да ти се случи! Искаме само Ласитър!

— Тук съм, Маккав! — обади се глас откъм левия ъгъл на голямата къща. — Предавам се! Нямам никакъв шанс!

Ласитър би трябвало да открие огън веднага и без предупреждение. Той стоеше там с уинчестър, опрян на хълбока, с който можеше да стреля бързо като никой друг. Но и квартетът от убийци беше невероятно бърз и ловък. Страшният гняв им придаваше още по-голяма сила. Те вдигнаха револверите си.

Мъжът от Бригада Седем изпрати първия куршум по посока на Маккав. От удара на оловото мустакатият негодник се извъртя и политна към земята. Но Ласитър не видя това, защото беше вперил поглед в присвяткващия огън от дулата на другите трима убийци. Залегна, като не спираше да стреля бясно. Забеляза как Ла Рока се олюля и чу безумния му вик, но Ласитър вече се бе претърколил настрани и с ножичен скок се скри на сигурно място зад ъгъла на къщата.

Там отпред не би могъл да издържи и секунда по-дълго, понеже и осемте негодници започнаха да стрелят в неговата посока. На това място не би имал никакъв шанс да оцелее.

Надникна за миг иззад ъгъла и видя как осмината мъже препуснаха на конете си като същински дяволи и се разпръснаха във верига, за да го хванат в клещи. Ласитър се затича по продължение на стената на къщата и стигна до задната страна, преди осемте ездачи да успеят да го забележат. После се придвижи до южната страна на къщата и чу, че отпред в двора все още се стреляше бясно. Сред трясъка и гърмежите до слуха му достигнаха пронизителните викове на Леона. Тя също се бе включила отново в сражението и вероятно се биеше с останалите двама негодници от квартета убийци.

Но изведнъж започна да се стреля от друга посока. Ласитър си помисли, че е Арко, който за негово голямо учудване все още не се бе намесил в неравностойната битка. Още от самото начало мъжът от Бригада Седем разчиташе на неговата подкрепа, но по някаква странна причина полуиндианецът стоеше настрана от сражението.

Ала сега, за щастие, той се появи.

Ласитър стигна до ъгъла на къщата и видя два коня да препускат без ездачи. В следващия момент още двама мъже бяха свалени от седлата. Те се превъртяха във въздуха и Ласитър несъзнателно замръзна на място от изумление. Тия двама ездачи несъмнено бяха улучени едновременно. Толкова бързо обаче не можеше да стреля никой човек, освен ако не стреляше с две оръжия.

Мъжът от Бригада Седем се огледа за останалите четирима ездачи и за Хагърти и Съливан, последните двама от квартета убийци.

Четиримата конници се появиха отново в двора точно в момента, когато Ласитър излезе от сянката, която хвърляше ъгълът на къщата. С диви крясъци и бясна стрелба те се втурнаха към него, но отново двама от тях бяха пометени от седлата сякаш от ръката на някой призрак и се преметнаха във въздуха.

Мъжът от Бригада Седем откри огън по двамата последни живи ездачи, които препускаха към него със страшна скорост. Без да се прицелва добре, той изпразни магазина на уинчестъра. Улучи единия от конете, който се изправи на задните си крака на метър пред него и като съкрушен колос в агонията си се хвърли върху Ласитър. Едрият мъж съобразително отскочи настрани и се превъртя няколко пъти около собствената си ос. Тялото на животното се срина тежко до него в прахта. Ездачът прелетя над коня и остана да лежи неподвижен. Или си беше строшил врата, или беше улучен преди това.

Ласитър се изправи отново на крака.

— Внимавай, Ласитър! — чу той пронизителния, предупредителен вик на Леона. — Зад теб са…

Мъжът от Бригада Седем вече се бе обърнал и видя Хагърти и Съливан, които бягаха към него с изкривени от гняв лица. Все още не можеха да стрелят, защото разстоянието бе твърде голямо за стрелба с револвер. Ласитър също трябваше да извади револвера си, защото в уинчестъра му нямаше повече патрони. Понечи да се втурне срещу двамата негодници, но изведнъж като че ли се парализира. Имаше чувството, че пропада в черна пропаст…

14.

Когато Ласитър дойде на себе си, ярката слънчева светлина го заслепи. Наблизо до себе си чу плач на жена — и внезапно в паметта му изплува всичко отново.

— Той е мъртъв — хлипаше Леона. — Аз съм виновна за всичко. О, боже мой, да бях го послушала…

Ласитър се обърна по корем и се подпря на лакти.

— Леона! — прошепна с хрипкав глас.

Тя се изправи вцепенена. Той повтори името й. Този път гласът му прозвуча малко по-силно. Бавно, безкрайно бавно, Леона се обърна и впери невярващ поглед в него. Очите й бяха плувнали в сълзи и изпъстрени с червени жилчици от плач. Беше й наистина мъчно за него. Ласитър никога не би повярвал, че тази жена е способна на такова чувство. Видя как лицето й просветна. От гърлото й се откъсна радостен вик. Тя клекна до него, прегърна го и покри лицето му с целувки.

— О, Ласитър! — ликуваше Леона. — А аз, глупава гъска, те помислих за мъртъв. Сега виждам, че раната ти е съвсем лека. Но всичката тая кръв… изглеждаше толкова ужасно…

Смееше се и плачеше едновременно. Ласитър се надигна и се опита да се задържи на крака.

— Имам нужда от малко алкохол — каза с хрипкав глас и тръгна, олюлявайки се, към къщата.

— Елате и помогнете! — извика тя.

— Сам ще се справя — Ласитър махна отрицателно с ръка.

След няколко минути вече бяха в къщата. Ласитър се отпусна в едно кресло. Леона напълни една чаша и понечи да я поднесе към устните му. Той се наклони напред и посегна направо към шишето, което тя държеше в другата си ръка, и отпи жадно голяма глътка.

— Какво стана накрая? — попита я. — Всъщност никой от двамата убийци не стреля по мен, нали? Какво се случи с тях?

— Мъртви са. И четиримата, както и стрелците им. Не знам кой откри огън по теб. Никой не знае.

Ласитър затвори очи и си помисли за Арко.

— Ще го открия — измърмори той. — Имам странното чувство, че нещата още не са приключили.

— Какво искаш да кажеш?

— Първо трябва да поспя, а после ще реша какво да правя. Нещо тук не се връзва.

Сети се за „отчето“. Но сега беше по-добре да не говори за това. Накрая Леона можеше да извърши някоя глупост и да съобщи на любимия си свещеник за намеренията на Ласитър.

— Да, легни си — предложи му. — Крайно наложително е да поспиш.

Но той все още не можеше да се успокои напълно. Педро влезе.

— Навън чака някакъв човек, който иска да види непременно сеньор Ласитър, сеньора. Той е полуиндианец и се нарича Арко.

Мъжът от Бригада Седем веднага се отърси от полусънното си състояние.

— Доведи го, Педро! Бързо!

След минута Арко влезе в големия салон. Покрит с прах и изпотен, той се отпусна в съседното кресло. Взе чашата с уиски, която все още стоеше пълна на масата, и я изпразни на един дъх.

— Знам кой стреля по теб, амиго Ласитър. Бяха двама мъже, чиито коси приличаха на гребен на петел.

— Ирокезите!

Арко кимна ядно.

— Проследих ги. Те препуснаха към мисията. Преди да пристигнат там, извадиха от едно скривалище раса и се облякоха като монаси. Те са помощниците на отец Доменико.

— Не! — изстена Леона отчаяно. — Не е истина! Не вярвам. Отец Доменико не може да бъде престъпник. Нали и ти така мислиш, Ласитър?

— Истина е — каза едрият мъж. — Трябва да видиш най-после нещата такива, каквито са, Леона. Само така ще успееш да преживееш всичко.

Тя гледаше мрачно пред себе си. След известно време рязко се надигна.

— Ще си облека нещо друго — каза Леона решително. — После ще отида при него.

— Ще дойда с теб — намеси се Ласитър.

— Това засяга лично мен — отвърна му рязко.

— Въпреки това няма да те оставя сама с него. Твърде опасно е за теб.

— Добре. Но ще говоря на четири очи с отец Доменико.

— Разбрано — съгласи се мъжът от Бригада Седем и погледна Арко.

Когато пристигнаха в мисията Сан Лука, слънцето бе минало зенита си. Отчето тъкмо излизаше от малката църква.

— Леона! — извика той радостно. — Каква приятна изненада! Какво ви води при мен? Мислех, че искате да си отдъхнете за известно време от ужасните събития.

Тя скочи от седлото. Ласитър я последва.

— Отче, имам няколко въпроса — каза Леона.

Мнимият свещеник се усмихна лицемерно.

— Слушам ви, дъще моя.

— Вие истински свещеник ли сте? — попита го.

Той трепна незабележимо. Погледът му се премести към Ласитър и в този миг „отец“ Доменико разбра, че е разобличен. Нямаше смисъл повече да лъже. Можеше да се спаси само ако продължи да се държи арогантно. Усмихна се сатанински.

— Значи всичко разкри, Ласитър, дявол такъв. А аз си мислех, че си се озовал там, където ти е мястото — в ада. Но сега вече ще отидеш там.

— И как ще го направиш, служителю на Сатаната? — попита мъжът от Бригада Седем студено.

— Обърни се и тогава ще видиш. Или веднага трябва да наредя на приятелите си да те убият?

— Един момент още — каза Ласитър. — Знам, че двамата ти ирокези са зад мен и че нямам шанс срещу тях. Имам само още един въпрос. Какво ще стане с Леона?

— Отсега нататък тя ще ми принадлежи — ухили се „отчето“. — Постигнах целта си. От този миг нататък аз съм господар на тая земя. Леона също ще бъде моя.

Изплашено, тя отстъпи съобразително назад, излизайки от обсега на оръжията на двамата индианци. Ласитър светкавично се наведе ниско и хукна към конете. Зад него проехтяха два изстрела.

Улучен, отчето потръпна и се олюля. Отново изтрещя изстрел. Мъжът от Бригада Седем вече лежеше по гръб и видя как краката на единия от ирокезите се подкосиха. Другият ирокез нададе пронизващ боен вик и понечи да стреля по Ласитър, но той беше по-бърз.

Тримата престъпници в монашески одежди лежаха на земята и повече не се помръднаха.

Леона се отпусна в обятията на едрия мъж. Беше напълно изтощена и бе на прага на нервен припадък. Ласитър знаеше, че през следващите седмици тя щеше да се нуждае силно от нечия утеха. Беше сигурен, че щеше да направи всичко, което зависеше от него…

Издание:

Джек Слейд. Леона и нейният квартет от убийци

ИК „Калпазанов“, Габрово, 1995

Редактор: Мая Арсенова

Технически редактор: Мариета Суванджиева

ISBN: 954-17-0084-5

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Допълнителна информация

Заслуги