ЛЕВ ТОЛСТОЙ

ВОЙНА И МИР

ТРЕТИ И ЧЕТВЪРТИ ТОМ

Превод: Константин Константинов

chitanka.info

ТОМ ТРЕТИ

ЧАСТ ПЪРВА

I

От края на 1811 година започна усилено въоръжаване и съсредоточаване на силите на Западна Европа и в 1812 година тия сили — милиони хора (като се сметнат и ония, които превозваха и хранеха армията), потеглиха от запад към изток, към границите на Русия, към които от 1811 година се събираха също тъй силите на Русия. На дванадесети юни силите на Западна Европа преминаха границите на Русия и почна война — тоест стана събитие, противно на човешкия разум и на човешката природа. Милиони хора извършиха едни срещу други такъв неизчислим брой злодеяния, измами, измени, кражби, фалшификации и пускане на фалшиви книжни пари, грабежи, палежи и убийства, каквито летописът през цели векове на всички съдилища в света не би могъл да събере и които през тоя период от време не бяха смятани за престъпления от хората, които ги вършеха.

Кое предизвика това необикновено събитие? Какви бяха неговите причини? Историците с наивна увереност твърдят, че причините на това събитие били оскърблението, нанесено на Олденбургския херцог, неспазването на континенталната система, властолюбието на Наполеон, твърдостта на Александър, грешките на дипломатите и така нататък.

Следователно достатъчно бе Метерних, Румянцев или Талейран между официалния прием и раута да се постараят и да напишат по-майсторски някое писмо или Наполеон да пише на Александър: „Monsieur mon frere, je consens a rendre le duche au duc d’Oldenbourg“[1] — и нямаше да има война.

Не е чудно, че за съвременниците работата е изглеждала така. Не е чудно, че Наполеон е смятал интригите на Англия като причина на войната (както е казвал това на остров Света Елена); не е чудно, че за членовете на английската палата причината на войната е било властолюбието на Наполеон; че принц Олденбургски е смятал за причина на войната извършеното против него насилие; търговците — че причина за войната е била континенталната система, която разорявала Европа; старите войници и генералите — че главната причина е била необходимостта да ги включат в работа; легитимистите от онова време — че е било необходимо да се възстановят les bons principes[2], а дипломатите от онова време — че всичко е станало, защото съюзът на Русия с Австрия в 1809 година не е бил достатъчно изкусно скрит от Наполеон и защото memorandum №178 бил написан неумело. Не е чудно, че на съвременниците им се е струвало, че причините са тия и безброй, безкрай още други — броят на които зависи от неизчислимите разлики в гледищата; но за нас, потомците, които съзерцаваме грамадността на станалото събитие в целия негов обем и вникваме в неговия прост и страшен смисъл, тия причини ни изглеждат недостатъчни. За нас е неразбираемо, че милиони хора-християни са се убивали и мъчили едни други, защото Наполеон бил властолюбив, Александър — твърд, английската политика — хитра и херцог Олденбургски — оскърбен. Не може да се разбере каква връзка имат тия обстоятелства със самия факт на убийство и насилие; защо поради това, че херцогът е бил оскърбен, хиляди други хора от другия край на Европа са убивали и разорявали хората в Смоленска и Московска губерния и са бивали убивани от тях.

За нас, потомците, не историци, не увлечени от процеса на изследване и затуй съзерцаващи събитието с незамъглен здрав смисъл, ни се струва, че неговите причини са безброй. Колкото повече се задълбочаваме в търсене на причините, толкова повече откриваме такива и всяка отделно взета причина или цяла редица причини ни се струват еднакво истински сами по себе си и еднакво недействителни по нищожността си в сравнение с грамадността на събитието, и еднакво недействителни поради невъзможността си (без намесата на всички други съвпадащи причини) да могат да произведат станалото събитие. За нас отказът на Наполеон да оттегли войските си зад Висла и да върне Олденбургското херцогство ни се струва също такава причина, каквато би била желанието или нежеланието на първия френски капрал да постъпи втори път на служба, тъй като ако той не би поискал да служи и ако не би поискал да служи и вторият, и третият, и хилядният капрал и войник, това значи, че толкова по-малко хора би имало във войската на Наполеон и не би могло да има война.

Ако Наполеон не бе се оскърбил от искането да отстъпи зад Висла и не бе заповядал на войските да настъпват, не би имало война; но ако всички сержанти откажеха да постъпят втори път на служба, също тъй не би могло да има война. Също тъй не би могло да има война, ако не бяха интригите на Англия и не съществуваше принц Олденбургски и чувството на оскърбление у Александър, и ако я нямаше самодържавната власт в Русия, и нямаше Френската революция и последвалите диктатура и империя, и всичко, което бе родило Френската революция, и така нататък. Без една от тия причини нищо не би могло да има. Значи, всички тия причини — милиард причини — са съвпаднали, за да се направи онова, което стана. И следователно нищо не е било изключителна причина на събитието, а събитието е трябвало да стане само защото е трябвало да стане. Трябвало е милиони хора, отрекли се от своите човешки чувства и от разума си, да тръгнат от запад към изток и да убиват себеподобните също тъй, както преди няколко века са вървели тълпи хора от изток към запад, убивайки подобните на себе си.

Действията на Наполеон и на Александър, от думите на които като че е зависело дали събитието ще стане, или не, са били също тъй непроизволни, както и действието на всеки войник, който е тръгнал на поход по жребий или по набор. Това не е могло да бъде иначе, защото, за да бъде изпълнена волята на Наполеон и Александър (хората, от които като че е зависело събитието), необходимо е било съвпадение на безброй обстоятелства, без едно от които събитието не е могло да стане. Необходимо е било милиони хора, в чиито ръце е била действителната сила, войниците, които са стреляли, които са возили провизиите и оръдията, да се съгласят да изпълнят тая воля на единичните и слаби, хора и да бъдат докарани до това от безброй сложни и разнообразни причини.

Фатализмът в историята е необходим за обясняването на неразумните явления (тоест на ония, разумността на които не разбираме). Колкото повече се мъчим да обясним разумно тия явления в историята, толкова по-неразумни и неразбираеми стават те за нас.

Всеки човек живее за себе си, ползува се от свободата за постигане на своите лични цели и с цялото си същество чувствува, че може всеки миг да направи или да не направи еди-какво си действие; но щом го направи, това действие, извършено в определен момент от времето, става безвъзвратно и принадлежи на историята, в която то има не свободно, а предопределено значение.

Животът на всеки човек има две страни: личен живот, който е толкова по-свободен, колкото по-отвлечени са интересите на тоя живот, и стихиен живот, живот на общността, дето човек неизбежно изпълнява предписаните му закони.

Човек съзнателно живее за себе си, но несъзнателно служи като оръдие за постигане на исторически, общочовешки цели. Извършената постъпка е безвъзвратна и нейното действие, съвпадайки по време с милионите действия на другите хора, добива историческо значение. Колкото на по-високо стъпало в обществения живот е човек, колкото с повече хора е свързан, толкова по-голяма власт има той над другите хора, толкова по-очевидна е предопредедеността и неизбежността на всяка негова постъпка.

„Царското сърце е в Божията ръка.“

Царят е роб на историята.

Историята, тоест несъзнателният, общият, масовият живот на човечеството, използува всеки миг от живота на царете за себе си като оръдие на своите цели.

Макар че на Наполеон сега, в 1812 година, повече от когато и да било му се струваше, че от него зависи verser или не verser le sang de ses peuples[3] (както му бе писал Александър в последното си писмо), никога както сега не бе толкова подвластен на ония неизбежни закони, които го принуждаваха (действувайки, както му се струваше, по отношение на себе си произволно) да върши за общата работа, за историята онова, което трябваше да стане.

Хората на Запада вървяха към Изток, за да се убиват едни други. И по закона за съвпадане на причините хиляди дребни причини за това движение и за войната от само себе си се нагодиха и съвпаднаха с това събитие: укорите за неспазване на континенталната система и херцог Олденбургски, и движението на войските в Прусия, предприето (както се струваше на Наполеон) само за да се постигне въоръжен мир, и обичта и навикът на френския император към войната, който съвпадаше със склонността на неговия народ, увлечението от грандиозността на приготовленията, и разходите по приготовленията, и потребността да добие такива изгоди, които биха оправдали тия разходи, и главозамайващите почести в Дрезден, и дипломатическите преговори, които според съвременниците били водени с искреното желание да се постигне мир и които само накърнявали самолюбието на едната и на другата страна, и милиони и милиони други причини, нагодили се към събитието, което предстоеше да стане, и съвпаднали с него.

Когато ябълката узрее и пада — от какво пада тя? От това ли, че е привличана от земята, или че изсъхва дръжката й, от това ли, че слънцето я суши, че натежава, че вятърът ще я събори, или че на застаналото под нея момченце му се иска да я изяде?

Нищо не е причина. Всичко това е само съвпадение на условията, при които става всяко жизнено, органично, стихийно събитие. И ботаникът, който ще открие, че ябълката пада, защото клетъчната материя се разлага и други такива, ще бъде толкова прав и толкова неправ, колкото и детето, застанало долу, което ще каже, че ябълката е паднала, защото му се е ядяла и защото се е молило за това. Също тъй и прав, и неправ ще бъде оня, който каже, че Наполеон е тръгнал за Москва, защото е поискал това, и че е бил унищожен, защото Александър поискал гибелта му, както ще бъде и прав, и неправ оня, който каже, че съборената, тежка милиони пудове подкопана планина е паднала, защото последният работник за последен път е ударил с кирка в подножието й. В историческите събития тъй наречените велики хора са етикети, които дават наименования на събитието и които също като етикетите най-малко от всичко друго имат връзка със самото събитие.

Всяко тяхно действие, което за тях самите им се струва произволно, в исторически смисъл не е произволно, а е във връзка с целия ход на историята и е предопределено от векове.

[1] Господине брате мой, съгласен съм да върна херцогството на херцог Олденбургски. ↑

[2] Добрите принципи. ↑

[3] Да пролива или да не пролива кръвта на своите народи. ↑

II

На 29 май Наполеон напусна Дрезден, дето бе прекарал три седмици, обкръжен от двор, съставен от принцове, херцози, крале и дори от един император. Преди да замине, Наполеон се отнесе много любезно към принцовете, кралете и императора, които бяха заслужили това, смъмри кралете и принцовете, от които не беше съвсем доволен, подари свои собствени, тоест взети от други крале, бисери и брилянти на австрийската императрица и като прегърна нежно императрица Мария-Луиза, както казва неговият историк, остави я огорчена от раздялата, която тя — тая Мария-Луиза, смятаща се негова съпруга, макар че в Париж бе останала друга съпруга — изглеждаше, че не може да понесе. Макар дипломатите все още твърдо да вярваха, че е възможно да има мир и работеха усърдно за тая цел, макар император Наполеон сам да написа писмо на император Александър, като го наричаше Monsieur mon frere[1] и искрено го уверяваше, че не желае война и че винаги ще го обича и уважава — той отиваше при армията и даваше на всяка станция нови заповеди, целта на които беше да ускорят движението на армията от запад към изток. Той пътуваше в карета, запрегната с шест коня, обкръжен с пажове, адютанти и конвой, по шосето за Позен, Торн, Данциг и Кьонигсберг. Във всеки от тия градове хиляди хора го посрещаха с трепет и възторг.

Армията се движеше от запад към изток и сменящите се шесторки коне също тъй го носеха нататък. На 10 юни той настигна армията и пренощува във Вилковишката гора в приготвена за него квартира в имението на един полски граф.

На другия ден в каляска, изпреварвайки армията, Наполеон стигна до Неман и за да може да разгледа мястото, дето щеше да се мине реката, облече полски мундир и отиде на брега.

Когато видя на отвъдната страна казаците (les. Cosaques) и ширналите се степи (les Steppes), сред които беше Moscou, la ville sainte[2], столица на оная, подобна на скитската държава, дето е ходил Александър Македонски, Наполеон, неочаквано за всички и противно на стратегическите, както и на дипломатическите съображения, заповяда настъпление и на другия ден войските му почнаха да преминават Неман.

На 12-и рано сутринта той излезе от палатката, опъната тоя ден на стръмния ляв бряг на Неман, и почна да наблюдава с далекоглед изплуващите от Вилковишката гора потоци свои войски, които се разливаха по трите моста, прехвърлени над Неман. Войските знаеха за присъствието на императора, търсеха го с очи и когато съзираха на възвишението пред палатката отделилата се от свитата фигура в сюртук и шапка, хвърляха шапките си и викаха: „Vive l’Empereur!“[3] и едни след други, несвършващи, течаха ли, течаха от грамадната гора, която ги скриваше досега, и объркали редиците, по трите моста минаваха на отвъдната страна.

— On fera du chemin cette fois-ci. Oh! quand il s’eni mele lui meme, ca chauffe… Nom de Dieu… Le voila!…Vive l’Empereur!… Les voila donc les steppes de l’Asie! Vilain pays tout de meme. — Au revoir, Beauche; je te reserve le plus beau palais de Moscou. — Au revoir! Bonne chance… — L’as-tu vu l’Empereur? Vive l’Empereur… preur! — Si on me fait gouverneur aux Indes, Gerard, je te fais ministre du Cachemire, c’est arrete. — Vive l’Empereur! Vive! Vive! Vive! — Les gredins de cosaques, comme ils filent. Vive l’Empereur! Le voila! Le vois-tu? Je l’ai vu deux fois comme je te vois. Le petit caporal… Je l’ai vu donner la croix a l’un des vieux… — Vive l’Empereur!…[4] — чуваха се гласове на стари и млади хора с най-различни характери и положения в обществото. По всички тия лица бе изписано общо изражение на радост, че отдавна очакваният поход почва, и възторг и преданост към човека в сивия сюртук, застанал на възвишението.

На 13 юни доведоха на Наполеон дребен чистокръвен арабски кон и той го яхна и препусна галоп към един от мостовете на Неман, като бе оглушаван непрекъснато от възторжени викове, които той понасяше очевидно само защото не можеше да им забрани да изразяват с тия викове своята обич към него; но тия викове, които го придружаваха навсякъде, му тежаха и го отвличаха от военната грижа, обзела го още откакто бе отишъл при войската. Той мина на отвъдната страна по един от люлеещите се върху лодки мостове, зави рязко вляво и подкара в галоп по посока към Ковно, предшествуван от замиращи от щастие, възторжени гвардейски конни егери, които препускаха пред него, за да му разчистват път през войските. Когато стигна до широката река Вилия, той спря при един полски улански полк, който беше на брега.

— Виват! — възторжено викаха и поляците, като разбъркваха строя и се натискаха един друг, за да го видят. Наполеон огледа реката, слезе от коня и седна на едно дърво на брега. По негов знак без думи му подадоха далекогледа, той го сложи върху гърба на притичалия щастлив паж и почна да гледа към отвъдната страна. След това се углъби в разглеждане картата, сложена между трупите. Без да вдига глава, каза нещо и двама от адютантите му препуснаха към полските улани.

— Какво? Какво каза той? — чу се из редиците на полските улани, когато един от адютантите спря с коня си до тях.

Заповядано беше да се намери брод и да се мине на отвъдната страна. Полският улански полковник, красив стар човек, който се бе зачервил и от вълнение объркваше думите си, попита адютанта ще му бъде ли позволено да преплува реката с уланите си, без да търси брод. С очевиден страх, че може да му откажат, той като момченце, което моли да му позволят да се качи на кон, молеше да му позволят да преплува реката пред очите на императора. Адютантът каза, че вероятно императорът не ще бъде недоволен от това прекалено усърдие.

Щом адютантът каза това, старият мустакат офицер с щастливо лице и блестящи очи дигна сабята си нагоре, викна: „Виват!“, изкомандува уланите да вървят след него, пришпори коня и препусна към реката. Той злобно блъсна тъпчещия на едно място кон и се цамбурна във водата, като тръгна из дълбокото към бързея на реката. Стотици улани препуснаха след него. Беше студено и страшно по средата и в бързея. Уланите се вкопчваха един в друг, падаха от конете. Някои коне се удавиха, удавиха се и хора, другите се мъчеха да плуват кой на седлото, кой хванат за гривата. Те се мъчеха да плуват напред към отвъдния бряг и макар че на около половин верста бяха мостовете, те се гордееха, че плуват и потъват в тая река под погледите на човека, седнал на дървото, който дори не гледаше какво правят те. Когато върналият се адютант намери сгодно време и си позволи да обърне вниманието на императора върху предаността на поляците към неговата особа, дребният човек в сив сюртук стана, повика Бертие и почна да се разхожда с него назад-напред по брега, като му даваше заповеди и от време на време поглеждаше недоволно давещите се улани, които отвличаха вниманието му.

За него не беше нова увереността му, че във всички краища на света, от Африка до степите на Московия, неговото присъствие еднакво смайва и хвърля хората в безумие на самозабрава. Той заповяда да му доведат коня и тръгна за лагера.

Въпреки изпратените на помощ лодки около четиридесет улани се удавиха в реката. Повечето от останалите се върнаха назад, на същия бряг. Полковникът и още няколко души преплуваха реката и едва можаха да излязат на отвъдния бряг. Но щом излязоха с измокрени дрехи, от които течаха ручеи, те викнаха: „Виват!“, загледани възторжено към мястото, дето стоеше Наполеон, но дето сега го нямаше, и в тоя миг те се смятаха щастливи.

Вечерта, между две нареждания — едното, да се доставят колкото е възможно по-скоро приготвените фалшиви руски книжни пари за внасяне в Русия, и другото — за разстрелване на един саксонец, в заловеното писмо на когото бяха намерени сведения за разпорежданията, във френската армии, — Наполеон, издаде трето нареждане — за зачисляване хвърлилия се без нужда в реката полски полковник в кохортата на честта (legion d’honneur), глава на която беше самият Наполеон.

Quos vult perdere — dementat.[5]

[1] Господине брате мой. ↑

[2] Москва, светият град. ↑

[3] Да живее императорът! ↑

[4] Тоя път ще има да походим. О, когато той се намеси лично, работата кипва… По дяволите… Ето го!… Да живее императорът! Ето ги, значи, азиатските степи! Все пак неприятна страна. Довиждане, Боше; ще ти запазя най-хубавия дворец в Москва. Довиждане! Добра сполука… Видя ли императора? Да живее императорът! Ако ме направят управител на Индия, Жерар, ще те направя министър на Кашмир, дадено. Да живее императорът! Да живее! Да живее! Да живее! Нехранимайковци казаци, как се измъкват. Да живее императорът! Ето го! Виждаш ли го? Аз съм го виждал два пъти, както гледам тебе. Малкият капрал… Аз го видях, когато даваше кръст на едного от дядките… Да живее императорът!… ↑

[5] Когото иска да погуби — лишава го от разум (лат.). ↑

III

През това време руският император повече от месец вече живееше във Вилна, като правеше прегледи и маневри. Нищо не бе готово за войната, която всички очакваха и за подготовката на която императорът бе пристигнал от Петербург. Общ план за действия нямаше. Колебанията кой план от всичките, които се предлагаха, трябва да се приеме, се усилиха още повече след едномесечното престояване на императора в главната квартира. Във всяка от трите армии имаше отделен главнокомандуващ, но нямаше общ началник на всичките армии и императорът не поемаше върху си това звание.

Колкото по-дълго оставаше във Вилна императорът, толкова по-малко се готвеха за войната, тъй като се бяха уморили да я чакат. Всичките старания на хората, които обкръжаваха царя, бяха сякаш насочени само към това — да накарат царя, като прекарва приятно времето, да забрави за предстоящата война.

След много балове и празници у полските магнати, у придворните и у самия цар през месец юни на един от полските генерал-адютанти хрумна да се даде обяд и бал на царя от името на неговите генерал-адютанти. Тая идея беше приета с радост от всички. Царят изяви съгласието си. Генерал-адютантите събраха пари по подписка. Личността, която можеше да бъде най-приятна на царя, беше поканена за домакиня на бала. Граф Бенигсен, помешчик от Вилненската губерния, предложи извънградската си къща за тоя празник и за 13 юни беше определен бал, обяд, разходка с лодки и фойерверк в Закрет, извънградската къща на граф Бенигсен.

Същия ден, когато Наполеон бе дал заповед за преминаването на Неман и неговите челни войски, изтиквайки казаците, минаха руската граница, Александър прекара вечерта в дачата на Бенигсен — на бала, даван от генерал-адютантите.

Беше весел и бляскав празник; опитните в тия работи хора казваха, че толкова красавици рядко са се събирали на едно място. Графиня Безухова, която между другите руски дами, дошли от Петербург във Вилна подир царя, беше на тоя бал, затъмняваше със своята тежка, тъй наречена руска красота изтънчените полски дами. На нея обърнаха внимание и царят я удостои с един танц.

Борис Друбецкой, en garcon (ергенски), както сам казваше, оставил жена си в Москва, беше също на тоя бал и макар че не беше генерал-адютант, участвува с голяма сума в подписката за бала. Сега Борис беше богат човек, отишъл много напред в почестите, не търсеше вече покровителство, а бе на равна нога с най-висшите от връстниците си.

В дванадесет часа през нощта още танцуваха. Елен, която нямаше достоен кавалер, сама покани Борис за мазурка. Те бяха трета двойка. Хладнокръвно поглеждайки блестящите голи рамене на Елен, които излизаха над тъмната — от газ и злато — рокля, Борис разправяше за старите познати и едновременно, незабелязано както за самия себе си, така и за другите, нито за миг не преставаше да наблюдава царя, който беше в същата зала. Царят не танцуваше; той бе застанал до вратата и спираше едни или други с ония любезни думи, които само той умееше да казва.

В началото на мазурката Борис видя, че генерал-адютантът Балашов, едно от най-близките лица на царя, се приближи до него и се спря на недопустимо близко според придворния обичай разстояние от царя, който разговаряше с една полска дама. Като поговори с дамата, царят погледна въпросително и очевидно разбрал, че Балашов бе постъпил тъй само защото е имало важни причини за това, кимна леко на дамата и се обърна към Балашов. Щом Балашов заговори, по лицето на царя се изписа учудване. Той хвана Балашов под ръка и тръгна с него през залата, така че, без да го съзнава, разчистваше от двете си страни широка около три сажена пътека между отдръпващите се пред него хора. Борис забеляза развълнуваното лице на Аракчеев, когато царят тръгна с Балашов. Аракчеев гледаше изпод вежди царя и като сумтеше с червения си нос, измъкна се от множеството, сякаш очакваше, че царят ще се обърне към него. (Борис разбра, че Аракчеев завижда на Балашов и е недоволен, че някаква очевидно важна новина е предадена на царя не чрез него.)

Но царят и Балашов минаха през изходната врата, без да забелязват Аракчеев, и отидоха в осветената градина. Аракчеев, като придържаше шпагата си и се оглеждаше злобно наоколо, вървеше на двайсетина крачки зад тях.

Докато танцуваше фигурите на мазурката, Борис не преставаше да се измъчва от мисълта каква новина е донесъл Балашов и по какъв начин би могъл той да я научи преди другите.

При фигурата, в която трябваше да се избират дами, Борис пришепна на Елен, че иска да вземе графиня Потоцка, която като че била излязла на балкона, плъзна се по паркета, изтича през изходната врата и се спря, като видя царя, който влизаше на терасата заедно с Балашов. Царят и Балашов отиваха към вратата. Борис забърза и уж не бе успял да се отдръпне, почтително се залепи до рамката на вратата и приведе глава.

С вълнение на човек, който е оскърбен лично, царят доизричаше следните думи:

— Да навлезе в Русия без обявяване на война! Аз ще се примиря само когато ни един въоръжен неприятел не остане на моята земя — каза той. На Борис му се стори, че царят изрече тия думи с удоволствие: той беше доволен от формата, в която бе изразил мисълта си, но беше недоволен, че Борис ги бе чул.

— Но никой да не знае! — добави царят, като се навъси. Борис разбра, че това се отнасяше до него, затвори очи и наведе леко глава. Царят отново влезе в залата и остана на бала още около половин час.

Борис пръв узна съобщението за преминаването на Неман от френските войски и благодарение на това имаше случай да покаже на някои важни лица, че много работи, скрити за другите, му са известни и с това се издигна повече в очите на тия особи.

Неочакваното съобщение за преминаването на Неман от французите беше особено неочаквано, защото дойде след месец на несбъднато очакване, и то — на бал! В първия миг, когато получи съобщението, царят, под влиянието на възмущение и оскърбление, каза станалото по-късно знаменито изречение, което се хареса и на него и изразяваше напълно чувствата му. Върнал се в къщи от бала, царят в два часа през нощта изпрати да повикат секретаря Шишков и заповяда да се напише заповед до войските и рескрипт до фелдмаршала княз Салтиков, в който настояваше без друго да бъдат включени думите, че той няма да се помири, докато макар един въоръжен французин остане на руска земя.

На другия ден бе написано следното писмо до Наполеон:

Monsieur mon frere. J’ai, appris hier que malgre la loyaute avec laquelle j’ai maintenu mes engagements envers Votre Majeste, ses troupes ont franchi les frontieres de la Russie, et je recois a l’instant de Petersbourg une note par laquelle le comte Lauriston, pour cause de cette agression, annonce que Votre Majeste s’est considere comme en etat de guerre avec moi des le moment ou le prince Kourakine a fait la demande de ses passeports. Les motifs sur lesquels le duc de Bassano fondait son refus de les lui delivrer, n’auraient jamais pu me faire supposer que cette demarche servirait jamais de pretexte a l’agression. En effet, cet ambassadeur n’y a jamais ete autorise comme il l’a declare lui-meme, et aussitot que j’en fus informe, je lui ai fait connaitre combien je le desapprouvais en lui donnant l’ordre de rester a son poste. Si Votre Majeste n’est pas intentionnee de verser le sang de nos peuples pour un malentendu de ce genre et qu’elle consente a retirer ses troupes du territoi’re russe, je regarderai ce qui s’est passe comme non avenu, et un accommodement entre nous sera possible. Dans le cas contraire, Votre Majeste, je me verrai force de repousser une attaque que rien n’a provoque de ma part. Il depend encore de Votre Majeste d’eviter a l’humanite les calamites d’une nouvelle guerre.

Je suis etc.

(signe) Alexandre[1]

[1] Господине брате мой! Вчера узнах, че въпреки лоялността, с която спазвах задълженията си към ваше императорско величество, вашите войски преминали руските граници и едва сега получих от Петербург нотата, с която граф Лористон съобщава, по повод на това нахлуване, че ваше величество се смята във враждебни отношения с мене от момента, когато княз Куракин поискал паспортите си. Причините, на които херцог Басано основава отказа си да даде тия паспорти, никога не биха могли да ме накарат да предполагам, че постъпката на моя посланик е послужила за повод на нападението. И наистина той нямаше заповеди от мене, както той самият е казал; и щом научих за това, аз веднага изразих на княз Куракин неодобрението си, като му заповядах да изпълнява и за в бъдеще, както дотогава, възложените му задължени. Ако ваше величество не е разположен да пролива кръвта на нашите поданици заради подобно недоразумение и ако вие сте съгласен, да оттеглите войските си от руските владения, аз няма да обръщам внимание на станалото и ние ще можем да се споразумеем. В противен, случай ще бъда принуден да отблъсна нападението, което с нищо не бе предизвикано от моя страна. Ваше величество има още възможност да избави човечеството от бедствията на нова война.

Оставам и пр.,

(подписал) Александър ↑

IV

На 13 юни в два часа през нощта царят повика Балашов, прочете му писмото си до Наполеон и му заповяда да занесе това писмо и да го предаде лично на френския император. Изпращайки Балашов, царят отново му повтори думите, че няма да се помири, докато има макар и един въоръжен неприятел на руска земя, и му заповяда да предаде без друго тия думи на Наполеон. Царят не бе писал тия думи в писмото си, защото със своя такт чувствуваше, че тия думи са неудобни, за да бъдат предадени в мига, когато се прави последен опит за помирение; но той заповяда на Балашов без друго да ги предаде лично на Наполеон.

Тръгнал през нощта на 13-и срещу 14-и, Балашов, придружен от тръбач и двама казаци, стигна призори в село Риконти, при френските аванпостове на отсамната страна на Неман. Той биде спрян от френските конни часовои.

Един френски хусарски унтерофицер в малинов мундир и рунтав калпак извика на приближаващия се Балашов да спре. Балашов не спря веднага, а продължи да язди ходом по пътя.

Унтерофицерът, намръщен, измърмори някаква ругатня, изпречи коня си срещу Балашов, хвана сабята си и викна грубо на руския генерал, питайки го глух ли е, че не чува какво му казват. Балашов каза кой е. Унтерофицерът прати един войник да повика офицера.

Без да обръща внимание на Балашов, унтерофицерът заговори с другарите си за полковите им работи и не поглеждаше руския генерал.

Необикновено странно бе за Балашов, след близостта си с най-висшата власт и могъщество, след разговора, който бе имал преди три часа с царя, и изобщо свикнал поради службата си с почести, да вижда тук, на руска земя, това враждебно, а главно — непочтително към него отношение на грубата сила.

Слънцето току-що почваше да се издига иззад облаците; във въздуха се усещаше свежест и роса. По пътя откъм селото изкарваха стадо. В нивята една след друга, като мехурчета във вода, изпърхваха с чуруликане чучулиги.

Балашов оглеждаше наоколо си, очаквайки да дойде офицерът от селото. Руските казаци и тръбачът и френските хусари се поглеждаха мълком от време на време.

Френският хусарски полковник, когото очевидно току-що бяха дигнали от леглото, излезе от селото, яхнал хубав охранен сив кон, придружен от двама хусари. Офицерът, войниците и конете им имаха вид на доволство и напереност.

Беше в началото на кампанията, когато войските още бяха в изправност, почти както на преглед в мирно време, само с отсянка на гиздава войнственост в облеклото и с нравствена отсянка на веселие и предприемчивост, които винаги придружават началото на всяка кампания.

Френският полковник едва сдържаше прозявката си, но беше учтив и личеше, че разбира напълно значението на Балашов. Той го преведе край войниците си зад веригата и му съобщи, че желанието му да бъде представен на императора ще бъде навярно тутакси изпълнено, тъй като императорската квартира, доколкото му е известно, е наблизо.

Те минаха през село Риконти край френските хусарски коневръзи, часовои и войници, крито отдаваха чест на своя полковник и с любопитство разглеждаха руския мундир, и излязоха на другия край на селото. Според полковника на два километра оттам бил началникът на дивизията, който щял да приеме Балашов и да го заведе до целта му.

Слънцето се бе издигнало вече и блестеше весело по ярката зеленина.

Тъкмо бяха отминали кръчмата и поеха нагоре и насреща им, от надолнището, се появи групичка конници, начело на която на вран кон с блеснали на слънцето такъми яздеше висок на ръст човек с шапка, окичена с пера, с черни къдрици до раменете, с червена мантия и дълги нозе, издадени напред, както яздят французите. Тоя човек подкара галоп срещу Балашов, като блестеше и развяваше под яркото юнско слънце своите пера, скъпоценни камъни й златни галуни.

Балашов беше вече на разстояние два коня от препускащия насреща му конник с тържествено-театрално лице, с гривни, пера, огърлици и злато, когато Юлнер, френският полковник, пошепна почтително: „Le roi de Naples“[1]. Наистина той беше Мюра, наричан сега неаполитански крал. Макар че съвсем, не можеше да се разбере защо беше неаполитански крал — наричаха го така и той сам бе убеден в това и затуй имаше по-тържествен и по-важен вид от по-рано. Той беше толкова уверен, че е наистина неаполитански крал, че в навечерието на заминаването си от Неапол, при една разходка с жена си из улиците, когато няколко италианци му извикали: „Viva il re!“[2], той се обърнал с тъжна усмивка към съпругата си и казал: „Les malheureux, ils ne savent pas que je les quitte demain!“[3]

Но макар да вярваше твърдо, че е неаполитански крал, и да съжаляваше за скръбта на поданиците си, които напуска, напоследък, след като му бе заповядано да постъпи наново на служба и особено след срещата си с Наполеон в Данциг, когато августейшият му шурей му каза: „Je vous ai fait roi pour regner a ma maniere, mais pas a la votre“[4], той весело започна познатата си работа и като кон, охранен, но не затлъстял, щом се усети впрегнат, разигра се между оковете, премени се колкото може по-пъстро и по-скъпо и весел и доволен, препускаше по пътищата на Полша, без сам да знае накъде и защо.

Когато видя руския генерал, той тържествено, по кралски, отметна назад глава с къдрици до раменете и погледна въпросително френския полковник. Полковникът почтително обясни на негово величество какво представлява Балашов, чието име не можа да произнесе.

— De Bal-macheve — каза кралят (като преодоля с решителността си мъчнотията, пред която се бе намерил полковникът), — charme de faire votre connaissance, general![5] — добави той с кралски-милостив жест. Щом кралят заговори високо и бързо, всичкото му кралско достойнство изчезна мигновено и той, без сам да забелязва това, мина в присъщия му тон на добродушна фамилиарност. Сложи ръка върху гривата на Балашовия кон.

— Eh bien, general, tout est a la guerre, a ce qu’il parait[6] — каза той, сякаш съжаляваше за обстоятелството, за което не можеше да съди.

— Sire — отговори Балашов, — l’Empereur, mon maitre, ne desire point la guerre, comme Votre Majeste le voit[7] — рече Балашов, употребявайки Votre Majeste с неизбежната афектация при честото употребяване на титлата, когато човек се обръща към лице, за което тая титла е още ново нещо.

Когато слушаше monsieur de Balachoff, лицето на Мюра сияеше от глупаво доволство. Но royaute oblige[8]: той чувствуваше, че му е необходимо да поговори с пратеника на Александър за държавни работи като крал и съюзник. Той слезе от коня, хвана под ръка Балашов и като се отдалечи на няколко крачки от почтително чакащата свита, почна да се разхожда с него назад-напред, като се мъчеше да говори многозначително. Той спомена, че император Наполеон е оскърбен от искането да се изтеглят войските от Прусия, особено сега, когато това искане е станало известно на всички и когато с това е оскърбено достойнството на Франция. Балашов каза, че в това искане няма нищо оскърбително, защото… Мюра го прекъсна:

— Значи, вие смятате, че не император Александър почва войната? — каза той неочаквано с добродушно глупава усмивка.

Балашов каза защо наистина смята, че Наполеон е почнал войната.

— Eh, mon cher general — пак го прекъсна Мюра, — je desire, de tout mon coeur que les Empereurs s’arrangent entre eux et que la guerre commencee malgre moi se termine le plus tot possible[9] — каза той с тона на слугите, които искат да си останат добри приятели въпреки караницата между господарите. И мина към въпроси за великия княз, за здравето му и към спомените от веселото и забавно прекарано с него време в Неапол. След това, сякаш изведнъж си спомни за кралското си достойнство, Мюра тържествено се изправи, застана в същата поза, в която бе на коронацията, замаха с дясната си ръка, рече: — Je ne vous retiens plus, general, je souhaite le succes de votre mission[10] — и като развя червената си извезана мантия и перата, блеснал със скъпоценностите си, отиде при свитата, която го чакаше почтително.

Балашов продължи по-нататък, предполагайки, според думите на Мюра, че скоро ще бъде представен лично на, Наполеон. Но вместо скорошна среща с Наполеон часовоите от пехотния корпус на Даву отново го задържаха край следващото селище, както и на предната верига, и извиканият адютант на командира на корпуса го заведе в селото при маршал Даву.

[1] Неаполитанският крал. ↑

[2] Да живее кралят! ↑

[3] Клетите, те не знаят, че аз утре ще ги напусна! ↑

[4] Аз ви направих крал, за да царувате не по вашему, а по моему. ↑

[5] Много ми е приятно да се запозная с вас, генерале. ↑

[6] Е, генерале, изглежда, че всичко върви към война. ↑

[7] Ваше величество, руският император, моят господар, не желае война, както ваше величество благоволява да вижда. ↑

[8] Кралското звание задължава. ↑

[9] Ах, драги генерале, от все сърце желая императорите да уредят тая работа помежду си и почнатата не по моя вина война да свърши колкото е възможно по-скоро. ↑

[10] Не ви задържам повече, генерале; желая ви успех в мисията ви. ↑

V

Даву беше Аракчеев на император Наполеон — Аракчеев не страхливец, но също така точен, жесток и неспособен да изразява предаността си иначе освен с жестокост.

В механизма на държавния, организъм тия хора са необходими, както в организма на природата са необходими вълците, и те винаги съществуват, винаги се явяват и се държат, колкото и несъобразно да изглежда тяхното присъствие и близост до главата на правителството. Само с тая необходимост може да се обясни как можеше жестокият необразован, непридворен Аракчеев, който лично изскубваше мустаците на гренадирите и поради слабите си нерви не понасяше опасността, да има такава власт при рицарски-благородния и нежен характер на Александър.

Балашов завари маршал Даву в сайванта на селска къща, седнал на буре и зает с писмена работа (той проверяваше сметки). Адютантът бе застанал до него. Можеше да се намери по-хубаво помещение, но маршал Даву беше от ония хора, които нарочно се поставят в най-мрачни условия на живот, за да имат право да бъдат мрачни. По същата причина те са винаги припряно и упорито заети. „Де може да се мисли за щастливата страна на човешкия живот, когато, както виждате, аз съм седнал на буре в мръсен сайвант и работя“ — искаше да каже изражението на лицето му. Главното удоволствие и нужда на тия хора е, като видят оживление в живота, да хвърлят в очите на това оживление своята мрачна, упорита дейност. Това удоволствие си направи Даву, когато доведоха при него Балашов. Когато руският генерал влезе, той още по се вдълбочи в работата си и като погледна през очилата оживеното под влияние на прекрасното утро и от разговора с Мюра лице на Балашов, не стана, дори не помръдна, а още повече се навъси и злобно се усмихна.

Като съзря по лицето на Балашов произведеното от това държане неприятно впечатление, Даву дигна глава и го попита студено какво иска.

Предполагайки, че такъв прием може да му бъде направен само защото Даву не знае, че той е генерал-адютант на император Александър и дори негов представител пред Наполеон, Балашов побърза да му каже званието и мисията си. Противно на очакването на Балашов, след като го изслуша, Даву стана още по-суров и груб.

— Де е пакетът ви? — каза той. — Donnez-le moi, je l’enverrai a l’Empereur.[1]

Балашов каза, че има заповед да предаде лично пакета на императора.

— Заповедите на вашия император се изпълняват във вашата армия, а тук — каза Даву — вие трябва да правите това, което ви казват.

И сякаш за да накара руския генерал да почувствува още по-силно зависимостта си от грубата сила, Даву изпрати адютанта си да повика дежурния.

Балашов извади пакета, в който бе писмото на царя, и го сложи, на масата (масата беше врата с откъснати панти, които стърчаха, сложена върху две бурета). Даву взе плика и прочете надписа.

— Вие имате пълно право да ми оказвате или не уважение — каза Балашов. — Но позволете ми да ви кажа, че аз имам честта да нося званието генерал-адютант на негово величество…

Даву го погледна мълчаливо и известно вълнение и смущение, които се изписаха по лицето на Балашов, очевидно му доставиха удоволствие.

— Ще ви се окаже уважението, на което имате право — рече той, сложи плика в джоба си и излезе от сайванта.

След една минута влезе адютантът на маршала, господин дьо Кастре, и заведе Балашов в приготвеното за него помещение.

Тоя ден Балашов обядва в сайванта с маршала на същата дъска върху буретата.

На другия ден Даву излезе рано сутринта и като повика Балашов, внушително му каза, че го моли да остане тук, да върви заедно с багажа, ако получат заповед за това, и да не разговаря с никого другиго освен с господин дьо Кастре.

След четиридневно уединение, отегчение, съзнание, че е в положение на подчинен и на нищожество, особено чувствително след оная среда на могъщество, в която доскоро беше, след няколко прехода заедно с багажа на маршала и с френските войски, които заемаха цялата местност, Балашов бе закаран във Вилна, заета сега от французите, през същата застава, от която преди четири дни бе излязъл.

На другия ден императорският камерхер monsieur de Turenne дойде при Балашов и му предаде желанието на императора Наполеон да го удостои с аудиенция.

Преди четири дни пред същата къща, към която сега водеха Балашов, стояха часовои от Преображенския полк, а сега стояха двама френски гренадири с разтворени на гърдите сини мундири и с рунтави калпаци, конвой от хусари и улани и бляскава свита адютанти, пажове и генерали, които очакваха излизането на Наполеон около яздитния му кон и мамелюка Рустан, застанали до входната площадка. Наполеон прие Балашов в същата къща във Вилна, от която го бе изпратил Александър.

[1] Дайте ми го, аз ще го изпратя на императора. ↑

VI

Макар че бе свикнал с придворната тържественост, разкошът и блясъкът на Наполеоновия двор смаяха Балашов.

Граф Тюрен го въведе в голямата приемна, дето чакаха много генерали, камерхери и полски магнати, мнозина от които Балашов бе виждал при двора на руския император. Дюрок каза, че император Наполеон ще приеме руския генерал преди разходката си.

След няколкоминутно очакване дежурният камерхер влезе в голямата приемна, поклони се учтиво на Балашов и го покани да тръгне с него.

Балашов влезе в малката приемна, от която една врата водеше за кабинета, същия кабинет, от който го бе изпратил руският император. Балашов стоя сам минута-две в очакване. Зад вратата се чуха припрени стъпки. Бързо се отвориха двете половини на вратата, камерхерът, който отвори, се спря почтително, в очакване, всичко затихна и откъм кабинета се чуха други, твърди, решителни стъпки: беше Наполеон. Той току-що бе довършил тоалета си за езда. Беше със син мундир, разтворен над бяла жилетка, която се спускаше върху кръглия му корем, с бели кожени панталони, прилепени до дебелите бедра на късите му нозе, и с високи кавалерийски ботуши. Късите му коси очевидно бяха току-що вчесани, но един кичур се спускаше над средата на широкото чело. Бялата му мека шия се открояваше рязко иззад черната яка на мундира; той лъхаше на одеколон. Младоликото му пълно лице с издадена брадичка имаше изражение на милостив и величествен императорски поздрав.

Той влезе, потрепвайки бързо при всяка стъпка и с глава, малко отметната назад. Цялата му напълняла ниска фигура с широки дебели рамене и неволно издаден напред корем и гърди имаше представителен, с внушителна осанка вид, присъщ на четиридесетгодишни хора, които си угаждат. Освен това личеше, че тоя ден той беше в най-хубаво настроение.

Той кимна, отговаряйки на ниския и почтителен поклон на Балашов, и приближавайки се до него, веднага заговори като човек, който скъпи всяка минута от времето си и не слиза дотам, че да приготвя речите си, а е уверен, че винаги ще каже добре и каквото трябва.

— Здравейте, генерале! — рече той. — Получих писмото от император Александър, което сте донесли, и много ми е драго да ви видя. — Той погледна в лицето Балашов с големите си очи и веднага почна да гледа покрай него.

Очевидно бе, че никак не се интересуваше от личността на Балашов. Личеше, че нему бе интересно само онова, което ставаше в неговата душа. Всичко извън него нямаше значение за него, защото всичко в света, както му се струваше, зависеше само от неговата воля.

— Аз не желая и не съм желал войната — каза той, — но ме принудиха да воювам. Аз и сега (той подчерта тая дума) съм готов да приема всички обяснения, които можете да ми дадете. — И той ясно и кратко почна да излага причините за недоволството си от руското правителство.

Съдейки по умерено-спокойния и дружелюбен тон, с който говореше френският император, Балашов бе твърдо уверен, че той желае мир и че има намерение да започне преговори.

— Sire! L’Empereur, mon maitre…[1] — започна Балашов отдавна приготвената си реч, когато Наполеон, като свърши своята реч, погледна въпросително руския пратеник; ала погледът на императора, устремен към него, го смути. „Вие сте смутен — съвземете се“ — сякаш каза Наполеон, с едва забележима усмивка оглеждайки мундира и шпагата на Балашов. Балашов се съвзе и почна да говори. Той каза, че император Александър не смята за достатъчна причина за войната това, че Куракин е поискал паспортите си, че Куракин е постъпил така произволно и без съгласието на царя, че император Александър не желае войната и че няма никакви връзки с Англия.

— Още няма — вметна Наполеон и сякаш страхувайки се да не се отдаде на чувството си, намръщи се и кимна леко с глава, като по тоя начин даде на Балашов да разбере, че може да продължи.

Като изказа всичко, което му бе заповядано, Балашов каза, че император Александър желае мир, но няма да започне преговори освен при условие, че… Тук Балашов се поспря: той си спомни думите, които император Александър не бе писал в писмото, но за които заповяда без друго да бъдат включени в рескрипта до Салтиков и за които бе заповядал на Балашов да ги предаде на Наполеон. Балашов помнеше тия думи: „докато нито един въоръжен неприятел не остане на руска земя“ — но някакво сложно чувство го задържаше. Той не можеше да каже тия думи, макар че искаше да го направи. Той се поспря и каза: при условие френските войски да отстъпят зад Неман.

Наполеон забеляза смущението на Балашов, когато изричаше последните думи; лицето му трепна, прасецът на левия му крак почна да трепери равномерно. Без да мръдне от мястото си, той заговори по-високо и по-бързо, отколкото дотогава. Когато приказваше, Балашов, без да откъсва очи от него, неволно наблюдаваше треперенето на прасеца на левия му крак, което се засилваше, колкото по-високо говореше той.

— Аз не по-малко от император Александър желая мир — започна той. — Нима осемнадесет месеца не правя всичко, за да се сдобия с мир? Осемнадесет месеца аз чакам обяснения. Но за да се започнат преговори, какво искат от мене? — каза той, като се намръщи и направи енергичен въпросителен жест с малката си бяла и пълна ръка.

— Изтегляне на войските отвъд Неман, ваше величество — рече Балашов.

— Отвъд Неман ли? — повтори Наполеон. — Значи, сега вие искате да отстъпим отвъд Неман — само отвъд Неман? — повтори Наполеон, като погледна открито Балашов.

Балашов почтително наведе глава.

Вместо искането от преди четири месеца да отстъпят от Померания, сега искаха да отстъпят само отвъд Неман. Наполеон се обърна бързо и почна да се разхожда из стаята.

— Вие казвате, че за да се започнат преговори, от мене се иска да отстъпя отвъд Неман; но преди два месеца от мене се искаше точно тъй да отстъпя, отвъд Одер и Висла и въпреки това вие сте съгласни да водите преговори.

Той мина мълком от единия ъгъл на стаята до другия и пак се спря срещу Балашов. Лицето му сякаш се бе вкаменило в своето строго изражение и левият му крак трепереше още по-силно. Наполеон знаеше това треперене на левия си прасец. „La vibration de mon mollet gauche est un grand signe chez moi“[2] — казваше той по-късно.

— Такива предложения като това — да очистя Одер и Висла, може да се правят на Баденския принц, а не на мене — съвсем неочаквано за себе си почти извика Наполеон. — Дори да ми дадяхте Петербург и Москва, аз не бих приел тия условия. Вие казвате, че аз съм почнал тая война? А кой по-рано отиде при армията? Император Александър, не аз. И вие ми предлагате преговори сега, когато аз съм изразходвал милиони, когато вие сте в съюз с Англия и когато положението ви е лошо — вие ми предлагате преговори! А каква е целта на вашия съюз с Англия? Какво ви даде тя? — приказваше той бързо, насочвайки думите си очевидно вече не за да изкаже изгодите от сключването на мир и да обсъди доколко той е възможен, а само да докаже и правотата, и силата си и да докаже неправотата и грешките на Александър.

Встъплението на речта му бе направено очевидно с цел да изложи изгодите на своето положение и да покаже, че въпреки това приема започването на преговори. Но той бе почнал вече да говори и колкото повече говореше, толкова по-малко можеше да направлява речта си.

Сега цялата цел на речта му очевидно беше вече само да издигне себе си и да оскърби Александър, тоест да направи тъкмо онова, което в началото на срещата най-малко искаше.

— Разправят, че сте сключили мир с турците?

Балашов утвърдително наведе глава.

— Сключен е мир… — почна той. Но Наполеон не му позволи да говори. Личеше, че му бе потребно да говори той самият, и той продължи да говори с красноречието и невъздържаността на раздразнението, към които толкова са склонни разгалените хора.

— Да, зная, вие сключихте мир с турците, без да получите Молдавия и Влашко. А аз бих дал на вашия цар тия провинции така, както му дадох Финландия. Да — продължи той, — аз бях обещал и бих дал на император Александър Молдавия и Влашко, а сега той не ще има тия прекрасни провинции. Ала той би могъл да ги присъедини към своята империя и само през едно царуване би разширил Русия от Ботническия залив до устието на Дунав. Екатерина Велика не би могла да направи повече — говореше Наполеон, разпалвайки се все повече и повече, като се разхождаше из стаята и повтаряше на Балашов почти същите думи, които бе казал и на Александър в Тилзит. — Tout cela il l’aurait du a mon amitie… Ah! quel beau regne, quel beau regne! — повтори той няколко пъти, спря се, извади от джоба си златна табакера и жадно смръкна от нея. — Quel beau regne aurait pu etre celui de l’Empereur Alexandre![3]

Той погледна със съжаление Балашов и тъкмо Балашов поиска да каже нещо, той пак бързо го прекъсна.

— Какво би могъл да желае и търси той, което не би намерил в моето приятелство?… — каза Наполеон, като сви рамене с недоумение. — Не, той сметна за по-хубаво да се обкръжи с мои врагове, и то с кои? — продължи той. — Повика при себе си щайновци, армфелдовци, бенигсеновци, винцингеродовци. Щайн e изгонен от отечеството си изменник, Армфелд — развратник и интригант, Винцингероде — избягал френски: поданик, Бенигсен — малко повече военен от другите, но все пак неспособен, който не можа да направи нищо в 1807 година и който би трябвало да събужда ужасни спомени у император Александър… Да речем, че ако бяха способни, можеха да се използуват — продължи Наполеон, като едва успяваше да настигне с думи непрестанно изникващите в него съображения, които му доказваха неговата правота или сила (което според неговите понятия беше едно и също), — но и това не е, тях не ги бива нито за война, нито за мир. Казват, че Барклай бил най-годен от тях, но като съдя по първите му придвижвания, не бих казал това. А какво правят те, какво правят всички тия придворни! Пфул предлага, Армфелд спори, Бенигсен разглежда, а Барклай, отреден да действува, не знае какво да реши и времето минава. Единствен Багратион е военен човек. Той е глупав, но има опитност, точно око и е решителен… И каква роля играе вашият млад цар в тая неприлична тълпа? Те го компрометират и за всичко станало хвърлят отговорността върху него. Un souverain ne doit etre a l’armee que quand il est general[4] — рече той, очевидно изпращайки тия думи направо в лицето на царя като предизвикателство. Наполеон знаеше колко силно император Александър желаеше да бъде пълководец.

— Вече седмица, откак почна кампанията, и вие не можахте да защитите Вилна. Вие сте разкъсани на две и сте изгонени от полските провинции. Армията ви роптае…

— Напротив, ваше величество — рече Балашов, като едва успяваше да запомни онова, което му говореха, и едва можеше да следи тоя фойерверк от думи, — войските изгарят от желание…

— Аз знам всичко — пресече го Наполеон, — аз знам всичко и знам броя на вашите батальони толкова точно, колкото и на моите. Вие нямате и двеста хиляди войска, а аз имам тройно повече. Давам ви честна дума — каза Наполеон, забравяйки, че тая негова честна дума съвсем не можеше да има значение, — давам ви ma parole d’honneur que j’ai cinq cent trente mille hommes de ce cote de la Vistule[5]. Турците не са помощ: тях не ги бива за нищо и те доказаха това, като се помириха с вас. Шведите — тяхното предопределение е да бъдат управлявани от луди крале. Техният крал беше безумен; смениха го и взеха друг — Бернадот, който веднага полудя, защото само луд човек, ако е швед, може да сключва съюзи с Русия. — Наполеон се усмихна злобно и пак дигна табакерата до носа си.

На всяка Наполеонова фраза Балашов имаше какво да възрази; той непрестанно правеше движения като човек, който иска да каже нещо, но Наполеон го прекъсваше. Против безумието на шведите например Балашов искаше да каже, че Швеция е остров, щом Русия е зад нея; но Наполеон извика ядосано, за да заглуши гласа му. Наполеон бе в онова състояние на раздразнение, в което е необходимо да говориш, да говориш, да говориш само за да докажеш на себе си, че си справедлив. На Балашов почна да му става тежко: като посланик, той се страхуваше да не изложи достойнството си и чувствуваше, че трябва да възразява; но като човек, той се свиваше нравствено пред кипналия безпричинен гняв, от който очевидно бе обзет Наполеон. Той знаеше, че всички думи, казани сега от Наполеон, нямат значение, че когато се опомни, самият той ще се засрами от тях. Балашов бе застанал с наведени очи, загледан в движещите се дебели крака на Наполеон, и се мъчеше да избягва погледа му.

— Че за какво са ми тия ваши съюзници? — каза Наполеон. — Съюзници имам аз — това са поляците: те са осемдесет хиляди, бият се като лъвове. И ще станат двеста хиляди.

И навярно възмутен още повече от туй, че като каза това, бе казал очевидна неистина и че Балашов стоеше мълчаливо пред него в същата поза на покорен пред съдбата си човек, той рязко се обърна, приближи се до лицето на Балашов и като правеше енергични и бързи жестове със своите бели ръце, почти закрещя.

— Да знаете, че ако разколебаете Прусия и я накарате да тръгне срещу мене, ще я залича от картата на Европа — каза той с бледо, изкривено от злоба лице, като с едната си малка ръка удряше другата. — Да, аз ще ви отхвърля оттатък Двина, оттатък Днепър и ще възстановя срещу вас оная преграда, която Европа, престъпна и сляпа в случая, позволи да я разрушат. Да, ето какво ще стане с вас, ето какво спечелихте, като се отдалечихте от мене — рече той и мина мълчаливо няколко пъти из стаята, потрепвайки с дебелите си рамене. Той пъхна табакерата в джоба на жилетката си, извади я отново, няколко пъти я доближава до носа си и се спря срещу Балашов. Помълча малко, погледа подигравателно Балашов право в очите и рече тихо: — Et cependant quel beau regne aurait pu avoir votre maitre![6]

Балашов, който чувствуваше, че трябва да възразява, каза, че Русия не си представя работите така мрачно. Наполеон мълчеше, продължаваше да го гледа насмешливо и очевидно не го слушаше. Балашов каза, че в Русия очакват всичко хубаво от войната. Наполеон кимна снизходително с глава, сякаш казваше: „Знам, ваш дълг е да говорите тъй, но вие сам не вярвате в това, вие сте убеден от мене.“

Преди Балашов да довърши, Наполеон отново извади табакерата, смръкна от нея и като сигнал тупна два пъти с крак по пода. Вратата се отвори; почтително превитият камерхер подаде на императора шапката и ръкавиците му, друг му подаде носна кърпичка. Без да ги поглежда, Наполеон се обърна към Балашов.

— Уверете от мое име император Александър — каза той, като взе шапката си, — че аз, както и по-рано, съм му предан: аз го познавам напълно и твърде високо ценя неговите високи качества. Je ne vous retiens plus, general, vous recevrez ma lettre a l’Empereur.[7] — И Наполеон тръгна бързо към вратата. От приемната всичко хукна напред и надолу по стълбите.

[1] Ваше величество! Императорът, моят повелител. ↑

[2] Треперенето на левия ми прасец е велико знамение. ↑

[3] Всичко това той щеше да го дължи на моето приятелство. О, какво прекрасно царуване, какво прекрасно царуване! Какво прекрасно царуване можеше да бъде царуването на император Александър! ↑

[4] Един монарх трябва да бъде при армията само ако е пълководец. ↑

[5] Честна дума, аз имам петстотин и тридесет хиляди души отсам Висла. ↑

[6] И все пак какво прекрасно царуване би могъл да има вашият господар. ↑

[7] Не ви задържам повече, генерале, ще получите моето писмо до императора. ↑

VII

След всичко, което му каза Наполеон, след тия избухвания на гняв и след последните сухо казани думи: „Je ne vous retiens plus, general, vous recevrez, ma lettre“, Балашов беше уверен, че Наполеон не само няма да иска да го види, но че ще се помъчи да не го види — него, оскърбения пратеник, и най-главно, свидетеля на неговото неприлично кипване. Но за свое учудване Балашов получи чрез Дюрок покана да обядва тоя ден с императора.

На обяда бяха Бесиер, Коленкур и Бертие.

Наполеон посрещна Балашов весело и любезно. У него не само не личеше, че се стеснява или че укорява себе си за сутрешното избухване, но, напротив, той се мъчеше да подигне настроението на Балашов. Очевидно Наполеон отдавна вече бе убеден, че за него е невъзможно да греши и че според него всичко, каквото прави, е добро не защото се покрива с понятията за добро и лошо, но защото той го прави.

Императорът беше много весел след разходката си на кон из Вилна, дето тълпи народ възторжено го бяха посрещали и изпращали. Из всички прозорци на улиците, по които бе минал, бяха поставени килими, знамена, неговите вензели и полските дами го поздравяваха, като му махаха с кърпички.

На обяда, взел Балашов до себе си, той се отнасяме с него не само любезно, но се отнасяше така, сякаш смяташе Балашов за свой придворен, един от ония, които имат присърце плановете му и трябва да се радват на успехите му. Между другите неща той заговори за Москва и почна да разпитва Балашов за руската столица не само както пита любознателен пътешественик за някое ново място, което смята да посети, но сякаш с увереността, че Балашов, като русин, трябва да бъде поласкан от тая любознателност.

— Колко жители има Москва, колко къщи? Вярно ли е, че Moscou наричат Moscou la sainte[1]? Колко църкви има в Москва? — питаше той.

И при отговора, че има повече от двеста църкви, той каза:

— За какво са толкова много църкви?

— Русите са много набожни — отговори Балашов.

— Всъщност големият брой манастири и църкви винаги е белег за изостаналост на народа — каза Наполеон, като се извърна и погледна Коленкур да прецени тая мисъл.

Балашов почтително си позволи да не се съгласи с мнението на френския император.

— Всяка страна има свои нрави — каза той.

— Но вече никъде в Европа няма нищо подобно — каза Наполеон.

— Моля ваше величество да ме извини — отговори Балашов, — освен в Русия и в Испания има също много църкви и манастири.

Тоя отговор на Балашов, който загатваше за неотдавнашното поражение на французите в Испания, беше високо оценен по-късно, по думите на Балашов, при двора на император Александър, но съвсем не бе оценен сега, на трапезата на Наполеон, и мина незабелязано.

По равнодушните и недоумяващи лица на господа маршалите личеше, че те недоумяват в какво се състои острата закачка, за която загатваше интонацията на Балашов. „Дори и да е имало, ние не я разбрахме или пък тя съвсем не е остроумна“ — изразяваха лицата на маршалите. Дотолкова не бе оценен тоя отговор, че Наполеон съвсем не го забеляза и попита наивно Балашов през кои градове минава най-правият път оттук за Москва. Балашов, който през всичкото време на обяда беше нащрек, отговори, че comme tout chemin mene a Rome, tout chemin mene a Moscou[2], че има много пътища и че между различните пътища е и пътят през Полтава, който бе избран от Карл XII, каза Балашов, като, без да ще, се изчерви от удоволствие, че отговорът е сполучлив. Преди още Балашов да изрече последните думи — „Poltawa“, Коленкур заговори за неудобствата на пътя от Петербург за Москва и за петербургските си спомени.

След обяда минаха да пият кафе в кабинета на Наполеон, който четири дни преди това беше кабинет на император Александър. Наполеон седна и като поклащаше кафето в севърската чашка, посочи на Балашов стол до себе си.

Има едно следобедно настроение, което по-силно от всякакви разумни причини кара човека да бъде доволен от себе си и да смята всички за свои приятели. Наполеон беше в такова настроение. Струваше му се, че е заобиколен с хора, които го обожават. Беше уверен, че и Балашов след обяда беше негов приятел и обожател. Наполеон се обърна към него с приятна и леко подигравателна усмивка.

— Тази стая, както ми казаха, е същата, в която живял император Александър. Странно, нали, генерале? — каза той, очевидно без да се съмнява, че това обръщение не може да не е приятно на събеседника му, тъй като то доказваше неговото, на Наполеон, превъзходство пред Александър.

Балашов не можеше да отговори нищо на това и наведе мълком глава.

— Да, в тази стая преди четири дни са се съвещавали Винцингероде и Щайн — със същата подигравателна, уверена усмивка продължи Наполеон. — Онова, което не мога да разбера — каза той, — е, че император Александър е приближил до себе си всичките мои лични неприятели. Това аз… не разбирам. Не е ли помислил, че и аз мога да направя същото? — обърна се той с въпрос към Балашов и очевидно това припомняне го тласна отново по следите на сутрешния гняв, които бяха още пресни в него.

— И нека той знае, че ще го направя — каза Наполеон, като стана и бутна с ръка чашката си настрана. — Аз ще изгоня от Германия всичките му роднини, вюртембергските, баденските, ваймарските… да, ще ги изгоня. Нека им готви убежище в Русия!

Балашов наведе глава, като искаше да покаже с вида си, че би желал да се сбогува и слуша само защото не може да не слуша онова, което му казват. Наполеон не забеляза това изражение; той се обръщаше към Балашов не като към пратеник на врага си, а като към човек, който сега му е напълно предан и трябва да се радва на унижението на предишния си господар.

— И защо император Александър е поел началствуването над войските? За какво е това? Войната е мой занаят, а неговата работа е да царува, а не да командува войски. Защо е поел върху си такава отговорност?

Наполеон отново взе табакерата, мина мълчаливо няколко пъти из стаята и изведнъж неочаквано се приближи до Балашов и с лека усмивка, така сигурно, бързо и просто, като че вършеше някаква не само важна, но и приятна за Балашов работа, дигна ръка към лицето на четиридесетгодишния руски генерал хвана го за ухото, подръпна го леко и се усмихна само с устните си.

Avoir l’oreille tiree par l’Empereur[3] се смяташе за най-голяма чест при френския двор.

— Eh bien, vous ne dites rien, admirateur et courtisan de l’Empereur Alexandre?[4] — каза той, като че беше смешно да бъдеш в негово присъствие courtisan et admirateur[5] на когото и да било освен на него, Наполеон.

— Готови ли са конете за генерала? — добави той, като наведе леко глава в отговор на поклона на Балашов.

— Дайте му моите, той ще има да пътува далеч…

Занесеното от Балашов писмо беше последното писмо на Наполеон до Александър. Всичките подробности на разговора бяха предадени на руския император и войната започна.

[1] Свещена. ↑

[2] Както всички пътища водят за Рим, тъй всички пътища водят за Москва. ↑

[3] Да ти е дръпнал ухото императорът. ↑

[4] Е, защо не казвате нищо, обожателю и придворен човек на император Александър? ↑

[5] Придворен и обожател. ↑

VIII

След срещата си с Пиер в Москва княз Андрей замина за Петербург — по работа, както каза на домашните си, но всъщност, за да срещне там княз Анатол Курагин, когото смяташе, че трябва да срещне. Курагин, за когото се осведоми при пристигането си в Петербург, не беше вече там. Пиер бе съобщил на шурея си, че княз Андрей е тръгнал да го търси, Анатол Курагин веднага получи назначение от военния министър и замина за Молдавската армия. В същото време княз Андрей срещна в Петербург Кутузов, своя предишен, винаги добре разположен към него генерал, и Кутузов му предложи да тръгне заедно с него за Молдавската армия, дето старият генерал беше назначен главнокомандуващ. Княз Андрей, след като получи назначение в щаба на главната квартира, замина за Турция.

Княз Андрей смяташе, че е неудобно да пише на Курагин и да го извика на дуел. Тъй като нямаше нов повод, княз Андрей мислеше, че ако го извика на дуел, ще компрометира графиня Ростова, и затуй търсеше лична среща с Курагин, в която смяташе да намери нов повод за дуел. Но в Турската армия също не му се случи да види Курагин, който скоро след пристигането на княз Андрей в Турската армия се върна в Русия. В новата страна и при новите условия на живот, княз Андрей заживя по-леко. След измяната на годеницата му, която толкова по-силно го порази, колкото по-грижливо той криеше от всички оказаното над него въздействие, ония условия на живот, при които той беше щастлив, сега му бяха тежки и още по-тежки бяха свободата и независимостта, които толкова скъпеше по-рано. Не само че не го изпълваха предишните мисли, хрумнали му за първи път, когато гледаше небето над Аустерлиц, които той обичаше да развива с Пиер и които изпълваха неговото уединение в Богучарово, сетне — в Швейцария и в Рим, но се боеше дори да си спомни тия мисли, които разкриваха безкрайни и светли хоризонти. Сега го интересуваха само най-близките, несвързани с предишното, практически интереси, за които той се залавяше с толкова по-голяма страст, колкото по-затворени бяха за него предишните. Сякаш оня безкрайно отдалечаващ се купол на небето, който беше по-рано над него, се превърна изведнъж в нисък, определен, смазващ го свод, дето всичко беше ясно, но нямаше нищо вечно и тайнствено.

От различните дейности военната служба беше за него най-простата и най-познатата. Като заемаше длъжността дежурен генерал при щаба на Кутузов, той се занимаваше упорито и усърдно и учудваше Кутузов с желанието си за работа и с точността си. Като не намери Курагин в Турция, той не сметна, че е необходимо да препуска отново подире му в Русия; но все пак знаеше, че колкото и време да минеше, когато срещне Курагин, не ще може въпреки всичкото презрение, което изпитваше към него, въпреки всички доказателства, които сам си създаваше, че не бива да се унижава до едно сблъскване с него, знаеше, че като го срещне, не ще може да не го извика на дуел, както гладен човек не може да не се нахвърли на храна. И съзнанието, че оскърблението още не е отмъстено, че злобата не е изляна, а остава в сърцето, отравяше изкуственото спокойствие, което си бе нагласил княз Андрей под вида на угрижено-суетлива и малко честолюбива и тщеславна дейност в Турция.

През 12-а година, когато в Букурещ (дето Кутузов живя два месеца, прекарвайки дни и нощи при своята влахиня) стигна известието за война с Наполеон, княз Андрей помоли Кутузов да го прехвърлят в Западната армия. Кутузов, комуто Болконски бе вече омръзнал със своята дейност, която му се струваше като укор за неговото безделие, Кутузов твърде драговолно го пусна и му даде поръчение до Барклай де Толи.

Преди да тръгне за армията, намираща се през май в Дриския лагер, княз Андрей се отби в Лѝсие Гори, което бе точно по пътя му, намирайки се на около три версти от голямото Смоленско шосе. През последните три години в живота на княз Андрей имаше толкова много превратности, той толкова много бе премислил, предчувствувал и видял (беше пропътувал и запад, и изток), че когато навлезе в Лѝсие Гори, беше странно и неочаквано поразен от все същия, до най-малките подробности все същия ход на живота. Като в омагьосан, заспал замък влезе той в алеята и през каменната порта на лисигорския дом. Същата солидност, същата чистота, същата тишина царуваше в тоя дом, същите мебели, същите стени, същите звуци, същият мириси същите плахи лица, само че малко поостарели. Княжна Маря беше същата плаха, некрасива, застаряваща девойка, обзета от страх и вечни нравствени страдания, която изживяваше най-хубавите години на живота си без полза и радост. Bourienne беше все същата, изпълнена с най-радостни за себе си надежди, доволна от себе си, кокетна девойка, която радостно използуваше всеки миг от живота си. Само че, както се стори на княз Андрей, тя бе станала по-самоуверена. Доведеният от него от Швейцария възпитател Десал беше облечен в сюртук руска кройка, приказваше със слугите руски, като изкълчваше езика, но беше все същият ограничено умен, образован, добродетелен и педантичен възпитател. Старият княз се бе изменил физически с това, че от едната страна на устата му личеше липсата на един зъб; нравствено той беше все същият, както и по-рано, само че с още по-голямо озлобление и недоверие към истинността на онова, което ставаше в света. Единствен само Николушка бе пораснал, променил се бе, поруменял, обрасъл с къдрави тъмни коси и без сам да знае това, когато се смееше и му биваше весело, дигаше горната си хубава устничка също тъй, както я дигаше покойната малка княгиня. Единствен той не се подчиняваше на закона за неизменността в тоя омагьосан, заспал замък. Но откак княз Андрей не ги беше виждал, вътрешните отношения на всички тия лица се бяха променили, макар че външно всичко си оставаше постарому. Членовете на семейството бяха разделени на два лагера, чужди и враждебни един към друг, които се сближаваха сега само пред него, като променяха — само заради него — обикновения си начин на живот. В единия бяха старият княз, Bourienne и архитектът, в другия — княжна Маря, Десал, Николушка и всичките дойки и бавачки.

През неговия престой в Лѝсие Гори всички домашни обядваха заедно, но на всички им беше неловко и княз Андрей чувствуваше, че той е гостенин, за когото правят изключение, и че стеснява всички с присъствието си. На обяда през първия ден княз Андрей, който неволно чувствуваше това, беше мълчалив и старият княз, забелязал неестествеността на състоянието му, също мрачно млъкна и веднага след обяда отиде в покоите си. Вечерта, когато княз Андрей отиде при него и се опита да го съживи, като почна да му разправя за кампанията на младия граф Каменски, старият княз заговори неочаквано за княжна Маря, осъждайки я за суеверието й, за враждебните й чувства към m-lle Bourienne, която единствена според него истински му била предана.

Старият княз каза, че ако е болен, то е само заради княжна Маря; че тя нарочно го измъчва и дразни, че разваля възпитанието на малкия княз Николай, като го разгалва и му приказва глупави неща. Старият княз много добре знаеше, че измъчва дъщеря си, че нейният живот е много тежък, но знаеше също така, че не може да не я измъчва и че тя заслужава това. „Но защо княз Андрей, който вижда това, не ми казва нищо за сестра си? — мислеше старият княз. — Какво мисли той — че съм престъпник или стар глупак, че без причина съм се отдалечил от дъщеря си и съм допуснал до себе си французойката? Той не разбира и затова трябва да му обясня, трябва да ме изслуша“ — мислеше старият княз. И той почна да обяснява причините, поради които не могъл да понася глупавия характер на дъщеря си.

— Щом ме питате — каза княз Андрей, без да гледа баща си (за пръв път той осъждаше баща си), — аз не исках да говоря, но щом ме питате, ще ви кажа откровено мнението си за всичко туй. Щом има недоразумение и отчуждаване между вас и Маша, аз съвсем не смятам, че тя е виновна — знам колко ви обича и уважава. Щом ме питате — продължи княз Андрей, като се раздразни, защото напоследък винаги бе готов да се дразни, — мога да ви кажа едно нещо: щом има недоразумения, причината за това е нищожната жена, която не би трябвало да бъде приятелка на сестра ми.

Отначало старецът гледаше с втренчени очи сина си и неестествено разкри с усмивката си новата липса на зъб, с което княз Андрей не можеше да свикне.

— Каква другарка, миличък? А? Вече сте ме одумвали! А?

— Татко, аз не исках да бъда съдник — рече княз Андрей със злъчен остър тон, — но вие ме предизвикахте и аз ви казах, и винаги бих ви казвал, че княжна Маря не е виновна, а виновен… виновна е тая французойка…

— А, отсъди!… Отсъди! — каза старецът с тих глас и както се стори на княз Андрей, със смущение, но след това изведнъж скочи и викна: — Вън, вън! И помен от тебе да няма тук!…

Княз Андрей искаше да замине веднага, но княжна Маря го помоли да остане още един ден. Тоя ден княз Андрей не се видя с баща си, който не излезе и не пускаше никого при себе си освен m-lle Bourienne и Тихон и няколко пъти пита заминал ли е синът му. На другия ден преди заминаването княз Андрей тръгна към стаите на сина си. Здравото, къдраво като майка си момченце седна на коленете му. Княз Андрей почна да му разправя приказката за Синята брада, но се замисли и не можа да я доразкаже. Той мислеше не за това хубавичко момченце — неговия син, когото в това време държеше на коленете си, а мислеше за себе си. С ужас търсеше и не намираше в себе си нито разкаяние, че е раздразнил баща си, нито съжаление, че (за първи път скаран с него) си заминава. Най-важното от всичко бе, че той търсеше и не можеше да намери оная предишна нежност към сина си, която се надяваше, че ще събуди в себе си, когато погали момченцето и го качи на коленете си.

— Хайде, разправяй де — каза син му. Княз Андрей не му отговори, сне го от коленете си и излезе от стаята.

Щом остави всекидневните си занятия и особено щом се намери в предишните условия на живот, в които беше, когато бе щастлив, мъката от живота го обхвана с предишната сила и той бързаше по-скоро да избяга от тия спомени и по-скоро да намери някаква работа.

— Ти наистина ли заминаваш, Andre? — каза сестра му.

— Слава Богу, че мога да замина — рече княз Андрей, — много съжалявам, че ти не можеш.

— Защо казваш това! — рече княжна Маря. — Защо казваш това сега, когато заминаваш за тая страшна война и когато той е толкова стар! M-lle Bourienne каза, че е питал за тебе… — Щом заговори за това, устните й затрепериха и сълзите й почнаха да капят. Княз Андрей се извърна от нея и почна да се разхожда, из стаята.

— Ах, Боже мой! Боже мой! — каза той. — И като помислиш само — какво нищожество може да бъде причина за нещастието на хората! — каза той със злоба, която уплаши княжна Маря.

Тя разбра, че като говореше за хората, които наричаше нищожества, той подразбираше не само m-lle Bourienne, която му причиняваше нещастие, но и оня човек, който бе погубил щастието му.

— Andre, за едно нещо те моля, умолявам те — каза тя, като го докосна по лакътя и го погледна със светнали през сълзи очи. — Разбирам те. (княжна Маря наведе очи). Не мисли, че скръбта е причинена от хората. Хората са негови оръдия. — Тя погледна малко над главата на княз Андрей с оня уверен, свикнал поглед, с който гледат познато място на портрет. — Скръбта е изпратена от него, а не от хората. Хората са негови оръдия, те не са виновни. Ако ти се струва, че някой е виновен пред тебе, забрави го и прости. Ние нямаме право да наказваме. И ще разбереш щастието да прощаваш.

— Ако бях жена, Marie, бих правил това. То е добродетел на жените. Но мъжът не трябва и не може да забравя и прощава — каза той и макар че до тоя миг не мислеше за Курагин, всичката неотмъстена злоба кипна в гърдите му. „Ако княжна Маря ме уговаря да простя, значи, отдавна е трябвало да накажа“ — помисли той. И без да отговаря на княжна Маря, почна да мисли сега за оная радостна, злобна минута, когато срещне Курагин, който (той знаеше) беше в армията.

Княжна Маря умоляваше брат си да почака още един ден, казваше, че знае колко ще бъде нещастен баща им, ако Андрей замине, без да се е помирил с него; но княз Андрей отвърна, че навярно скоро ще дойде пак от армията, че без друго ще пише на баща си и че сега колкото по-дълго остане, толкова повече тая свада ще се разгаря.

— Adieu, Andre! Rappelez-vous que les malheurs viennent de Dieu, et que les hommes ne sont jamais coupables[1] — бяха последните думи, които той чу от сестра си, когато се сбогуваше с нея.

„Тъй трябва да бъде! — мислеше княз Андрей, излизайки от алеята на лисигорската къща. — Тя, жалко невинно същество, остава да бъде изядена от един изумял старик. Той чувствува, че е виновен, но не може да се промени. Моето момченце расте и се радва на живота, в който то ще бъде като всички, ще бъде лъгано или ще лъже другите. Аз отивам в армията, защо — сам не зная, и искам да срещна оня човек, когото презирам, за да му дам възможност да ме убие и да се подиграе с мене!“ И по-рано бяха същите условия на живот, но по-рано те бяха свързани помежду си, а сега всичко се пръскаше. Само безсмислени, без връзка, явления изпъкваха едно след друго пред княз Андрей.

[1] Сбогом, Андрей! Помни, че нещастията идат от Бога и че хората никога не са виновни. ↑

IX

Княз Андрей пристигна в главната квартира на армията в края на юни. Войските на първа армия, при която се намираше царят, бяха разположени в укрепения лагер на Дриса; войските на втора армия отстъпваха, като се стремяха да се съединят с първа армия, от която — както се разправяше — ги бяха отрязали големи френски сили. Всички бяха недоволни от общия ход на военните работи в руската армия; но за опасност от нашествие в руските губернии никой не мислеше, никой не предполагаше, че войната може да бъде пренесена по-далеч от западните полски губернии.

Княз Андрей намери Барклай де Толи, при когото бе назначен, на брега на Дриса. Тъй като около лагера нямаше ни едно голямо село или градче, грамадният брой генерали и придворни, които се намираха при армията, се бяха настанили в радиус от десетина версти наоколо в най-хубавите къщи из селата от едната и другата страна на реката. Барклай де Толи бе на около четири версти от царя. Той прие Болконски сухо и студено и със своя немски изговор каза, че ще доложи на царя за него, за да му се определи служба, а дотогава го моли да остане в неговия щаб. Анатол Курагин, когото княз Андрей се надяваше да намери в армията, не беше тук: той беше в Петербург и това известие бе приятно на Болконски. Интересите, с които живееше центърът на зараждащата се голяма война, завладяха княз Андрей и той беше доволен, че ще се отърве за известно време от раздразнението, причинявано от мисълта за Курагин. През първите четири дни, когато никой не го търсеше, княз Андрей обиколи на кон целия укрепен лагер и се помъчи с помощта на познанията си и на разговорите с осведомени хора да си състави определена представа за него. Но въпросът дали тоя лагер е изгоден, или не — остана нерешен за княз Андрей. От своя военен опит той бе успял вече да извлече убеждението, че във военните работи и най-дълбокомислено приготвените планове не значат нищо (както бе видял в Аустерлицкия поход), че всичко зависи от това как се отговаря на действията на неприятеля, които не се очакват и не могат да се предвидят, че всичко зависи от това как и от кого се води цялата работа. За да си изясни последния въпрос, княз Андрей, ползувайки се от положението и познанствата си, се мъчеше да проумее характера на управляването на армията, лицата и партиите, участвуващи в това управляване, и извади за себе си следното заключение.

Още когато царят беше във Вилна, армията бе разделена на три. Първа армия бе под началството на Барклай де Толи, втора — под началството на Багратион, трета — под началството на Тормасов. Царят се намираше при първа армия, но не в качеството на главнокомандуващ. В заповедта не се казваше, че царят ще командува, а само че ще бъде при армията. Освен това лично при царя нямаше щаб на главнокомандуващ, а щаб на императорската главна квартира. При него беше началникът на императорския щаб генерал-квартирмайсторът княз Волконски, генерали, флигел-адютанти, дипломатически чиновници и голям брой чужденци, но нямаше щаб на армията. Освен това, при царя се намираха без длъжности: Аракчеев — бившият военен министър, граф Бинигсен — старши по чин между генералите, великият княз престолонаследникът Константин Павлович, граф Румянцев — канцлер, Щайн — бивш пруски министър, Армфелд — шведски генерал, Пфул — главният съставител на плана на кампанията, генерал-адютантът Паулучи — сардинец по произход, Волцоген и много други. Макар тия лица да бяха без военни длъжности в армията, по своето положение те имаха влияние и често някой корпусен началник или дори главнокомандуващ не знаеше в качеството си на какъв Бенигсен или великият княз, или Аракчеев, или княз Волконски пита или съветва това или онова и не знаеше дали от тях или от царя излиза известна заповед под вид на съвет и трябва ли, или не трябва да я изпълнява. Но това беше външната обстановка, а същественият смисъл на царското присъствие и на всички тия лица, от придворно гледище (а в присъствието на царя всички стават придворни), беше ясен за всички. Той беше следният: царят не бе взел върху си званието главнокомандуващ, но се разпореждаше с всички армии; хората, които го обкръжаваха, бяха негови помощници. Аракчеев беше верен изпълнител и пазител на реда и телохранител на царя; Бенигсен беше помешчик от Вилненска губерния, който сякаш, поддържаше les honneurs на тоя край, а всъщност беше добър генерал, полезен за съвет и потребен, за да бъде винаги под ръка да замести Барклай. Великият княз беше тук, защото тъй му бе угодно. Бившият министър Щайн беше тук, защото беше полезен за съвет и защото император Александър ценеше високо личните му качества. Армфелд бе заклет враг на Наполеон и самоуверен генерал, което винаги влияеше на Александър. Паулучи беше тук, защото бе смел и решителен на приказки. Генерал-адютантите бяха тук, защото бяха винаги там, дето биваше церят, и най-сетне — най-главното — Пфул беше тук, защото бе съставил плана на войната срещу Наполеон и като накара Александър да повярва в целесъобразността на тоя план, ръководеше цялата дейност по войната. При Пфул беше Волцоген, който предаваше мислите на Пфул в по-достъпна форма, отколкото самият Пфул — един рязък, самоуверен до презрение към всичко кабинетен теоретик.

Освен тия изброени поименно лица, руси и чужденци (особено чужденци, които със смелост, присъща на хора, действуващи в чужда среда, предлагаха всеки ден нови неочаквани идеи), имаше още много второстепенни лица, които бяха при армията, защото там бяха техните шефове.

Между всички мисли и гласове в тоя огромен, неспокоен, бляскав и горд свят княз Андрей видя следните по-ясно очертани подразделения на насоки и партии.

В първата партия бяха Пфул и последователите му, теоретиците на войната, които вярваха, че има наука за войната и че в тая наука има свои неизменни закони, закони за облическо движение, за обходи и т.н. Пфул и последователите му искаха да се отстъпи навътре в страната, да се отстъпи според точните закони, предписани от мнимата теория за войната, и във всяко отстъпване от тая теория виждаха само варварство, необразованост или злонамереност. Към тая партия принадлежаха немските принцове Волцоген, Винцингероде и други, предимно немци.

Втората партия беше противоположна на първата. Както става винаги, щом има една крайност, има представители и на друга крайност. От тая партия бяха хората, които още от Вилна искаха да се настъпи в Полша и да няма обвързване с никакви планове. Освен че представителите на тая партия бяха представители на смелите действия, едновременно с това те бяха и представители на националността, поради което ставаха още по-едностранчиви в спор. Те бяха русите: Багратион, Ермолов, който почваше да се издига, и други. По това време бе разпространена известната шега на Ермолов, който уж молел царя само за една награда — да го произведе немец. Хората от тая партия казваха, спомняйки си за Суворов, че трябва не да се мисли, не да се набожда с карфички картата, а да се бием, да се удря неприятелят, да не бъде пускан в Русия и да не се позволява на войската да се отчайва.

Към третата партия, на която царят имаше доверие повече, отколкото на всички други, принадлежаха придворните майстори на сделки между двете направления. Хората от тая партия, в мнозинството си невоенни, към които принадлежеше и Аракчеев, мислеха и говореха, каквото говорят обикновено хората, които нямат убеждения, но искат да изглеждат, че ги имат. Те казваха, че без съмнение войната, особено с такъв гений като Бонапарте (отново го наричаха Бонапарте), изисква дълбокомислени съображения, дълбоко познаване на науката, и в тая работа Пфул е гениален; но в същото време не може да се признае, че теоретиците често са едностранчиви и затуй човек не трябва напълно да им се доверява, че трябва да се вслушваме и в онова, което казват противниците на Пфул, и в онова, което казват хората на практиката, опитните във военното изкуство, и от всичко това да се вземе средното. Хората от тая партия настояваха, като се държи съгласно плана на Пфул Дриският лагер, да се изменят движенията на другите армии. Макар по тоя начин на действие да не се постигаше ни едната, ни другата цел, на хората от тая партия им се струваше, че тъй е най-добре.

Четвъртото направление беше направлението, в което най-видният представител беше великият княз, престолонаследникът, който не можеше да забрави аустерлицкото си разочарование, дето той бе излязъл пред гвардията като на преглед, с каска и колет[1], надявайки се да смаже юнашки французите, и като попадна неочаквано на първа линия, едва можа да избяга в общия смут. Хората от тая партия имаха в преценките си и като качество, и като недостатък това, че бяха искрени. Те се страхуваха от Наполеон, виждаха в него силата, а в себе си — слабостта и казваха направо това. Те казваха: „Нищо друго освен скръб, срам и гибел няма да излезе от всичко това! Ето ние напуснахме Вилна, напуснахме Витебск, ще напуснем и Дриса. Единственото умно нещо, което ни остава да направим, е да сключим мир, и то колкото може по-скоро, докато не са ни изгонили от Петербург.“

Тоя възглед, много разпространен във висшите кръгове на армията, намираше подкрепа и в Петербург, и в канцлера Румянцев, който поради други държавни причини държеше също така за мир.

Петите бяха привърженици на Барклай де Толи, не толкова като човек, колкото като военен министър и главнокомандуващ. Те казваха: „Какъвто и да е (винаги почваха така), но е честен и делови човек и по-добър от него няма. Дайте му истинска власт, защото войната не може да върви успешно без единство в началствуването, и той ще покаже какво може да направи, както показа във Финландия. Ако нашата армия е уредена и силна и отстъпи до Дриса, без да понесе никакви поражения, дължим това само на Барклай. Ако сега заместят Барклай с Бенигсен, всичко ще пропадне, защото Бенигсен показа още в 1807 година неспособността си“ — казваха хората от тая партия.

Шестите, бенигсенистите, казваха, напротив, че все пак няма по-делови и по-опитен от Бенигсен и каквото и да правиш, все пак ще отидеш при него. И хората от тая партия доказваха, че цялото наше отстъпление до Дриса беше най-срамно поражение и непрекъсната редица от грешки. „Колкото повече грешки извършат — казваха те, — толкова по-добре: поне по-скоро ще разберат, че тъй не може да върви. Потребен е не някакъв си Барклай, а човек като Бенигсен, който се прояви вече в 1807 година, когото самият Наполеон оцени, и човек, чиято власт драговолно би се признавала, а такъв е единствено Бенигсен.“

Седмите бяха хора, каквито винаги има при монарсите и особено при младите и каквито особено много имаше при император Александър, генерали и флигел-адютанти, които бяха страстно предани на царя не като на император, но го обожаваха като човек, искрено и безкористно, както го обожаваше Ростов в 1805 година, и виждаха в него не само всички добродетели, но и всички човешки качества. Тия лица, макар и да се възхищаваха от скромността на царя, който се бе отказал от командуване на войските, осъждаха тая излишна скромност и желаеха само едно нещо и настояваха обожаемият цар, като остави излишното недоверие към себе си, да обяви открито, че се поставя начело на войските, да назначи при себе си щабквартира на главнокомандуващия и като се съветва, когато потрябва, с опитните теоретици и практици, да поведе сам войските си, които само от това нещо биха дошли до крайно въодушевление.

Осмата, най-голяма група хора, която по грамадния си брой се отнасяше както 99 към 1, се състоеше от хора, които не желаеха нито мир, нито война, нито настъпателни движения, нито отбранителен лагер на Дриса, нито дето и да е, нито Барклай, нито царя, нито Пфул, нито Бенигсен, но желаеха само едно, и то най-същественото: най-големи изгоди и удоволствия за себе си. В тая мътна вода на кръстосващи се и преплитащи се интриги, които гъмжаха в главната квартира на царя, можеше да се успее в твърде много неща така, както би било немислимо в друго време. Някой от тях, не желаейки само да изгуби изгодното си положение, се съгласяваше днес с Пфул, утре — с негов противник, вдругиден заявяваше, че няма никакво мнение по известен въпрос само за да избегне отговорност и да угоди на царя. Друг, в желанието си да добие изгоди, обръщаше към себе си вниманието на царя, като крещеше високо онова, за което царят бе загатнал преди това, спореше и викаше в съвета, удряйки се в гърдите, и обявяваше дуел на несъгласните и с това показваше, че е готов да стане жертва за общата полза. Трети, между два съвета и в отсъствие на враговете си, просто измолваше еднократна помощ за вярната си служба, като знаеше, че сега няма време да му се откаже. Четвърти уж случайно все попадаше пред очите на царя, обременен от работа. Пети, за да постигне отдавна желаната си цел — обяд у царя, ожесточено доказваше правотата или неправотата на някое наново изказано мнение и представяше за това повече или по-малко силни и справедливи доказателства.

Всички хора от тая партия ловяха рубли, кръстове, чинове и в това ловене следяха само ветропоказателя на царската милост и щом забележеха, че ветропоказателят се обръща на една страна, веднага цялата търтейска част от армията почваше да духа към същата страна, тъй че на царя биваше все по-мъчно да го обърне на друга. Сред неопределеността на положението, при заплахата от сериозна опасност, която придаваше на всичко особено тревожен характер, сред вихъра на интригите, самолюбията, сблъскванията на различните възгледи и чувства, при разноплеменността на всички тия лица, тая осма, най-голяма партия от хора, заети с личните си интереси, придаваше голяма обърканост и неяснота на общата работа. Какъвто и въпрос да се подигнеше, роят на търтеите тутакси, преди още да е довършил песента си на досегашната тема, прелиташе вече на нова и заглушаваше и затъмняваше с бръмченето си искрените спорещи гласове.

Между всички тия партии, тъкмо когато княз Андрей пристигна в армията, се образува още една, девета партия, която почваше да издига гласа си. Тя беше партията на старите разумни хора, държавнически опитни и умеещи, без да споделят ни едно от противоречивите гледища, да погледнат отвлечено на всичко, което се вършеше в щаба на главната квартира, и да обмислят средствата за изход от тая неопределеност, нерешителност, заплетеност и слабост.

Хората от тая партия казваха и мислеха, че всичко лошо произхожда предимно от присъствието на царя с военния двор при армията; че в армията е пренесена оная неопределена, условна и колеблива несигурност на отношенията, която е удобна при царския двор, но е вредна в армията; че царят трябва да царува, а не да управлява войската; че единственият изход от това положение е заминаването на царя с неговия двор от армията; че самото присъствие на царя парализира петдесетхилядна войска, необходима за осигуряване на личната му безопасност; че и най-лошият, но независим главнокомандуващ ще бъде по-добър от най-добрия, който е свързан от присъствието и властта на царя.

В същото време, когато княз Андрей живееше без работа в лагера на Дриса, Шишков, държавен секретар, един от главните представители на тая партия, написа писмо до царя, което Балашов и Аракчеев се съгласиха да подпишат. В това писмо, ползувайки се от даденото му от царя позволение да разсъждава за общия ход на работите, той почтително и под предлог, че е необходимо за царя да въодушеви народа в столицата за войната, предлагаше на царя да напусне войската.

Въодушевлението на народа от царя и обръщението му към народа за защита на отечеството — същото (доколкото бе причинено от личното присъствие на царя в Москва) това въодушевление, което бе главната причина за победата на Русия, бе предложено на царя и прието от него като предлог да напусне армията.

[1] Формена, тясно прилепнала куртка. — Б.пр. ↑

X

Това писмо не бе още дадено на царя, когато на обяд Барклай предаде на Болконски, че на царя е угодно да види лично княз Андрей, за да го разпита за Турция, и че княз Андрей трябва да се яви в шест часа вечерта в квартирата на Бенигсен.

Същия ден в царската главна квартира се получи съобщение за ново движение на Наполеон, което можеше да стане опасно за армията, съобщение, което по-късно излезе невярно. И същата сутрин полковник Мишо обикаляше с царя дриските укрепления и доказваше на царя, че тоя укрепен лагер, създаден от Пфул и смятан досега за chef-d’oeuvre[1] на тактиката, който ще погуби Наполеон, че тоя лагер е безсмислица и гибел за руската армия.

Княз Андрей пристигна в квартирата на генерал Бенигсен, който заемаше малка помешчическа къща на самия бряг на реката. Нито Бенигсен, нито царят бяха там; но Чернишов, флигеладютант на царя, прие Болконски и му съобщи, че царят заедно с генерал Бенигсен и маркиз Паулучи е тръгнал да обиколи за втори път през днешния ден укрепленията на Дриския лагер, в удобството на който почнали силно да се съмняват.

Чернишов седеше с френски роман до прозореца в първата стая. По-рано тази стая навярно е била зала; там още имаше орган, на който бяха струпани някакви килими, и в един ъгъл — походно легло на адютанта на Бенигсен. Тоя адютант беше тук. Видимо изморен от гуляй или от работа, той седеше на сгънатата постеля и дремеше. Залата имаше две врати: едната направо за предишната гостна, другата — вдясно, за кабинета. Откъм първата врата се чуваха гласове на хора, които разговаряха на немски и от време на време на френски. Там, в бившата гостна, по желание на царя се бяха събрали не на военен съвет (царят обичаше неопределеността), но просто някои лица, мненията на които в предстоящите затруднения той искаше да знае. Това не беше военен съвет, но нещо като съвет на избрани лица, за да уяснят лично на царя някои въпроси. На тоя полусъвет бяха поканени: шведският генерал Армфелд, генерал-адютантът Волцоген, Винцингероде, когото Наполеон наричаше избягал френски поданик, Мишо, Тол, един съвсем не военен човек — граф Щайн, и най-сетне самият Пфул, който, както бе чул княз Андрей, беше la cheville ouvriere[2] на цялата работа. Княз Андрей има възможност добре да го разгледа, тъй като Пфул пристигна наскоро след него и отиде в гостната, спирайки се за минута да поговори с Чернишов.

От пръв поглед Пфул, с руския си генералски лошо ушит мундир, който му седеше неугледно, като на маскиран, се стори на княз Андрей сякаш познат, макар че никога не бе го виждал. Той съчетаваше в себе си и Вайротер, и Мак, и Шмид, и много други немски теоретици-генерали, които княз Андрей можа да види в 1805 година; но той беше най-типичен от всички. Такъв немец-теоретик, съчетаващ в себе си всичко, което имаше в ония немци, княз Андрей не бе виждал досега.

Пфул беше среден на ръст, много слаб, но с широк кокал, с грубо, здраво телосложение, с широк таз и кокалести плещи. Лицето му беше много набърчено, с дълбоко хлътнали очи. Косата отпред, по слепите очи, беше очевидно набързо пригладена с четка, а отзад стърчеше наивно на папери. Той влезе в стаята, като се оглеждаше неспокойно и сърдито, сякаш се страхуваше от всичко в тази голяма стая, дето бе влязъл. С тромави движения, като придържаше шпагата си, той се обърна към Чернишов и го попита на немски де е царят. Личеше, че му се иска да мине колкото може по-скоро през стаите, да свърши с поклоните и поздравите и да седне да си върши работата пред картата, дето се чувствуваше на мястото си. Бързо кимаше, когато Чернишов говореше, и се усмихваше иронично, слушайки думите му, че царят преглежда укрепленията, основите на които той, Пфул, лично бе поставил съгласно своята теория. Той си измърмори нещо басово и рязко, както говорят самоуверените немци: Dummkopf… или: zu Grunde die ganze Geschichte… или: s’wird was gescheites d’raus werden…[3] Княз Андрей не можа да чуе и искаше да отмине, но Чернишов запозна княз Андрей с Пфул, като спомена, че княз Андрей е пристигнал от Турция, дето войната свърши тъй успешно. Пфул едва погледна княз Андрей — по-точно не него, а през него, и каза със смях: „Da mu? ein schoner taktischer Krieg gewesen sein.“[4] — И като се засмя презрително, отиде в стаята, от която се чуваха гласове.

Личеше, че Пфул, винаги склонен към иронично раздразнение, днес беше особено възбуден, че са се осмелили без него да разглеждат неговия лагер и да го преценяват. Само по тая кратка среща с Пфул княз Андрей, благодарение на своите аустерлицки спомени, си състави ясна характеристика за тоя човек. Пфул беше един от ония безнадеждно, неизменно, до мъченичество самоуверени хора, каквито биват само немците, и то тъкмо защото само немците биват самоуверени на основание на отвлечена идея — наука, тоест на мнимо познаване на съвършената истина. Французинът бива самоуверен, защото смята себе си лично — както по ум, така и по тяло — непобедимо очарователен както за мъжете, така и за жените. Англичанинът е самоуверен на основание на това, че е гражданин на най-благоустроената в света държава и защото, като англичанин, знае винаги какво трябва да прави и знае, че всичко, което прави като англичанин, несъмнено е хубаво. Италианецът е самоуверен, защото е развълнуван и лесно забравя и себе си, и другите. Русинът е самоуверен тъкмо защото нищо не знае и не иска да знае, защото не вярва, че може нещо да се знае напълно. Немецът е самоуверен по-лошо от всички и по-твърдо от всички, и по-отвратително от всички, защото си въобразява, че знае истината, науката, която самият той е измислил, но която — за него — е абсолютната истина. Пфул очевидно беше такъв. Той притежаваше науката — теорията на облическото движение, извлечена от него из историята на войните на Фридрих Велики, и всичко, което срещаше в най-новата военна история, му се струваше безсмислица, варварство, отвратително сблъскване, в което и от двете страни са били извършени толкова грешки, че тия войни не можеха да бъдат наричани войни: те не се подвеждаха под теорията и не можеха да служат за предмет на науката.

В 1806 година Пфул беше един от съставителите на плана за войната, която завърши с Йена и Ауерщет; но в изхода на тая война той не виждаше ни най-малкото доказателство за неправилността на своята теория. Напротив, по неговите схващания направените отстъпления от неговата теория бяха единствената причина за целия неуспех и с присъщата му радостна ирония той казваше: „Ich sagte ja, da? die ganze Geschichte — zum Teufel gehen wird.“[5] Пфул беше един от ония теоретици, които толкова обичат своята теория, че забравят целта на теорията — нейното прилагане на практика; от обич към теорията той мразеше всяка практика и не искаше да я знае. Дори се радваше на неуспеха, защото неуспехът, който произхождаше от отстъпване в практиката от теорията, само му доказваше верността на неговата теория.

Той размени няколко думи с княз Андрей и с Чернишов за сегашната война с изражението на човек, който отнапред знае, че всичко ще бъде отвратително и че той дори не е недоволен от това. Стърчащите на тила му невчесани папери и набързо пригладените коси на слепите очи особено красноречиво потвърждаваха това.

Той отиде в другата стая и оттам веднага се чуха басовите и свадливи звуци на гласа му.

[1] Образец. ↑

[2] Главната пружина. ↑

[3] Глупава глава… или: ще пропадне цялата работа… или: от това ще излезе нещо отвратително… ↑

[4] Тъй-тъй, навярно войната е била по всичките правила на тактиката. ↑

[5] Та нали казах, че цялата работа ще отиде по дяволите. ↑

XI

Княз Андрей не бе успял още да изпрати с поглед Пфул и в стаята бързо влезе граф Бенигсен, кимна с глава на Болконски и без да спре, отиде в кабинета, като даде някакви заповеди на адютанта си. Царят идеше след него и Бенигсен бе избързал напред, за да приготви това-онова и да може да посрещне царя. Чернишов и княз Андрей излязоха на входната площадка. Царят слезе от коня с уморен вид. Маркиз Паулучи приказваше нещо на царя. Царят, привел глава вляво, слушаше с недоволен вид Паулучи, който говореше с особен жар. Царят тръгна напред, като явно искаше да привърши разговора, но зачервилият се, развълнуван италианец, забравил приличието, вървеше подире му и продължаваше да говори.

— Quant a celui qui a conseille ce camp, le camp de Drissa… — каза Паулучи, когато царят, качвайки се по стъпалата, забеляза княз Андрей и се загледа в непознатото нему лице.

— Quant a celui, Sire — продължи Паулучи отчаяно, сякаш не можеше да се сдържи, — qui a conseille le camp de Drissa, je ne vois pas d’autre alternative que la maison jaune ou le gibet.[1] — Без да изслуша края и сякаш без да чува думите на италианеца, царят позна Болконски и се обърна благосклонно към него:

— Много ми е драго, че те виждам, иди там, дето са се събрали, и ме почакай. — Царят отиде в кабинета. След него отиде княз Пьотр Михайлович Волконски, барон Щайн и вратата се затвори зад тях. Княз Андрей, ползувайки се от разрешението на царя, влезе заедно с Паулучи, когото познаваше от Турция, в гостната, дето се бе събрал съветът.

Княз Пьотр Михайлович Волконски заемаше длъжността нещо като началник-щаб на царя. Волконски излезе от кабинета, занесе в гостната картите, нареди ги на масата и предаде въпросите, по които искаше да чуе мнението на събраните господа. Работата беше в това, че през нощта се бе получило известие (което, по-късно излезе лъжливо) за движение на французите в обход на Дриския лагер.

Пръв почна да говори генерал Армфелд, който за избягване на възникналите затруднения неочаквано предложи съвсем нова, необяснима с нищо (освен с желанието му да покаже, че и той също така може да има мнение) позиция встрани от Петербургския и Московския път, на която според него армията, след като се съедини, ще трябва да дочака неприятеля. Личеше, че Армфелд отдавна бе съставил тоя план и че го изложи сега не толкова с цел да отговори на предложените въпроси, на които тоя план не отговаряше, колкото с цел да използува случая да го изложи. То беше едно от милионите предложения, които толкова основателно, колкото и други, можеха да се правят, без да има човек представа какъв характер ще вземе войната. Някои възразяваха на това мнение, други го защищаваха. Младият полковник Тол по-разпалено от другите оспорваше мнението на шведския генерал и през време на спора извади от страничния си джоб една изписана тетрадка, като поиска позволение да я прочете. В обширно съставена записка Тол предлагаше друг план за кампанията, съвсем противоположен и на Армфелдовия, и на Пфуловия. Възразявайки на Тол, Паулучи предложи план за движение напред и атака, която единствено според него би могла да ни измъкне от неизвестността и капана (както той наричаше Дриския лагер), в който се намирахме. През време на тия спорове Пфул и преводачът му Волцоген (мостът му в придворно отношение) мълчаха. Пфул само презрително изсумтяваше и се извръщаше, като показваше, че никога няма да се унижи да възразява срещу тия глупости, които чува сега. Но когато княз Волконски, който ръководеше обсъжданията, го призова да изложи своето мнение, той каза само:

— Какво ще ме питате? Генерал Армфелд предложи прекрасна позиция с открит тил. Или атаката von diesem italienischen Herrn, sehr schon![2] Или отстъпление. Auch gut.[3] Какво ще ме питате? — каза той. — Та вие сами знаете всичко по-добре от мене. — Но когато Волконски се намръщи и каза, че пита за мнението му от името на царя, Пфул стана и като се въодушеви изведнъж, почна да говори:

— Всичко развалиха, всичко объркаха, всички искаха да знаят по-добре от мене, а сега дошли при мене: как да се поправи? Няма какво да се поправя. Трябва да се изпълнява всичко точно, съобразно основанията, изложени от мене — каза той, като чукаше по масата с кокалестите си пръсти. — Къде е мъчнотията? Глупости, Kinderspiel.[4] — Той се приближи до картата и заговори бързо, като тикаше мършавия си пръст по картата и доказваше, че никаква случайност не може да измени целесъобразността на Дриския лагер, че всичко е предвидено и че ако неприятелят наистина тръгне да ги обходи, неприятелят неминуемо ще бъде унищожен.

Паулучи, който не знаеше немски, го запита на френски. Волцоген се притече на помощ на своя шеф, който лошо говореше френски, и почна да превежда думите му, но едва успяваше, защото Пфул бързо доказваше, че всичко, всичко, не само онова, което се е случило, но и всичко, което можеше да се случи, всичко беше предвидено в неговия план и че ако сега има затруднения, цялата вина е там, че не всичко е изпълнено точно. Той непрестанно се смееше иронично, доказваше и най-сетне презрително спря да доказва, както математикът престава да проверява по разни начини доказаната веднъж вярност на задачата. Волцоген го замести, като продължи да излага на френски мислите му и да казва от време на време на Пфул: „Nicht wahr, Exellenz?“[5]. Пфул, както забравил се в сражение човек стреля по своите, ядосано викаше и на Волцоген:

— Nun ja, was soll denn da noch expliziert werden?[6]

Паулучи и Мишо, двамата едновременно, нападаха на френски Волцоген. Армфелд се обръщаше на немски към Пфул. Тол на руски обясняваше на княз Волконски. Княз Андрей слушаше мълком и наблюдаваше.

Измежду всичките тия лица най-голямо съчувствие в княз Андрей събуждаше озлобеният, решителният и безсмислено-самоувереният Пфул. Единствен той от всички присъствуващи тук очевидно не желаеше нищо за себе си, нямаше вражда към никого, а желаеше само едно — да се приведе в действие планът, съставен по теорията, изработена от него след многогодишен труд. Той беше смешен, беше неприятен със своето иронизиране, но едновременно с това внушаваше неволно уважение с безпределната си преданост, на идеята. Освен това във всички приказки на всички, които говореха, с изключение на Пфул, имаше нещо общо, каквото нямаше на военния съвет през 1805 година — сега това беше, макар и скриван, но панически страх от гения на Наполеон, страх, проявяван във всяко възражение. Предполагаше се, че за Наполеон всичко е възможно, очакваха го от всички страни и чрез неговото страшно име взаимно си унищожаваха предположенията. Единствен Пфул сякаш смяташе и него, Наполеон, за също такъв варварин, както и всичките опоненти на теорията му. Но освен чувството на уважение Пфул вдъхваше на княз Андрей и жалост. По тона, с който придворните се обръщаха към него, по онова, което си позволи да каже Паулучи на императора, но най-главното по известна безнадеждност в изразите на самия Пфул личеше, че другите знаеха и той сам чувствуваше, че падането му е близко. И въпреки самоувереността си и немското мърморещо иронизиране той беше жалък със своята пригладена на слепите очи коса и със стърчащите на тила му папери. Личеше, че макар да го скрива зад раздразнение и презрение, той бе в отчаяние, че единственият случай, да провери чрез огромния опит и да докаже пред целия свят верността на своята теория, сега му се изплъзваше.

Обсъжданията продължиха много и колкото повече продължаваха, толкова по̀ се разгаряха споровете, които стигаха до викове и лични разправии, и толкова по-малко възможно бе да се извлече някакво общо заключение от всичко казано. Слушайки тоя разноезичен говор и тия предположения, планове и опровержения и викове, княз Андрей се учудваше на онова, което всички говореха. Ония мисли, които отдавна и често му минаваха през ума по времето на военната му дейност, че няма и не може да има никаква военна наука и затова не може да има никакъв тъй наречен военен гений, сега добиха за него пълната очевидност на истина. „Че каква теория и наука може да има за една работа, условията и обстоятелствата на която са неизвестни и не могат да бъдат определени, в която силата на извършителите на войната още по-малко може да бъде определена? Никой не е могъл и не може да знае в какво положение ще бъде нашата и неприятелската армия след един ден и никой не може да знае каква е силата на тоя или на оня отряд. Понякога, когато напред няма някой страхливец, който да изкрещи: «Отрязани сме!» и да побегне, а има весел, смел човек, който ще извика «ура» — един отряд от пет хиляди струва колкото тридесет хиляди, както при Шьонграбен, а понякога петдесет хиляди бягат от осем, както беше при Аустерлиц. Каква наука може да има в такава работа, в която, както във всяка практическа работа, нищо не може да бъде определено и всичко зависи от безброй условия, значението на които се определя в един миг, за който никой не знае кога ще настъпи. Армфелд казва, че нашата армия е отрязана, а Паулучи казва, че ние сме поставили френската армия между два огъня; Мишо казва, че Дриският лагер е негоден, защото реката е зад него, а Пфул казва, че в това му е силата. Тол предлага един план, Армфелд предлага друг; и всичките са добри, и всичките са лоши, и изгодите на всяко положение могат да бъдат очевидни само в мига, когато става събитието. И защо всички казват: военен гений? Нима е гений човекът, който навреме може да заповяда да докарат сухари и да вървят — един вдясно, друг — вляво? Само защото военните хора са облечени в блясък и власт и многобройни подлеци ласкаят властта, придавайки й неприсъщи ней качества на гений — наричат ги гении. Напротив, най-добрите генерали, които познавам, са глупави или разсеяни хора. Най-добрият е Багратион, самият Наполеон призна това. А самият Бонапарте! Аз помня неговото самодоволно и ограничено лице на Аустерлицкото поле. Не само че не са необходими гений и някакви особени качества на добрия пълководец, но, напротив — необходимо е да му липсват най-висшите, най-добрите човешки качества — любов, поезия, нежност, философско, измъчващо съмнение. Той трябва да бъде ограничен, да бъде твърдо уверен, че това, което върши, е много важно (иначе няма да му стигне търпение) и само тогава ще бъде храбър пълководец. Не дай Боже, ако е човек, ако обикне някого, съжали и помисли — кое е справедливо и кое не. Може да се разбере, че от памтивека са им създали една фалшива теория за гений, защото те са власт. Заслугата за успеха на военните работи зависи не от тях, а от оня, който ще викне в редиците: загинахме или ще завика — ура! И само в тия редици можеш да служиш с увереност, че си полезен!“

Тъй мислеше княз Андрей, като слушаше приказките, и се сепна едва когато Паулучи го повика и всички вече се разотиваха.

На другия ден, на прегледа, царят попита княз Андрей де желае да служи и княз Андрей завинаги пропадна в очите на придворния свят, тъй като не помоли да бъде оставен при особата на царя, а помоли за позволение да служи в армията.

[1] Колкото до оня, ваше величество, които е дал съвет да се издигне тоя лагер до Дриса, с него според мене трябва да се направи едно от двете: да се изпрати или в лудницата, или на бесилото. ↑

[2] На тоя италиански господин, много хубаво. ↑

[3] Също е хубаво. ↑

[4] Детска играчка. ↑

[5] Не е ли тъй, ваше превъзходителство? ↑

[6] Е, да, какво има тук да се обяснява? ↑

XII

Преди започването на кампанията Ростов получи писмо от родителите си, в което, като му съобщаваха накратко за болестта на Наташа и за скъсването й с княз Андрей (скъсването му обясняваха с отказа на Наташа), пак го молеха да напусне службата и да си дойде в къщи. Когато получи това писмо, Николай не се й опита да поиска отпуск или да напусне службата, а писа на родителите си, че много му е мъчно за болестта и скъсването на Наташа с годеника й и че ще направи всичко възможно, за да изпълни желанието им. На Соня писа отделно.

„Обожаема приятелко на душата ми — писа той. — Нищо друго освен честта не би могло да ме спре да се върна в село. Но сега, преди започването на кампанията, бих сметнал за безчестно не само към всичките свои другари, но и към себе си, ако бих предпочел щастието си пред дълга и обичта към отечеството. Но това е последната раздяла. Вярвай, че веднага след войната, ако бъда жив и все още обичан от тебе, ще оставя всичко и ще прилетя при тебе, за да те притисна — вече завинаги — до пламенните си гърди.“

Наистина само почването на кампанията задържа Ростов и му попречи да пристигне — както бе обещал — и да се ожени за Соня. Отрадненската есен с лова и зимата с коледните празници и с любовта на Соня му откриха перспективата на тихите дворянски радости и на спокойствие, които той не знаеше по-рано и които сега го примамваха. „Чудесна жена, деца, хубави копои, десет-дванадесет чифта буйни хрътки, стопанство, съседи, изборна служба!“ — мислеше той. Но сега се водеше кампания и трябваше да остане в полка. А тъй като това бе необходимо, Николай Ростов благодарение на характера си, бе доволен и от тоя живот, който водеше в полка, и съумя да си направи живота приятен.

След като се върна от отпуск, посрещнат радостно от другарите си, Николай бе пратен за ремонт[1] и от Малорусия докара отлични коне, които го радваха и му спечелиха похвали от началството. В негово отсъствие бе произведен ротмистър и когато полкът бе поставен във военно положение с увеличен състав, той пак получи предишния си ескадрон.

Почна кампанията, полкът бе изпратен в Полша, даваха двойни заплати, дойдоха нови офицери, нови хора, коне и най-важното — разпространи се онова възбудено-весело настроение, което съпътствува началото на войната; и Ростов, съзнавайки изгодното си положение в полка, изцяло се предаде на удоволствията и интересите на военната служба, макар да знаеше, че рано или късно ще трябва да ги изостави.

Войските отстъпиха от Вилна по различни сложни държавни, политически и тактически причини. Всяка крачка на отстъплението се придружаваше със сложна игра на интереси, умозаключения и страсти в главния щаб. Ала за хусарите от Павлоградския полк целият този отстъпателен поход в най-хубавото време на лятото и с достатъчно продоволствие беше най-проста и весела работа. Само в главната квартира можеха да се отчайват, да се тревожат и интригуват, а в дълбочините на армията не се и питаха накъде и защо отиват. Ако съжаляваха, че отстъпват, то беше само защото трябваше да излизат от квартирата, в която се бяха подредили, и да се разделят с хубавичката панна. Ако пък някому минаваше през ума, че работата е лоша, то, както прилича на добър военен, тоя, на когото минаваше това през ума, се мъчеше да бъде весел и да не мисли за общия вървеж на работите, а да мисли за най-близката своя работа. Отначало лагеруваха весело близо до Вилна, завързваха познанства с полските помешчици, като очакваха и изкарваха прегледи от царя и от другите висши командири. След това дойде заповед да отстъпят към Свенцяни и да унищожават продоволствието, което не можеха да откарат. Хусарите запомниха Свенцяни само защото то беше пиянски лагер, както цялата армия нарече тоя престой при Свенцяни, и защото в Свенцяни имаше много оплаквания срещу войските, че използувайки заповедта да вземат продоволствието, вземаха от полските панове като продоволствие коне, екипажи и килими. Ростов помнеше Свенцяни, защото първия ден, когато влязоха в това градче, той смени вахмистъра си и не можа да се справи с препилите хора от целия ескадрон, които без негово знание бяха докарали пет бурета стара бира. От Свенцяни отстъпиха още по-нататък и по-нататък към Дриса и отново отстъпиха и от Дриса, наближавайки вече руските граници.

На 13 юли на павлоградци за пръв път се случи да участвуват в сериозно сражение.

На 12 юли през нощта, преди сражението, имаше силна буря с дъжд и град. Изобщо лятото на 1812 година беше забележително с бури.

Два павлоградски ескадрона бяха на бивак сред изкласила вече ръжена нива, съвсем изпотъпкана от добитък и коне. Дъждът се изливаше като порой и Ростов с покровителствувания от него млад офицер Илин седеше в направената на бърза ръка колибка. Един офицер от техния полк с дълги мустаци, продължаващи и по бузите, който беше ходил до щаба и бе настигнат от дъжда, се отби при Ростов.

— Аз, графе, ида от щаба. Чухте ли за подвига на Раевски? — И офицерът разправи подробности по Салтановското сражение, които бе чул в щаба.

Ростов свиваше шия, по която течеше вода, пушеше лулата и слушаше невнимателно, като поглеждаше от време на време младия офицер Илин, който се гушеше до него. Тоя офицер, шестнадесетгодишно момче, постъпило наскоро в полка, беше сега по отношение на Николай същото, каквото Николай преди седем години бе по отношение на Денисов. Илин се мъчеше да подражава във всичко на Ростов и беше влюбен в него като жена.

Офицерът с двойните мустаци, Здржински, разказваше надуто как Салтановският бент бил Термопилите за русите и как на тоя бент генерал Раевски извършил нещо, достойно за древността. Здржински разказваше за постъпката на Раевски, който под страшния огън извел на бента двамата си сина и заедно с тях тръгнал в атака. Ростов слушаше това и не само не казваше нищо, за да потвърди възторга на Здржински, но, напротив, имаше вид на човек, който се срамува за онова, което му разказват, макар че няма намерение да възразява. След Аустерлицката кампания и тая през 1807 година Ростов от личен опит знаеше, че когато се разправят военни случки, винаги лъжат, както и самият той бе лъгал, когато разправяше; второ, той имаше достатъчно опит и знаеше, че на война всичко става съвсем не тъй, както можем да си въобразяваме и разказваме. И затуй не му се харесваше разказваното от Здржински, не му се харесваше и самият Здржински, който със своите мустаци по бузите се навеждаше по навик ниско към лицето на оня, комуто разказваше, и в тая тясна колиба го караше да се чувствува още по-натясно. Ростов го гледаше мълчаливо. „Първо, на атакувания бент навярно е имало такава бъркотия и теснотия, че ако Раевски дори е извел синовете си, това не е могло да подействува никому освен на десетина души, които са били досам него — мислеше Ростов, — а останалите не са могли да видят как и с кого е тръгнал Раевски по бента. Но и ония, който са видели това, не са могли да се въодушевят много, защото — какво са ги интересували тогава нежните родителски чувства, когато въпросът е бил за собствената им кожа? После, от това дали ще бъде превзет, или не Салтановският бент, не зависеше съдбата на отечеството, както ни описват това за Термопилите. И, значи, защо е трябвало да се принася такава жертва? И после, защо тук, на войната, трябва да намесваш децата си? Аз не бих повел не само Петя, братчето си, но дори и Илин, това чуждо, но добро момче, и бих се помъчил да го поставя някъде под прикритие“ — продължаваше да мисли Ростов, слушайки Здржински. Но не изказа мислите си; и за това вече имаше личен опит. Той знаеше, че тоя разказ съдействува за прославата на нашето оръжие и затова човек трябваше да се прави, че не се съмнява в него. И той правеше това.

— Не, не се търпи повече — рече Илин, който забеляза, че на Ростов не му се харесват приказките на Здржински. — И чорапи, и риза, и под мене протече. Ще отида да потърся убежище. Изглежда, че дъждецът намаля. — Илин излезе и Здржински си отиде.

След пет минути Илин, шляпайки в калта, дотича в колибата.

— Ура! Ростов, да вървим по-скоро. Намерих! Ей тук, на около двеста крачки, има кръчма и нашите вече са се намъкнали там. Поне ще се поизсушим, и Маря Хенриховна е там.

Маря Хенриховна беше жената на полковия доктор, млада, хубавичка немкиня, за която докторът се бе оженил в Полша. Дали защото нямаше средства, или защото не искаше още в началото на женитбата да се разделя с младата си жена, докторът я водеше навсякъде със себе си при хусарския полк и ревността му стана обикновената тема на шеги между хусарските офицери.

Ростов си сложи наметката, викна Лаврушка да върви подире му с нещата и тръгна с Илин — ту подхлъзвайки се из калта, ту цапайки направо под затихващия дъжд в тъмнината на вечерта, нарушавана от време на време от далечни мълнии.

— Ростов, де си?

— Тук. Каква мълния! — обаждаха се те.

[1] Попълване липсата на коне. — Б.пр. ↑

XIII

В изоставената кръчма, пред която стоеше бричката на доктора, имаше вече пет-шест души офицери.

Маря Хенриховна, пълно, русо немкинче с блузка и нощна шапчица, седеше на една широка пейка в предния ъгъл. Мъжът й, докторът, спеше зад нея. Посрещнати с весели възклицания и висок смях, Ростов и Илин влязоха в стаята.

— И-и! Каква веселба имало при вас — каза усмихнат Ростов.

Ами вие защо зяпате?

— Бива си ги! Целите текат! Да не измокрите нашата гостна.

— Да не изцапате роклята на Маря Хенриховна — отговориха други гласове.

Ростов и Илин побързаха да намерят едно ъгълче, дето биха могли да сменят мокрите си дрехи, без да накърняват скромността на Маря Хенриховна. Те щяха да отидат зад преградата, за да се преоблекат; но в малкото килерче, като го запълваха изцяло, седнали около една свещица върху празен сандък, трима офицери играеха на карти и по никакъв начин не искаха да отстъпят мястото си. Маря Хенриховна услужи за малко с една своя пола, която употребиха като завеска, и зад тая завеска Ростов и Илин с помощта на Лаврушка, който бе донесъл денкчетата, свалиха мокрите и облякоха сухи дрехи.

В счупената печка накладоха огън. Намериха една дъска, сложиха я на две седла, покриха я с попона, намериха самоварче, сандъче с провизии и половин бутилка ром и като помолиха Маря Хенриховна да бъде домакиня, всички се струпаха около нея. Един й предлагаше чиста носна кърпа, за да избърсва прелестните си ръчички, друг подлагаше венгерка под крачката й, за да не й бъде влажно, трети затулваше, прозореца с наметка, за да не духа, четвърти пъдеше мухите от лицето на мъжа й, за да не се събуди.

— Оставете го — каза Маря Хенриховна, усмихвайки се плахо и щастливо, — след безсънна нощ той и без това спи хубаво.

— Не може, Маря Хенриховна — отговори й офицерът, — трябва да услужваме на доктора. Всичко може да се случи, и той ще ме съжали, когато почне да ми реже крак или ръка.

Имаше само три чаши; водата беше толкова кална, че не можеше да се каже кога чаят е силен и кога слаб, и в самовара имаше вода само за шест чаши, но толкова по-приятно бе поред и по старшинство да получиш чашата си от пълничките, с къси, не съвсем чисти нокти ръчички на Маря Хенриховна. Тая вечер всички офицери сякаш наистина бяха влюбени в Маря Хенриховна. Дори офицерите зад преградата, които играеха на карти, скоро оставиха играта и отидоха при самовара, подчинявайки се на общото настроение за ухажване на Маря Хенриховна. Като се видя обкръжена от такива блестящи и учтиви младежи, Маря Хенриховна засия от щастие, колкото и да се мъчеше да го скрие и колкото и очевидно да се плашеше от всяко сънно движение на спящия зад нея съпруг.

Имаше само една лъжичка, захар имаше повече от всичко друго, но не успяваха да я разбъркат и затуй беше решено, че тя ще разбърква поред захарта на всекиго: Като получи чашата си и наля в нея ром, Ростов помоли Маря Хенриховна да го разбърка.

— Ама вие без захар ли? — рече тя, като все тъй се усмихваше, сякаш всичко, каквото кажеше, и всичко, каквото кажеха другите, беше много смешно и имаше и друго значение.

— Аз не ща захар, искам само вие да го разбъркате с ръчичката си.

Маря Хенриховна се съгласи и почна да търси лъжичката, която някой беше взел.

С пръстче, Маря Хенриховна — каза Ростов, — ще бъде още по-приятно.

— Горещо! — рече Маря Хенриховна, като се изчерви от удоволствие.

Илин взе една кофа вода, капна в нея ром, отиде при Маря Хенриховна и я помоли да я разбърка с пръстче.

— Това е моята чашка — каза той. — Вие само пъхнете пръстчето си и аз ще изпия всичко.

Когато водата от самовара бе изпита, Ростов взе картите и предложи на Маря Хенриховна да играят на крал. Хвърлиха жребие кой ще играе заедно с Маря Хенриховна. По предложение на Ростов правилото на играта щеше да бъде: който излезе крал, ще има право да целуне ръчичка на Маря Хенриховна, а който загуби, ще приготви самовара за доктора, когато се събуди.

— Ами ако Маря Хенриховна бъде крал? — попита Илин.

— Тя и тъй е кралица! И нейните заповеди са закон.

Тъкмо бе почнала играта и зад Маря Хенриховна неочаквано се дигна разрошената глава на доктора. Той се бе събудил отдавна и слушаше какво приказват, но личеше, че не вижда нищо весело, смешно или забавно във всичко, което говореха и правеха. Лицето му беше тъжно и безнадеждно. Той не поздрави офицерите, почеса се и тъй като бяха заградили пътя му, помоли да го пуснат да излезе. Щом той излезе, всички офицери избухнаха в смях, а Маря Хенриховна се изчерви до сълзи и от това стана още по-привлекателна в очите на офицерите. Като се върна отвън, докторът каза на жена си (която бе престанала да се усмихва щастливо и го гледаше, очаквайки уплашено присъдата си), че дъждът е спрял и трябва да отидат да нощуват в бричката, защото иначе всичко ще отмъкнат.

— Ами че аз ще изпратя един вестовой… двама! — каза Ростов. — Недейте, докторе.

— Аз ще отида часовой! — рече Илин.

— Не, господа, вие сте си отспали, а пък аз две нощи не съм спал — каза докторът и седна мрачно до жена си да дочака края на играта.

Мрачното лице на доктора, който гледаше изкриво жена си, развесели още повече офицерите и мнозина не можаха да сдържат смеха си, но се мъчеха да го обяснят с благовидни предлози. Когато докторът си отиде, като взе и жена си, и се настани с нея в бричката, офицерите налягаха в кръчмата, завивайки, се с мокрите си шинели; но дълго време не заспиваха и ту приказваха, припомняйки си уплахата на доктора и веселието на докторшата, ту изтичваха на входната площадка и разправяха какво става в бричката. На няколко пъти Ростов се завиваше презглава и искаше да заспи; но пак нечия забележка го разсънваше, пак се почваше разговор и пак избухваше безпричинен весел, детски смях.

XIV

Към три часа, когато още никой не бе заспал, дойде вахмистърът със заповед да тръгнат към градчето Островно.

Все със същите приказки и весел смях офицерите почнаха бързо да се стягат; пак сложиха самовара с кална вода. Но Ростов не дочака чая и тръгна за ескадрона си. Зазоряваше се вече; дъждецът бе спрял, облаците се пръскаха. Беше влажно и студено, особено в неизсъхналите дрехи. Когато излизаха от кръчмата, Ростов и Илин в дрезгавината на разсъмването погледнаха и двамата лъскавия от дъжда кожен гюрук на докторската бричка, изпод завеската на която стърчаха краката на доктора, а в средата, на възглавницата, се виждаше нощната шапчица на докторшата и се чуваше сънно дишане.

— Наистина тя е много мила! — каза Ростов на Илин, който излезе с него.

— Прелест жена! — отговори с шестнадесетгодишна сериозност Илин.

След половин час ескадронът бе строен на пътя. Чу се команда: „Възседни!“ — войниците се прекръстиха и почнаха да яхат конете. Ростов излезе напред, изкомандува: „Марш!“ и наредени по четири, зашляпали с копитата на конете по мокрия път, с раздрънкани саби и тихи приказки хусарите потеглиха по широкия, заграден от двете страни с брези път след вървящите напред пехота и батарея.

Разкъсаните синьо-лилави облаци, червенеещи от изгрева, препускаха, гонени от вятъра. Ставаше все по-светло и по-светло. Виждаше се ясно оная къдрава тревица, която винаги покарва по междуселските пътища, още мокра от снощния дъжд; увисналите клони на брезите, също така мокри, се люлееха от вятъра и отронваха встрани от себе си светли капки. Все по-ясно и по-ясно се открояваха лицата на войниците. Ростов яздеше с Илин, който не се отделяше от него, встрани от пътя между двете редици брези.

През кампанията Ростов си позволяваше да язди не строеви кон, а казашки. И познавач, и ловец, той наскоро се бе снабдил с буен донски, едър и хубав червеникав кон, с който никой не можеше да го надбяга. За Ростов беше наслада да язди тоя кон. Той мислеше за коня, за утрото, за докторшата и ни веднъж не помисли за предстоящата опасност.

По-рано, когато отиваше в бой, Ростов се страхуваше; сега не изпитваше и най-малкото чувство на страх. Не се страхуваше не защото беше свикнал с огъня (не се свиква с опасността), но защото бе се приучил да управлява душата си пред опасността. Той свикна, когато отиваше в бой, да мисли за всичко друго освен за онова, което сякаш би било по-интересно от всичко — за предстоящата опасност. В началото на службата си, колкото и да се мъчеше, колкото и да се укоряваше в страхливост, той не можеше да постигне това; но с годините то стана от само себе си. Сега яздеше редом с Илин между брезите, като откъсваше от време на време листа от клоните, които му попадаха под ръка, понякога досягаше с крак хълбока на коня, понякога подаваше, без да се обръща, допушената си лула на яздещия подире му хусар с такъв спокоен и безгрижен вид, сякаш бе тръгнал на разходка. Мъчно му беше да гледа развълнуваното лице на Илин, който приказваше много и неспокойно; той знаеше от опит онова мъчително състояние на очакване на страх и на смърт, което бе обзело корнета, и знаеше, че нищо друго освен времето не може да му помогне.

Щом слънцето се появи на чистата ивица изпод облака, вятърът затихна, сякаш не смееше да разваля това прелестно след бурята лятно утро; капките още падаха, но вече отвесно, и всичко затихна. Слънцето излезе цяло, показа се на хоризонта и изчезна в тесния и дълъг облак над него. След няколко минути слънцето се показа още по-светло в горния край на облака, като разкъса краищата му. Всичко светна и заблестя. И заедно с тая светлина, сякаш й отговаряха, напреде се чуха оръдейни изстрели.

Преди още Ростов да успее да обмисли и да определи колко далеч са тия изстрели, от Витебск пристигна, препускайки, адютантът на граф Остерман-Толстой със заповед да тръгнат тръс по пътя.

Ескадронът изпревари пехотата и батареята, която също бързаше, спусна се по надолнище и след като мина през някакво пусто, без жители, село, пак тръгна нагоре. Конете почнаха да се изпотяват, хората се зачервиха.

— Стой, равни се! — чу се напред командата на командира на дивизиона[1].

— Лявото рамо напред, ходом марш! — изкомандуваха отпред.

И хусарите минаха на левия фланг на позицията край строените войски и отидоха зад нашите улани, който бяха на първа линия. Вдясно, в гъста колона, беше нашата пехота — това бяха резервите; над нея, на възвишението, се виждаха в съвсем чистия въздух, под утринното полегато и ярко осветление, на самия хоризонт, нашите оръдия. Напред, зад дола, се виждаха неприятелски колони и оръдия. В дола се чуваше нашата верига, която бе почнала вече боя и весело пукаше с неприятеля.

Като от звуци на най-весела музика на Ростов му стана весело на душата от тия отдавна нечувани звуци. „Трап-та-та-тап!“ — изтрещяваха ту изведнъж, ту бързо един след друг няколко изстрела. Отново всичко млъкваше и отново сякаш трещяха хлопки, по които стъпваше някои.

Около един час хусарите стояха на едно място. Почна и канонада. Граф Остерман със свитата си мина зад ескадрона, спря, поговори с командира на полка и отиде към оръдията на възвишението.

След отминаването на Остерман даде се команда на уланите:

— В колона, строй се за атака! — Пехотата пред тях раздели взводовете, за да стори път на кавалерията. Уланите потеглиха с разклатени байрачета на пиките и поеха тръс по надолнището срещу френската кавалерия, която се показа под възвишението вляво.

Щом уланите се спуснаха по надолнището, заповядаха на хусарите да тръгнат нагоре, за прикритие на батареята. Докато хусарите заемаха мястото на уланите, откъм веригата прелетяха с писък и бръмчене далечни, непопадащи в целта куршуми.

Тоя звук, отдавна нечуван, подействува на Ростов още по-радостно и възбуждащо, отколкото предишните звуци на стрелбата. Изпънат, той разглеждаше полесражението, което се откриваше от височината, и с цялата си душа участвуваше в движението на уланите. Уланите се нахвърлиха отблизо върху френските драгуни, там сред дима нещо се обърка и след пет минути уланите се понесоха не към това място, дето бяха преди, а по-наляво. Посред оранжевите улани на червеникави коне и зад тях се виждаха в голяма купчина сините френски драгуни на сиви коне.

[1] Дивизион — поделение от два или три ескадрона. — Б.пр. ↑

XV

Със своето остро ловджийско око Ростов един от първите видя тия сини френски драгуни, които преследваха нашите улани. Все по-близо и по-близо се движеха разстроени тълпи улани и френски драгуни, които ги преследваха. Можеше вече да се види как тия хора, които отгоре изглеждаха мънички, се сблъскваха, настигаха се едни други и махаха с ръце или саби.

Ростов гледаше онова, което ставаше пред очите му, както се гледа подгонен дивеч. Той долавяше с усета си, че ако сега удари с хусарите френските драгуни, те не ще устоят; но ако трябва да се ударят, това трябваше да стане още сега, в тоя миг, иначе ще бъде вече късно. Той се огледа наоколо си. Ротмистърът до него също тъй не откъсваше очи от кавалерията долу:

— Андрей Севастянич — каза Ростов, — ами че ние ще ги смажем…

— Чудесно нещо би било — рече ротмистърът, — ами ако наистина…

Без да го доизслуша, Ростов бутна коня си, излезе пред ескадрона и преди още да изкомандува да тръгнат, целият ескадрон, който изпитваше същото, каквото и той, потегли след него. Ростов сам не знаеше как и защо направи това. Той направи всичко туй, както правеше на лов, без да мисли, без да съобразява. Видя, че драгуните са близо, че препускат, че са разстроени; той знаеше, че няма да издържат, знаеше, че има само един миг и ако го изпусне, той няма да се върне. Наоколо му куршумите пищяха и свиреха тъй възбудително, конят му тъй буйно напираше да препуска напред, че той не можа да се удържи. Бутна коня, изкомандува и в същия миг, като чу зад себе си тропота на своя разгънат ескадрон, почна в силен тръс да слиза надолу към драгуните. Щом слязоха долу, без да щат, алюрът им от тръс мина в галоп, който ставаше все по-бърз и по-бърз, колкото по се приближаваха до нашите улани и до препусналите подире им френски драгуни. Драгуните бяха близо. Предните, като видяха хусарите, почнаха да обръщат назад, а задните — да спират. Със същото чувство, с което препускаше, за да пресече пътя на вълка, като пусна с всичките му сили своя донски кон, Ростов хукна да пресече пътя на разстроените редици френски драгуни. Един улан се спря, един войник без кон се прилепи до земята, за да не го смажат, един кон без ездач се пъхна между хусарите. Почти всички френски драгуни препускаха назад. Ростов си избра един от тях на сив кон и се спусна подире му. На пътя му се изпречи храст; но хубавият кой го прескочи и Николай, едва успял да се оправи на седлото, видя, че след няколко мига ще настигне тоя неприятел, когото си бе избрал. Тоя французин, навярно офицер — както личеше от мундира му, препускаше, снишен над сивия си кон, като го удряше със сабя. След един миг конят на Ростов блъсна с гърдите си задницата на коня на офицера, като насмалко щеше да го събори, и в същия миг, без да знае защо, Ростов дигна сабята си и удари с нея французина.

В същия миг, когато направи това, цялото оживление на Ростов отведнъж изчезна. Офицерът падна не толкова от сабления удар, който само поряза леко ръката му над лакътя, колкото от блъсването на коня и от страх. Ростов сдържа коня и потърси с очи врага си, за да види кого е победил. Драгунският офицер скачаше с единия си крак по земята, а другият бе закачен за стремето. Той уплашено примигваше, сякаш всеки миг очакваше нов удар, и сбърчен, с изражение на ужас гледаше отдолу нагоре Ростов. Лицето му, бледо и опръскано с кал, русо, младежко, с трапчинка на брадичката и със светли сини очи, бе съвсем не за полесражение, не вражеско лице, а най-обикновено, всекидневно лице. Преди още Ростов да реши какво да го прави, офицерът извика: „Je me rends!“[1] В бързината той искаше й не можеше да измъкне крака си от стремето и без да откъсва изплашените си сини очи, гледаше Ростов. Слезлите хусари измъкнаха крака му и качиха офицера на седлото. На различни страни хусарите се занимаваха с драгуните: един беше ранен, но с обляно от кръв лице, не даваше коня си; друг, прегърнал един хусар, седеше на задницата на коня му; трети, подкрепян от хусаря, се качваше на коня му. Напреде бягаше и стреляше френската пехота. Хусарите бързо препуснаха назад с пленниците си. Ростов препускаше назад с другите, като изпитваше някакво неприятно чувство, което свиваше сърцето му. Нещо неясно и объркано, което никак не можеше да си обясни, му се разкри от пленяването на тоя офицер и от удара, който му бе нанесъл.

Граф Остерман-Толстой посрещна връщащите се хусари, извика Ростов, благодари му и каза, че ще донесе на царя за неговата храбра постъпка и ще поиска да му дадат „Георгиевски кръст“. Когато повикаха Ростов при граф Остерман, той си спомни, че атаката бе почната без заповед и беше напълно убеден, че началството го вика, за да го накаже за самоволната му постъпка. И затуй ласкателните думи на Остерман и обещанието за награда трябваше толкова по-радостно да изумят Ростов; но все същото неприятно, неясно усещане го караше да се чувствува погнусен нравствено. „Но какво наистина ме мъчи? — питаше се той, отивайки си от генерала. — Илин ли? Не, той е здрав и читав. Посрамих ли се с нещо? Не. Не е това! — Нещо друго го мъчеше като разкаяние. — Да, да, тоя френски офицер с трапчинката. И много добре помня, че ръката ми се спря, когато я дигнах.“

Ростов видя откарваните пленници и препусна след тях, за да види своя французин с трапчинката на брадичката. В своя чудноват мундир той бе яхнал запасен хусарски кон и неспокойно се озърташе. Раната на ръката му почти не беше рана. Той се усмихна престорено на Ростов и му помаха с ръка за поздрав. На Ростов му, беше все тъй неловко и срамно за нещо.

През целия тоя и следния ден приятелите и другарите на Ростов забелязваха, че той не е някак тъжен или сърдит, но мълчалив, замислен и съсредоточен. Пиеше без желание, гледаше да остане сам и мислеше за нещо.

Ростов непрестанно мислеше за тоя свой бляскав подвиг, който, за негово учудване, му бе донесъл „Георгиевски кръст“ и дори му създаде репутация на храбрец, и не можеше да разбере просто нещо. „Че те се страхуват повече от нас! — мислеше той! — Значи, това е всичко, което се нарича геройство? И нима аз го направих за отечеството? И какво е виновен той със своята трапчинка и сини очи? А колко се изплаши! Мислеше, че ще го убия. За какво ще го убивам? Ръката ми трепна. А ми дадоха «Георгиевски кръст». Нищо, нищо не разбирам!“

Но докато Николай премисляше в себе си тия въпроси и все пак не можа да си даде ясна сметка за онова, което толкова го бе смутило, колелото на щастието в службата, както често се случва, се превъртя в негова полза. След Островненското сражение той бе издигнат, дадоха му батальон хусари и когато потрябваше храбър офицер, даваха поръчения нему.

[1] Предавам се! ↑

XVI

Когато получи известието за болестта на Наташа, графинята, още не съвсем здрава и слаба, пристигна с Петя и с всички от къщи в Москва и цялото семейство Ростови се премести от Маря Дмитриевна в своята къща и съвсем се установи в Москва.

Болестта на Наташа беше толкова сериозна, че за нейно щастие и за щастието на близките й мисълта за всичко, което бе причина за болестта й, нейната постъпка и скъсването с годеника, отиде на втори план. Тя беше толкова болна, че не можеше и да се мисли колко е виновна за всичко, което се бе случило, тъй като не ядеше, не спеше, явно слабееше, кашляше и както докторите даваха да се разбере, беше в опасност. Трябваше да се мисли само как да й се помогне. Докторите ходеха при Наташа и поотделно, и на консилиуми, приказваха много на френски и на немски, и на латински, упрекваха се един друг, предписваха най-различни лекарства за всички известни тям болести; но нито на един от тях не му мина простата мисъл, че не могат да знаят болестта, от която страдаше Наташа, както не може да се знае ни една болест, от която е обхванат живият човек: защото всеки жив човек има свои особености и винаги има особена и своя, нова, сложна, неизвестна на медицината болест, не болест на белите дробове, на черния дроб, на кожата, на сърцето, на нервите и т.н., записана в медицината, но болест, която е едно от безбройните съчетания на болежките на тия органи. Тая проста мисъл не е могла да мине през ума на докторите (също както на врача не може да му мине през ума мисълта, че не може да врачува), защото тяхната работа в живота се състои в това — да лекуват; защото за това те получават пари и защото за тая работа те са дали най-хубавите години от живота си. Но най-главното — тая мисъл не е могла да дойде на докторите, защото сами виждаха, че несъмнено са полезни и наистина бяха полезни за всички от семейство Ростови. А бяха полезни не защото караха болната да гълта в по-голямата им част вредни вещества (тая вреда се чувствуваше слабо, защото вредните вещества се даваха в малки количества), но бяха полезни, необходими, неизбежни (причината — защо винаги има и ще има мними лечители, врачки, хомеопати и алопати), защото задоволяваха нравствената потребност на болната и на хората, които обичаха болната. Те задоволяваха оная вечна човешка потребност от надежда за облекчение, потребност от съчувствие и дейност, които изпитва човек през време на страдание. Те задоволяваха оная вечна човешка — която се забелязва в детето в най-първобитна форма — потребност да разтъркаш удареното място. Когато детето се удари, веднага тича в ръцете на майка си или на бавачката си, за да му целунат или потъркат болното място, и му става по-леко, когато потъркат или целунат болното място. Детето не вярва, че много по-силните и много по-мъдрите от него нямат средства да помогнат на болката му. И надеждата за облекчение и проявите на съчувствие в същото време, когато майката търка подутото място, го утешават. За Наташа докторите бяха полезни, защото целуваха и търкаха бобо, като я уверяваха, че ей сега ще мине, щом кочияшът отиде до арбатската аптека и вземе за една рубла и седемдесет копейки прахове и хапчета в хубава кутийка и щом тия прахове се вземат от болната в преварена вода през два часа — ни повече, ни по-малко.

Какво биха правили Соня, графът и графинята, как биха гледали те слабата, линееща Наташа, без да предприемат нещо, ако нямаше тия хапчета точно по часове, пиене на топличко, кюфтенце от кокошка и всичките житейски подробности, предписани от докторите, изпълнението на които беше заниманието и утехата на околните. Колкото по-строги и по-сложни бяха тия правила, толкова по-утешителна беше за околните работата. Как би понесъл графът болестта на любимата си дъщеря, ако не знаеше, че болестта на Наташа му струваше хиляди рубли и че няма да му се посвидят още хиляди, за да има тя полза; ако не знаеше, че няма да му се посвидят и още хиляди и той ще я заведе в чужбина, ако не се поправи, и там ще свика консилиуми; ако нямаше възможност да разказва как Метивие и Фелер не разбрали, а Фриз разбрал, а Мудров още по-добре установил болестта? Какво би могла да прави графинята, ако не можеше понявга да се скара на болната Наташа за туй, че не изпълнява точно предписанията на докторите?

— Тъй никога няма да оздравееш — казваше тя, забравяйки от раздразнение скръбта си, — щом не слушаш докторите и вземаш не навреме лекарството! Не бива да се шегуваш с това, когато може да се обърне на пневмония — думаше графинята и в произнасянето на тая неразбираема не само за нея дума тя вече намираше голяма утеха. Какво би правила Соня, ако нямаше радостното съзнание, че през първите три нощи не се съблича, за да бъде готова да изпълнява точно всичките предписания на доктора, и че сега не спи нощем, за да не пропусне часовете, в които трябва да се дават не дотам вредните хапчета от позлатената кутийка? Дори на самата Наташа, която макар да говореше, че никакви лекарства няма да я излекуват и че всичко това са глупости, дори и ней беше радостно, като виждаше, че толкова много жертви се правят за нея и че трябва да взема лекарствата в определени часове. Радостно й беше дори от това, че като пренебрегваше изпълнението на предписаното, можеше да покаже, че не вярва в лекуването и не скъпи живота си.

Докторът пристигаше всеки ден, напипваше пулса, гледаше езика и без да обръща внимание на отчаяното й лице, шегуваше се с нея. Ала когато отиваше в другата стая и графинята бързо излизаше след него, той приемаше сериозен вид и заклатил замислено глава, казваше, че макар да има опасност, той се надява на действието на последното лекарство и че трябва да се чака и види; че болестта е повече нравствена, но…

Графинята се мъчеше да скрие тая постъпка от себе си и от него, всеки път му пъхаше в ръката по една жълтица и всеки път се връщаше с успокоено сърце при болната.

Признаците на Наташината болест бяха, че тя малко ядеше, малко спеше, кашляше и никога не се оживяваше. Докторите казваха, че болната не бива да се оставя без медицинска помощ и затуй я държаха в душния въздух на града. И през лятото на 1812 година Ростови не отидоха на село.

Въпреки големия брой изгълтани хапчета, капки, прахове от бурканчета и кутийки, от които madame Schoss, любителка на такива неща, събра голяма колекция, въпреки липсата на селския живот, с който бе свикнала, младостта надвиваше: скръбта на Наташа почна да се покрива със слоя от впечатления от преживяния живот, престана да тежи на сърцето й с голяма мъчителна болка, почваше да става минало и Наташа взе да се поправя физически.

XVII

Наташа беше по-спокойна, но не по-весела. Тя не само избягваше всички външни условия на радостта: балове, разходки, концерти, театър, но ни веднъж не се смя тъй, че през смеха й да не прозираха сълзи. Тя не можеше да пее. Щом почнеше да се смее или се опиташе да пее насаме, сълзи я задушаваха: сълзи на разкаяние, сълзи от спомени за онова невъзвратимо, чисто време, сълзи на раздразнение, че тъй напразно бе погубила младия си живот, който можеше да бъде толкова щастлив. Особено смехът и пеенето й се струваха кощунство над скръбта й. За кокетство и не помисляше; не беше нужно дори да се въздържа. Тя казваше и чувствуваше, че през това време за нея всички мъже бяха също такива, какъвто беше шутът Настася Ивановна. Вътрешният страж й забраняваше твърдо всяка радост. А и тя нямаше сега всичките предишни жизнени интереси на оня момински, безгрижен, изпълнен с надежди начин на живот. Най-често и най-болезнено си спомняше есенните месеци, лова, вуйчото и коледните празници, прекарани с Nicolas в Отрадное. Какво не би дала да можеше да върне поне един ден от онова време! Но то бе свършено веднъж завинаги. Не бе я излъгало предчувствието тогава, че това състояние на свобода и възприемчивост за всички радости никога вече няма да се върне. Но трябваше да се живее.

Радостно й бе да мисли, че тя не е по-добра, както мислеше по-рано, а по-лоша, и то много по-лоша от всички, от всички в света. Но то беше малко. Тя знаеше това и се питаше: „Какво по-нататък?“ А по-нататък нямаше нищо. Нямаше никаква радост в живота, а животът отминаваше. Наташа явно се стараеше само да не тежи никому и никому да не пречи, но за нея самата — нищо не й трябваше. Тя странеше от всичките си домашни и само с брат си Петя се чувствуваше леко. Обичаше да бъде с него повече, отколкото с другите; и понякога насаме с него се смееше. Тя почти не излизаше от къщи и от ония, които идваха у тях, радваше се само на един човек — на Пиер. Не би могло някой да се държи с нея по-нежно, по-внимателно и в същото време по-сериозно, отколкото се държеше, граф Безухов. Наташа чувствуваше несъзнателно тая нежност на държането му и затуй неговото общество й беше много приятно. Но тя дори не му беше благодарна за нежността: струваше й се, че във всичко хубаво от страна на Пиер няма нищо, което да се дължи на усилие. Струваше й се, че за Пиер е толкова естествено да бъде добър към всички, че в неговата доброта нямаше никаква заслуга. Понякога, когато биваше с Пиер, Наташа забелязваше смущение и неловкост в него, особено когато той се страхуваше да не би нещо в разговора да навее на Наташа тежки спомени. Тя забелязваше това и го отдаваше на неговата обща доброта и стеснителността му, която според нея беше навярно и към другите също такава, каквато към нея. След ония неочаквани думи, че ако би бил свободен, на колене би молил за ръката и любовта й, казани в мига на такова силно вълнение за нея, Пиер никога не говореше на Наташа нищо за чувствата си към нея; и за нея беше очевидно, че тия думи, които толкова я бяха утешили тогава, бяха казани, както се говорят всевъзможни безсмислени думи за утешение на плачещо дете. Не защото Пиер беше женен, но защото Наташа усещаше в най-висока степен между себе си и него оная сила на нравствените прегради, липсата на която усещаше при Курагин — никога не й минаваше през ума, че от нейните отношения с Пиер можеше да излезе не само любов от нейна страна или още по-малко от негова, но дори и оня род нежно приятелство между мъж и жена, което съзнава, че е поетично приятелство, каквито няколко случая тя знаеше.

В края на петрови пости Аграфена Ивановна Белова, отрадненска съседка на Ростови, пристигна в Москва да се поклони на московските светии. Тя предложи на Наташа да пости и Наташа се залови с радост за тая мисъл. Въпреки забраната на докторите да излиза рано сутрин, Наташа настоя да пости и да пости не тъй, както обикновено ставаше в дома на Ростови, тоест да изкарат в къщи три църковни служби, а да пости тъй, както постеше Аграфена Ивановна, тоест цяла седмица, без да пропуска ни една вечерня, утринна или литургия.

На графинята това усърдие на Наташа се хареса; тайно в душата си, след неуспешното медицинско лекуване, тя се надяваше, че молитвата ще й помогне повече от лекарствата, и макар със страх и скришом от доктора, съгласи се с желанието на Наташа и я повери на Белова. Аграфена Ивановна дохождаше в три часа през нощта да събужда Наташа и най-често я намираше, че не спи. Наташа се страхуваше дали ще се събуди навреме за утринната служба. Тя се измиваше набързо и със смирение обличаше най-лошата си рокля и извехтялата пелеринка; потръпвайки от хлад, тя вървеше из пустите улици, осветени прозрачно от утринната зора. По съвета на Аграфена Ивановна Наташа се черкуваше през постите не в тяхната енорийска църква, а в друга, дето според набожната Белова свещеникът водел много строг и възвишен живот. В църквата всякога имаше малко хора; Наташа и Белова заставаха на обикновеното си място пред иконата на Богородица, вдълбана в задната част на левия клирос, и едно ново чувство на смирение пред великото и непостижимото обхващаше Наташа, когато в тоя непривичен за нея утринен час, загледана в черния лик на Божата майка, осветен и от свещите, горящи пред него, и от светлината на утрото, падаща от прозореца, слушаше звуците на службата, които тя разбираше и се мъчеше да следи. Когато ги разбираше, нейното лично чувство с отсенките си се присъединяваше към молитвата й; когато не ги разбираше, беше й още по-сладостно да си мисли, че желанието да разбираш всичко е гордост, че всичко не може да се разбира, че трябва само да вярваш и да се отдаваш Богу, който в тия минути — тя чувствуваше — направляваше душата й. Тя се кръстеше и кланяше и когато не разбираше, ужасяваше се от своята низост и само молеше Бог да й прости за всичко, за всичко и да я пощади. Молитвите, на които най-често се отдаваше тя, бяха молитви на разкаяние. Връщайки се в къщи в ранния утринен час, когато срещаше само зидари, които отиваха на работа, дворници, които метяха улицата, а в къщите всички още спяха, Наташа изпитваше ново за нея чувство — че е възможно да се поправи от пороците си, че е възможен за нея нов, чист живот и щастие.

През цялата седмица, в която водеше тоя живот, това чувство растеше с всеки изминат ден. И щастието да се приобщи към причастието или да се „съобщи“, както й казваше Аграфена Иванова, като си играеше радостно с тая дума, й се струваше толкова голямо, че тя не вярваше да доживее до тая блажена неделя.

Но щастливият ден настъпи и когато Наташа в тая паметна за нея неделя, облечена в бяла муселинена рокля, се върна от причастието, тя за пръв път след много месеци се почувствува спокойна и необременена от живота, който й предстоеше.

Дошлият тоя ден доктор прегледа Наташа и поръча да продължи да взема последните прахове, предписани преди две седмици от него.

— Без друго да продължава да ги взема сутрин и вечер — каза той, явно сам добросъвестно доволен от успеха си. — Само, моля ви се, по-редовно. Бъдете спокойна, графиньо — каза шеговито докторът, като улови сръчно в меката си длан жълтицата, — скоро пак ще запее и залудува. Много, много й помага последното лекарство. Тя много се е освежила.

Графинята погледна ноктите си и плю лекичко за уроки, връщайки се с весело лице в салона.

XVIII

В началото на юли в Москва се пръскаха все по-тревожни и по-тревожни слухове за хода на войната: разправяха за възванието на царя към народа, за пристигането на самия цар от армията в Москва. И тъй като до 11 юли манифестът и възванието не бяха получени за тях и за положението на Русия се носеха преувеличени слухове. Разправяха, че царят е заминал, защото армията е в опасност, разправяха, че Смоленск е отстъпен, че Наполеон има един милион войска и че само чудо може да спаси Русия.

На 11 юли, събота, манифестът бе получен, но още не бе напечатан; и Пиер, който беше у Ростови, обеща на другия ден, неделя, да дойде на обяд у тях и да донесе манифеста и възванието, които щял да вземе от граф Растопчин.

В тоя неделен ден Ростови, както друг път, отидоха на литургия в домашната църква на графовете Разумовски. Беше горещ юлски ден. Още в десет часа, когато Ростови излязоха от каретата пред църквата, в горещия въздух, във виковете на амбулантните търговци, в ярките и светли летни дрехи на множеството, в напрашените листа на дървесата по булеварда, в звуците на музиката и в белите панталони на минаващия за смяна на караула батальон, в трясъка по паважа и в яркия блясък на жаркото слънце имаше онова лятно разнежване, доволство и недоволство от сегашното, което се чувствува особено рязко през ярък горещ ден в града. В църквата на Разумовски бяха всички знатни московчани, всички познати на Ростови (тая година, сякаш очаквайки нещо, твърде много богати семейства, които обикновено се пръскаха по селата, бяха останали в града). Като вървеше до майка си зад облечения в ливрея лакей, който раздвояваше множеството, Наташа чу гласа на някакъв млад човек, който говореше с прекалено висок шепот за нея:

— Това е Ростова, същата…

— Колко е отслабнала и все пак хубава!

Тя чу или тъй й се бе сторило, че споменаха имената на Курагин и Болконски. На нея винаги тъй й се струваше. Винаги й се струваше, че всички, които я гледат, мислят само за онова, което й се бе случило. Измъчвайки се и със замираща душа, както винаги сред тълпата, Наташа вървеше в своята лилава копринена, с черни дантели рокля тъй, както умеят да вървят жените — толкова по-спокойно и по-величествено, колкото по-болно и срамно й беше в душата. Тя знаеше и не грешеше, че е хубава, но сега това не я радваше както по-рано. Напротив, напоследък това я измъчваше най-много и особено през тоя ярък, горещ летен ден в града. „Още един неделен ден, още една седмица — казваше си тя, спомняйки си, че беше тук и през оня неделен ден — и все същият живот без живот, и все същите условия, при които тъй лесно се живееше по-рано. Хубава съм, млада, и зная, че сега съм добра; по-рано бях лоша, а сега съм добра, зная — мислеше тя, — и тъй напразно, за никого, минават най-хубавите години.“ Тя застана до майка си и кимна на близкостоящите си познати. По навик Наташа разглеждаше тоалетите на дамите, разкритикува tenue[1] и неприличния начин на кръстене с ръка в тясно пространство на една дама близо до нея, отново раздразнено помисли, че всички я критикуват, че и тя критикува и изведнъж, като чу звуците на службата, се ужаси от своята мръсота, ужаси се, че предишната й чистота отново бе загубена. Благообразно, кротичко старче служеше с оная кротка тържественост, която тъй величаво и успокоително действува върху душите на молещите се. Царските двери се затвориха, завеската бавно се дръпна; тайнствен тих глас каза нещо оттам. Наташа усещаше в гърдите си сълзи, които не разбираше, и радостно и мъчително чувство я вълнуваше.

„Научи ме какво да правя, как да се поправя завинаги, завинаги, как да уредя живота си…“ — мислеше тя.

Дяконът се качи на амвона, оправи, като разпери нашироко палеца, дългите си коси изпод стихара, прекръсти гърдите си и почна гръмогласно и тържествено да чете думите на молитвата:

— „Миром Господу помолимся.“

„Общо, всички заедно, без разлика на съсловия, без вражда, а съединени с братска обич — да се молим“ — мислеше Наташа.

— „О свышнем мире и о спасении душ наших!“ „За света на ангелите и за душите на всички безтелесни същества, които живеят над нас“ — се молеше Наташа.

Когато се молеха за войнството, тя си спомни брат си и Денисов. Когато се молеха за плаващите и пътуващите, спомни си княз Андрей и се моли за него, и се моли да й прости Бог злото, което му бе сторила. Когато се молеха за ония, които ни обичат, тя се моли за домашните си, за баща си, майка си, Соня и за пръв път сега разбра вината си пред тях и почувствува всичката сила на обичта си към тях. Когато се молеха за ония, които ни мразят, тя си измисли врагове и ненавистници, за да се моли за тях. Тя причисли към враговете кредиторите и всички, които имаха работа с баща й, и всеки път, при мисълта за врагове и ненавистници, си спомняше Анатол, който й бе сторил толкова зло, и макар той да не беше от ненавистниците, радостно се молеше за него като за враг. Само когато се молеше, тя чувствуваше, че може ясно и спокойно да си спомня за княз Андрей и за Анатол като за хора, към които чувствата й се унищожаваха в сравнение с чувството й на страх и благоговеене пред Бога. Когато се молеха за царското семейство и за синода, тя се кланяше особено ниско и се кръстеше, казвайки си, че макар и да не разбира, все пак не може да се съмнява и да не обича управляващия синод и да не се моли за него.

Като свърши ектенията, дяконът прекръсти с орара гърдите си и произнесе:

— „Сами себя и живот наш Христу-Богу предадим.“

„Сами да предадем себе си на Бога — повтори в душата си Наташа. — Боже мой, предавам се на твоята воля — мислеше тя. — Нищо не искам, не желая; научи ме какво да правя, как да употребя волята си! И вземи ме, вземи ме!“ — с умилено нетърпение в душата си каза Наташа, без да се кръсти, отпуснала тънките си ръце и сякаш очакваше, че ей сега невидима сила ще я вземе и избави от самата нея, от нейните съжаления, желания, укори, надежди и пороци.

На няколко пъти през службата графинята се извръщаше да гледа умиленото, с блеснали очи лице на дъщеря си и се молеше на Бога да й помогне.

Неочаквано по средата и не в реда на службата, който Наташа знаеше добре, псалтът изнесе една малка скамейка, същата, на която се четяха коленопреклонните молитви през празника на света Троица, и я сложи пред царските двери. Свещеникът излезе със своята виолетова кадифена скуфя[2], оправи косите си и с усилие коленичи. Всички направиха същото и с недоумение се спогледаха. Това беше току-що получена от синода молитва, молитва за спасение на Русия от вражеско нахлуване.

— „Господи Боже сил, Боже спасения нашего — почна свещеникът с ясния, не надут и кротък глас, с който четат само духовните славянски четци и който тъй непобедимо действува на руското сърце. — Господи Боже сил, Боже спасения нашего! Призри ныне в милостях и щедротах на смиренные люди твоя и человеколюбно услыши, и пощади, и помилуй нас. Се враг, смущаяй землю твою и хотяй положити вселенную всю пусту, восста на ны; се людие беззаконии собрашася, еже погубите достояние твое, разорити честный Иерусалим твой, возлюбленную тебе Россию: оскверните храмы твои, раскопати алтари и поругатися святыне нашей. Доколе, Господи, доколе грешницы восхвалятся? Доколе употребляти имать законопреступный власть?

Владыко Господи! Услыши нас, молящихся тебе: укрепи силою твоею благочестивейшего, самодержавнейшего великого государя нашего императора Александра Павловича; помяни правду его и кротость, воздаждь ему по благости его, ею же хранить ны, твой возлюбленный Израиль. Благослови его советы, начинания и дела; утверди всемогущною твоею десницею царство его и подаждь ему победу на врага, яко же Моисею на Амалика, Гедеону на Мадиама и Давиду на Голиафа. Сохрани воинство его: положи лук медян мышцам, во имя твое ополчившихся, и препояши их силою на брань. Приими оружие и щит и восстани в помощь нашу, да постыдятся и посрамяться мыслящий нам злая, да будут пред лицем верного ти воинства, яко прах пред лицем ветра, и ангел твой сильный да будет оскорбляли и погоняй их; да приидет им сеть, юже не сведают, и их ловитва, юже сокрыша, да обымет их; да падут пред ногами рабов твоих и в попрание всем нашим да будут. Господи! Не изнеможет у тебе спасати во многих и в малых; ты еси Бог, да не превозможет противу тебе человек.

Боже отец наших! Помяни щедроты твоя и милости, яже от века суть: не отвержи нас от лица твоего, ниже возгнушайся недостоинством нашим, но помилуй нас по велицей милости твоей и по множеству щедрот твоих презри беззакония и грехи наша. Сердце чисто созижди в нас и дух прав обнови во утробе нашей; всех нас укрепи верою в тя, утверди надеждою, одушеви истинною друг к другу любовию, вооружи единодушием на праведное защищение одержания, еже дал еси нам и отцем нашим, да не вознесется жезл нечестивых на жребий освященных.

Господи Боже наш, в него же веруем и на него же уповаем, не посрами нас от чаяния милости твоея и сотвори знамение во благо, яко да видят ненавидящий нас и православную веру нашу, и посрамятся и погибнут; и да уведят все страны, яко имя тебе господь, и мы людие твои. Яви нам, Господи, ныне милость твою и спасение твое даждь нам; возвесели сердце рабов твоих о милости твоей; порази враги наши и сокруши их под ноги верных твоих вскоре. Ты бо еси заступление, помощь и победа уповающим на тя, и тебе славу воссылаем отцу и сыну и святому духу и ныне, и присно, и вовеки веков. Аминь.“

В онова състояние на душевна отвореност, в което се намираше Наташа, тая молитва й подействува силно. Тя слушаше всяка дума за победата на Мойсей над Амалик, и на Гедеон над Мадиам, и на Давид над Голиат, и за разрушаването на твоя Ерусалим и молеше Бога с оная нежност и размекченост, с която бе препълнено сърцето й; но не разбираше добре за какво молеше Бога в тая молитва. Тя влагаше цялата си душа в молбата за духа на справедливостта, за укрепване на сърцето с вяра, с надежда и за тяхното вдъхновяване с любов. Но не можеше да се моли за стъпкване с нозе на враговете си, когато преди няколко минути бе желала само да има повече врагове, за да ги обича и да се моли за тях. Но също така не можеше да се съмнява в правотата на четената коленопреклонно молитва. Тя усещаше в душата си благоговейния и трепетен ужас пред наказанието, което бе постигнало хората за греховете им, и особено за своите грехове, и молеше Бога да ги опрости всички и нея и да даде на всички тях и на нея спокойствие и щастие в живота. И струваше й се, че Бог чува нейната молитва.

[1] Начинът на държане. ↑

[2] Мека, заострена свещеническа шапка. — Б.пр. ↑

XIX

От деня, когато Пиер, след излизането си от Ростови и спомняйки си благодарния поглед на Наташа, гледа кометата на небето и почувствува, че му се е открило нещо ново, непрестанно измъчващият го въпрос за безполезността и неразумността на всичко земно престана да го занимава. Тоя страшен въпрос: защо, за какво? — който по-рано изпъкваше пред него сред всяко занимание, сега се замести не с друг въпрос и не с отговор на предишния въпрос, а с нейния образ. Слушаше ли, или сам водеше незначителни разговори, четеше ли, или узнаваше за хорската подлост и безсмислие, той не се ужасяваше както по-рано, не се питаше заради какво тичат хората, когато всичко е толкова кратко и неизвестно, но си я спомняше така, както я бе видял последния път, и всичките му съмнения изчезваха не защото тя отговаряше на въпросите, които изпъкваха пред него, но защото нейният образ мигновено го пренасяше в друга, светла област на духовна дейност, в която не можеше да има прав или виновен, в областта на красотата и любовта, за които си струваше да се живее. Каквато и житейска мръсота да изпъкваше пред него, той си казваше:

„Е, нека еди-кой си да е обрал държавата и царя, а царят и държавата да му оказват почести; а ето тя вчера ми се усмихна и ме помоли да отида и аз я обичам, и никой никога няма да узнае това“ — мислеше той.

Пиер все тъй ходеше в обществото, все тъй много пиеше и водеше същия празен и безделен живот, защото освен часовете, които прекарваше у Ростови, трябваше да се прекарва и останалото време, и навиците и познанствата, завързани от него в Москва, го влечаха непреодолимо в оня живот, който бе го завладял. Но напоследък, когато от театъра на войната пристигаха все по-тревожни и по-тревожни слухове и когато здравето на Наташа почна да се поправя и тя престана да събужда в него предишното чувство на внимателна жалост, почна да го обзема все по-неясно и по-неясно за него безпокойство. Той чувствуваше, че положението, в което се намира, не можеше да продължава много, че настъпва катастрофа, която ще трябва да промени целия му живот, и с нетърпение търсеше във всичко признаците на тая приближаваща катастрофа. Един от братята масони бе открил на Пиер следното, извлечено от Апокалипсиса на Йоан Богослов пророчество по отношение на Наполеон.

В Апокалипсиса, глава тринадесета, стих осемнадесети, е казано: „Зде мудрость есть; иже имать ум да почтет число зверино: число бо человеческо есть и число его шестьсот шестьдесят шесть.“

И в същата глава, в петия стих: „И даны быша ему уста глаголюща велика и хульна; и дана бысть ему облсть творити месяц четыре — десять два.“

Френските букви, подобно на еврейското изобразяване на цифрите, според което първите десет букви означават единици, а другите десетици, имат следното значение:

a b c d e f g h i k l m n o p q r s t u v w x y z

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 20 30 40 50 60 70 80 90 100 110 120 130 140 150 160

Като се напишат по тая азбука на цифрите думите L’Empereur Napoleon, излиза, че сборът на тия цифри е равен на 666 и че затуй Наполеон е оня звяр, за когото е предсказано в Апокалипсиса. Освен това, като се напишат по същата азбука думите quarante deux[1], тоест срокът за съществуване, определен за звяра „глаголати велика и хульна“, сборът на тия цифри, означаващи quarante deux, пак е равен на 666, от което излиза, че краят на Наполеоновата власт е настъпил в 1812 година, през която френският император навършил 42 години. Това предсказание изуми много Пиер и той често се питаше кое именно ще сложи край на властта на звяра, тоест на Наполеон, и се мъчеше въз основа на същите обозначения на думите с цифри да намери отговора на интересуващия го въпрос. В отговор на тоя въпрос Пиер написа: L’Empereur Alexandre? La nation russe?[2] Прочете буквите, но сборът на цифрите излизаше много по-голям и по-малък от 666. Един път, когато се занимаваше с тия изчисления, той написа своето име — Comte Pierre Besouhoff; сборът на цифрите също тъй съвсем не излезе. Той промени правописа, сложи z вместо s, прибави „de“, прибави article[3] „le“, но все не получаваше искания резултат. Тогава му дойде на ум, че ако отговорът на тоя въпрос е в неговото име, то в отговора без друго ще трябва да бъде указана неговата националност. Той написа Le Russe Besuhof[4] и като прочете цифрите, излезе 671. Само 5 беше повече; пет означаваше „е“, това „е“, което бе махнато от article пред думата L’empereur. Като махна също тъй, макар и неправилно, „e“-то, Пиер получи търсения отговор; L’Russe Besuhof, равно на 666. Това откритие го развълнува. Как, с каква връзка бе свързан той с това велико събитие, предсказано в Апокалипсиса, той не знаеше; но ни за миг не се усъмни в тая връзка. Любовта му към Ростова, антихристът, нахлуването на Наполеон, кометата, 666, L’Empereur Napoleon и L’Russe Besuhof — всичко това заедно трябваше да узрее, да избухне и да го изведе от тоя омагьосан, нищожен свят на московските навици, в които той се усещаше пленен, и да го отведе до големия подвиг и голямото щастие.

В навечерието на тоя неделен ден, когато четоха молитвата, Пиер бе обещал на Ростови, че ще им занесе от граф Растопчин, с когото бе добре познат, и възванието към Русия, и последните съобщения от армията. Сутринта, когато се отби при граф Растопчин, Пиер завари у него току-що пристигналия куриер от армията.

Куриерът беше един познат на Пиер танцьор от московските балове.

— За Бога, не можете ли ми помогна? — каза куриерът. — Чантата ми е пълна с писма до родители.

Между тия писма имаше писмо от Николай Ростов до баща му. Пиер взе това писмо. Освен туй граф Растопчин даде на Пиер току-що отпечатаното възвание на царя към Москва, последните заповеди по армията и своя последен позив. Когато преглеждаше заповедите по армията, в една от тях, между съобщенията за ранени, убити и наградени, Пиер намери името на Николай Ростов, награден с „Георгиевски кръст“ 4-та степен за проявена храброст в Островненския бой, и в същата заповед назначението на княз Андрей Болконски за командир на егерски полк. Макар че не му се искаше: да напомня на Ростови за Болконски, Пиер не можеше да сдържи желанието си да ги зарадва с известието за награждаването на сина им и като задържа възванието, позива и другите заповеди, за да ги занесе сам на обяд, изпрати на Ростови напечатаната заповед и писмото.

Разговорът с граф Растопчин, неговият тон на загриженост и припряност, срещата с куриера, който разправяше безгрижно колко зле вървят работите в армията, слуховете за открити в Москва шпиони, за някакъв документ, който се разнасял из Москва и в който било казано, че Наполеон обещава до есента да бъде в двете руски столици, разговорът за очакваното вдругиден пристигане на царя — всичко това възбуди с нова сила в Пиер онова чувство на вълнение и очакване, което не го напускаше още от времето на появяването на кометата и особено от началото на войната.

На Пиер отдавна вече му минаваше мисълта да постъпи на военна служба и той би я осъществил, ако не му пречеше, на първо място, принадлежността му към масонското общество, с което той бе свързан чрез клетва и което проповядваше вечен мир и унищожение на войната, и, второ, че като виждаше какъв голям брой московчани бяха облекли мундири и проповядваха патриотизъм, кой знае защо, той се срамуваше да направи такава стъпка. Ала главната причина, поради която не привеждаше в изпълнение намерението си да постъпи на военна служба, беше в оная смътна представа, че той е L’Russe Besuhof, който означаваше цифрата на звяра 666, че неговото участие във великото, дело за слагане край на властта на звяра, „глаголящему велика и хульна“, е определено от преди векове и че затова той не трябва да предприема нищо, а да очаква онова, което трябва да стане.

[1] Четиридесет и две. ↑

[2] Император Александър? Руският народ? ↑

[3] Членът. ↑

[4] Русинът Безухов. ↑

XX

Както винаги в неделен ден у Ростови обядваха някои техни близки познати.

Пиер отиде по-рано, за да ги завари сами.

През тая година Пиер така надебеля, че щеше да бъде безобразен, ако не бе толкова висок, с едри крайници и тъй як, че очевидно леко носеше пълнотата си.

Той се изкачи по стъпалата, като пъхтеше и си мърмореше нещо. Кочияшът не го питаше вече да го чака ли. Той знаеше, че когато графът е у Ростови, стои до дванадесет часа. Лакеите на Ростови радостно се втурнаха да свалят наметката и да поемат бастуна и шапката му. По навик от клуба Пиер оставяше във вестибюла и бастуна, и шапката си.

Първото лице, което видя у Ростови, беше Наташа. Още преди да я види, снемайки наметката си във вестибюла, той я чу. Тя пееше солфежи в залата. Той знаеше, че от заболяването си тя не пее и затуй звукът на гласа й го учуди и зарадва. Отвори тихо вратата и видя Наташа да се разхожда из стаята и да пее, облечена в лилавата рокля, в която беше на литургията. Когато той отвори вратата, тя вървеше заднишком към него, но щом се обърна рязко и видя пълното му учудено лице, изчерви се и бързо тръгна към него.

— Искам да се опитам отново да пея — каза тя. — Все пак това е едно занимание — добави, като че се извиняваше.

— И много хубаво.

— Колко се радвам, че дойдохте! Днеска съм толкова щастлива! — каза тя с предишното оживление, което Пиер отдавна не бе виждал в нея. — Знаете ли, Nicolas получил „Георгиевски кръст“. Толкова съм горда за него.

— Разбира се, че зная, нали аз изпратих заповедта. Е, сега не ща да ви преча — прибави той и понечи да отиде в салона.

Наташа го спря.

— Графе, лошо ли е, че пея? — рече тя, като се изчерви, но без да откъсва очи, гледаше въпросително Пиер.

— Не… Че защо? Напротив… Но защо ме питате?

— И аз не знам — отговори бързо Наташа, — но не бих искала да направя нищо, което не би ви се харесало. Аз ви вярвам във всичко. Вие не знаете какво голямо значение имате за мене и колко много направихте за мене!… — Тя говореше бързо и не забеляза как Пиер се изчерви при тия думи. — В същата заповед видях него, Болконски (бързо и шепнешком промълви тя тая дума), той е в Русия и отново във войската. Как мислите — каза тя бързо и явно бе, че бързаше да го каже, защото се страхуваше дали ще има сили, — ще ми прости ли той някога? Няма ли да има лошо чувство към мене? Как мислите? Как мислите?

— Мисля… — рече Пиер. — Той няма какво да прощава… Ако аз бях на негово място… — Във връзка със спомените Пиер мигновено се пренесе с въображението си в онова време, когато, утешавайки я, й каза, че ако той не беше той, а най-добрият в света човек и свободен, на колене би молил за ръката й, и го обзе същото чувство на жалост, нежност и любов и същите думи дойдоха на устните му. Но тя не му даде време да ги каже.

— Та вие, вие — каза тя, произнасяйки с възторг думата вие — сте друго нещо. Не знам, а не може и да има по-добър, по-великодушен, по-ценен човек от вас. Ако ви нямаше тогава, че и сега, не зная какво би станало с мене, защото… — Изведнъж в очите й бликнаха сълзи; тя се обърна, дигна нотите до очите си, запя и почна отново да се разхожда из залата.

В същото време от салона дотърча Петя.

Петя беше сега хубаво, румено петнадесетгодишно момче с дебели, червени устни, което приличаше на Наташа. Той се готвеше за университета, но напоследък със своя другар Оболенски скритом бяха решили да станат хусари.

Петя дотърча при своя съименник, за да поговори по тая работа.

Той беше го помолил да научи ще го приемат ли хусар.

Пиер вървеше из салона, без да слуша Петя.

Петя го дръпна за ръката, за да му обърне внимание на себе си.

— За Бога, Пьотр Кирилич, какво става с моята работа! Само във вас ми е надеждата — рече Петя.

— Ах, да, твоята работа. За хусар ли? Ще питам, ще питам. Днес ще питам за всичко.

— Е, как, mon cher, намерихте ли манифеста? — попита го старият граф. — А моята графиня беше днес на литургия у Разумовски и чула една нова молитва. Казва, че била много хубава.

— Намерих — отговори Пиер. — Утре царят пристига… Едно рядко дворянско събрание и казват, че ще има набор по десет на хиляда. Ах, да, честито.

— Да, да, слава Богу. Ами какво ново от армията?

— Нашите пак отстъпили. Разправят, че са вече до Смоленск — отговори Пиер.

— Боже мой, Боже мой! — рече графът. — А де е манифестът?

— Възванието ли? Ах, да! — Пиер почна да търси из джобовете си книжата и не можа да ги намери. Продължавайки да се потупва по джобовете, той целуна ръка на влязлата графиня и огледа неспокойно наоколо си, като очевидно очакваше Наташа, която вече не пееше, но и не идваше в салона.

— Бога ми, не зная де съм го дянал — рече той.

— Е, да, винаги ще изпогуби всичко — каза графинята.

Наташа влезе със смекчено, развълнувано лице и седна, загледана мълком в Пиер. Щом тя влезе в стаята, лицето на Пиер, което до тоя миг бе навъсено, просия и като продължи да търси книжата, той на няколко пъти поглежда към нея.

— Бога ми, ще отскоча до в къщи, забравил съм ги. Без друго…

— Но ще закъснеете за обяд.

— Ах, пък и кочияшът си отиде.

Но Соня, която беше отишла във вестибюла да търси книжата, бе ги намерила в шапката на Пиер, дето той грижливо ги беше пъхнал под подплатата. Пиер искаше да ги прочете.

— Не, след обяда — каза старият граф и личеше, че предвиждаше голямо удоволствие от това четене.

На обяда пиха шампанско за здравето на новия георгиевски кавалер и Шиншин разправи градските новини — за болестта на старата грузинска княгиня, за това, че Метивие изчезнал от Москва и че при Растопчин завели някакъв немец, за когото му казали, че е шампион[1] (тъй разправял самият Растопчин) и че граф Растопчин заповядал да пуснат шампиона, като казал, че той не е шампион, а просто един дъртак немец.

— Залавят, залавят — каза графът, — затуй казвам на графинята по-малко да говори френски. Не е сега време за това.

— Чухте ли? — рече Шиншин. — Княз Голицин си взел руски учител, учи се на руски — il commence a devenir dangereux de parler francais dans les rues.[2]

— Е, граф Пьотр Кирилич, щом почнат да събират опълчението, и вие ще трябва да яхнете коня? — каза старият граф, обръщайки се към Пиер.

През цялото време на тоя обяд Пиер беше мълчалив и замислен. При тия думи на графа той го погледна, сякаш не разбираше.

— Да, да, на война — рече той. — Не! Какъв воин съм аз! Но всичко е тъй странно, тъй странно! Че и аз сам не разбирам. Не знам, аз съм толкова далеч от военните работи, но в сегашните времена никой не може да отговаря за себе си.

След обяда графът седна спокойно в креслото и със сериозно лице помоли Соня, която се славеше, че е майсторка в четенето, да чете.

— „Към първопрестолната наша столица Москва. Неприятелят навлезе с големи сили в пределите на Русия. Той е тръгнал да опустошава нашето скъпо отечество“ — четеше усърдно Соня с тъничкото си гласче. Затворил очи, графът слушаше и на някои места силно въздъхваше.

Наташа седеше изпъната и гледаше изпитателно и открито ту баща си, ту Пиер.

Пиер усещаше върху си нейния поглед и се мъчеше да не я поглежда. При всеки тържествен израз на манифеста графинята клатеше глава неодобрително и сърдито. Във всички тия думи тя виждаше само това, че опасностите, които заплашват сина й, няма скоро да се прекратят. Шиншин, свил уста в подигравателна усмивка, бе се приготвил очевидно да се надсмива над всичко, което първо му се падне: над четенето на Соня, над онова, което ще каже графът, дори над самия манифест, ако няма по-хубав предлог.

Като прочете за опасностите, заплашващи Русия, за надеждите, възлагани от царя на Москва и особено на знаменитото дворянство, Соня с трепет в гласа, причинен предимно от вниманието, с което я слушаха, прочете последните думи: „Ние не ще се забавим да отидем сами сред нашия народ в тая столица и в други места на нашата държава за съвещаване и ръководене на всичките наши войски, както на тия, които преграждат сега пътя на врага, така и на новосъздадените за неговото поражение, дето и да би се появил той. Нека гибелта, в която той си въобразява, че ще хвърли нас, се струпа на неговата глава и освободената от робство Европа да възвеличи името на Русия!“

— Ха така! — извика графът, като отвори мокрите си очи и на няколко пъти се прекъсна от сумтене, сякаш бяха поднесли до носа му шишенце със силна оцетна киселина. — Само да каже царят, и ние ще пожертвуваме всичко и за нищо няма да съжалим.

Преди още Шиншин да успее да каже приготвената си шега за патриотизма на графа, Наташа скочи от мястото си и припна до баща си.

— Колко чудесен е тоя татко! — рече тя, като го целуна, и отново погледна Пиер с онова несъзнателно кокетство, което се бе възвърнало в нея едновременно със съживяването й.

— Я каква патриотка! — каза Шиншин.

— Съвсем не патриотка, а просто… — отговори обидено Наташа. — На вас всичко ви е смешно, а това съвсем не е шега…

— Какви шеги! — повтори графът. — Само да каже той една дума, всички ще тръгнем… Ние не сме някакви си немци…

— А забелязахте ли — рече Пиер, — че е казано: „За съвещаване.“

— Ех, за каквото и да е.

В това време Петя, на когото никой не обръщаше внимание, приближи до баща си и целият червен, с мутиращ — ту груб, ту тънък — глас каза:

— Сега, татенце, решително ще кажа — и на маминка също, ако щете, — решително ще кажа, че ще ме пуснете на военна служба, защото аз не мога… и това е то…

Графинята с ужас дигна очи към небето, плесна ръце и се обърна ядосано към мъжа си.

— На ти сега, това е от твоите приказки! — рече тя. Но графът веднага се съвзе от вълнението.

— Хайде, хайде — каза той. — Ама че войник! Остави тия глупости: трябва да учиш.

— Не са глупости, татенце. Федя Оболенски е по-малък от мене и пак отива, а най-важното е, че аз нищо не мога да уча сега, когато… — Петя се спря, изчерви се толкова, че се изпоти и все пак промълви: — Когато отечеството е в опасност.

— Стига, стига глупости…

— Но нали вие сам казахте, че ще пожертвуваме всичко.

— Петя, казвам ти, млъкни! — извика графът, като погледна жена си, която бе побледняла и се взираше с втренчени очи в по-малкия си син.

— А аз ви казвам. Ето, и Пьотр Кирилович ще каже…

— Аз ти казвам — глупости, устата му мирише още на мляко, а той иска да отива на военна служба! Хайде, хайде, казвам ти — и графът, вземайки книжата, навярно за да ги прочете в кабинета си още веднъж преди почивката, тръгна да излиза от стаята.

— Пьотр Кирилович, хайде да отидем да пушим…

Пиер беше смутен и нерешителен. Непривично блестящите и оживени очи на Наташа, които непрестанно се извръщаха към него с нещо повече от ласка в израза си, го бяха докарали в това състояние.

— Не, аз май ще си вървя в къщи…

— Как в къщи, ами че вие искахте вечерта у нас да… И без това почнахте рядко да дохождате. А пък тая, моята… — каза добродушно графът, сочейки Наташа — само когато сте тук, е весела…

— Да, забравих… Без друго трябва да си отида в къщи… Работа… — каза бързо Пиер.

— Е, тогава довиждане — рече графът и излезе от стаята.

— Защо си отивате? Защо сте разстроен? Защо?… — попита Наташа Пиер, като го гледаше предизвикателно в очите.

„Защото те обичам!“ — искаше да каже той, но не го каза, изчерви се до сълзи и наведе очи.

— Защото по-добре ще бъде за мене по-рядко да идвам у вас… Защото… Не, просто имам работа…

— Защо? Не, кажете — почна решително Наташа и изведнъж млъкна. Двамата уплашено и смутено се гледаха един друг. Той се опита да се усмихне, но не можа: усмивката му изрази страдание и той й целуна ръка мълком и излезе.

Пиер реши да не ходи повече у Ростови.

[1] Тук думата очевидно е нарочно употребена — изкълчена, със значение на шпионин. — Б.пр. ↑

[2] Опасно става да се говори френски по улиците. ↑

XXI

След решителния отказ, който получи, Петя отиде в стаята си, заключи се от всички и горчиво плака. Когато дойде за чая, мълчалив и мрачен и с очи, които личеше, че са плакали, всички се престориха, че не са забелязали нищо.

На другия ден пристигна царят. Няколко души от прислугата на Ростови помолиха да ги пуснат да видят царя. Тая сутрин Петя дълго се обличаше, вчесваше се и си нагласяваше яката така, както правят възрастните. Той се мръщеше пред огледалото, правеше жестове, свиваше рамене и най-сетне, без да каже никому, сложи фуражката си и излезе от къщи през задния вход, като гледаше да не го видят. Петя бе решил да отиде право на мястото, дето ще бъде царят, и да каже направо на някакъв камерхер (на Петя му се струваше, че царят винаги е заобиколен от камерхери), че той, граф Ростов, въпреки младостта си, желае да служи на отечеството, че младостта не може да пречи на предаността и че той е готов… Докато се приготвяше в къщи, Петя си бе подбрал много хубави думи, които смяташе да каже на камерхера.

Петя се надяваше, че ще успее в представянето си на царя тъкмо защото е дете (Петя мислеше дори как всички ще се учудят на младостта му), но в същото време с нагласяването на яката, с прическата и със солидния си бавен вървеж искаше да се покаже като стар човек. Но колкото по-дълго вървеше, толкова повече се разсейваше от хората, които прииждаха ли, прииждаха до Кремъл, и все повече забравяше да спазва солидността и бавността, присъщи на възрастните хора. Приближавайки до Кремъл, той почна вече да внимава да не го изблъскат и решително, със заплашителен вид разпери лакти от двете си страни. Но при Троицките порти, въпреки решителността му, хората, които навярно не знаеха с каква патриотична цел бе тръгнал той за Кремъл, тъй го притиснаха до стената, че той трябваше да се покори и да спре, докато през портите с кънтящ под сводовете шум минаваха екипажите. Около Петя бяха застанали една жена от народа и един лакей, двама търговци и един запасен войник. Като постоя известно време до портите, Петя, преди да дочака минаването на всички екипажи, поиска да се придвижи по-нататък преди другите и почна да действува решително с лакти; но жената пред него, срещу която той най-напред насочи лакти, му викна ядосано:

— Защо се блъскаш, господарче, нали виждаш — всички стоят. Защо се натискаш!

— Че тъй всички ще почнат да се натискат — рече лакеят и като заработи и той с лакти, изблъска Петя в един вонящ ъгъл на портите.

Петя избърса с ръце потта си, която бе измокрила лицето му, и оправи омекналата от потта яка, която тъй хубаво, също както възрастните, бе нагласил в къщи.

Петя чувствуваше, че има непредставителен вид, и се боеше, че ако се яви така пред камерхерите, няма да го пуснат при царя. Но поради теснотата нямаше никаква възможност да се оправи и да отиде на друго място. Един от минаващите генерали беше познат на Ростови. Петя помисли да го помоли за помощ, но сметна, че това ще бъде противно на мъжеството. Когато всички екипажи отминаха, тълпата нахлу и изхвърли и Петя на площада, целия зает от народ. Не само на площада, ами и по всички стръмни места, по покривите — навсякъде имаше хора. Щом се намери на площада, Петя ясно чу изпълващите целия Кремъл камбанни звуци и радостната глъчка на народа.

До едно време на площада беше по-широко, но изведнъж всички глави се оголиха и всичко се втурна някъде още по-напред. Така натиснаха Петя, че той не можеше да диша, и всичко почна да вика: „Ура! Ура! Ура!“ Петя се дигаше на пръсти, блъскаше, щипеше, но не можеше да види нищо друго освен народа около себе си.

По всички лица имаше общо, изражение на умиление и възторг. Една жена на търговец, заставала до Петя, ридаеше и от очите й течаха сълзи.

— Бащице, ангел, татко! — повтаряше тя и бършеше с пръсти сълзите си.

— Ура! — викаха от всички страни.

За миг тълпата се застоя на едно място, но после пак се втурна напред.

В самозабрава Петя стисна зъби, облещи зверски очи, втурна се напред, като действуваше с лакти и викаше „ура!“, сякаш бе готов да убие в тоя миг и себе си, и всички, но от двете му страни се натискаха също такива зверски лица със същите викове „ура!“.

„Ето какво, значи, е царят! — помисли Петя. — Не, аз сам не бива да подавам молбата, това е прекалено смело!“ И въпреки това той все тъй безразсъдно се промъкваше напред и през гърбовете на предните му се мярна празно пространство и постлана с червено сукно пътека; но в същото време множеството се люшна назад (отпред полицаите изблъскваха излезлите много близо до шествието; царят отиваше от двореца в Успенската катедрала) и Петя неочаквано получи отстрани такъв удар в ребрата и тъй го притиснаха, че пред очите му изведнъж притъмня и той загуби съзнание. Когато се свести, някакво духовно лице с кичур прошарени коси отзад, със синьо, охлузено расо, навярно псалт, го държеше с едната си ръка под мишницата, а с другата го пазеше от напиращата тълпа.

— Смачкаха господарчето! — каза псалтът. — И защо? По-полека… Смачкаха го, смачкаха!

Царят влезе в Успенската катедрала. Тълпата отново се разреди и псалтът изведе Петя, блед, спрял да диша, до цар-пушка[1]. Няколко души съжалиха Петя и изведнъж цялото множество се обърна към него и сега вече се натискаха около него. Които бяха по-близо, му услужваха, разкопчаха палтенцето му, сложиха го върху топа и укоряваха някого, ония, които го бяха смачкали.

— Че тъй могат до смърт да смачкат човека. Какво е туй! Да вършиш убийство! Виж го, милия, бял като платно! — обаждаха се разни гласове.

Петя се съвзе скоро, лицето му пак стана румено, болката мина и за тая временна неприятност той получи място на топа, отдето се надяваше да види царя, който щеше да се върне. Петя вече не мислеше да подава молба. Само да можеше да го види — и с това би се смятал щастлив!

През време на службата в Успенската катедрала — отслужиха заедно молебствие по случай пристигането на царя и благодарствена молитва за сключения мир с турците — тълпата се поразреди; появиха се викащи продавачи на квас, на медени питки, на мак, който Петя особено обичаше, и се чуваха обикновени разговори. Една жена на търговец показваше скъсания си шал и разправяше колко скъпо бил купен; друга казваше, че сега всички копринени платове са поскъпнали. Псалтът, спасителят на Петя, разговаряше с един чиновник кой и кой служи днеска заедно с владиката. Псалтът няколко пъти повтори думата с оборне, която Петя не разбра. Двама млади еснафи се закачаха с момичетата-слугини, които хрупаха лешници. Всички тия разговори, особено шегите с момичетата, които за Петя поради възрастта му имаха особена привлекателност, всички тия разговори не го занимаваха сега; той седеше на възвишението си — топа, и все тъй се вълнуваше от мисълта за царя и за обичта си към него. Съвпадението на болката и страха, когато го притиснаха, с чувството на възторг засили още повече съзнанието му за важността на тая минута.

Изведнъж откъм крайбрежната улица се чуха топовни гърмежи (стреляха за ознаменуване мира с турците) и множеството хукна стремително към крайбрежната улица — да гледа как стрелят. Петя също искаше да се затече дотам, но псалтът, който бе взел под свое покровителство господарското момче, не го пусна. Изстрелите продължаваха още, когато от Успенската катедрала изтичаха офицери, генерали и камерхери, след тях, вече не тъй бързо, излязоха други, пак се свалиха шапките и ония, които бяха отишли да гледат топовете, тичаха назад. Най-сетне от вратата на катедралата излязоха още четворица мъже в мундири и с ленти. Множеството викна отново: „Ура! Ура!“

— Кой е? Кой е? — питаше околните Петя с плачещ глас, но никой не му отговори; всички бяха много увлечени и Петя си избра един от тия четирима души, когото поради бликналите му от радост сълзи не можеше да разгледа ясно, съсредоточи върху него целия си възторг, макар че той не беше царят, викна с нечовешки глас „ура“ и реши, че утре ще бъде военен — каквото и да му струва това.

Тълпата хукна след царя, изпрати го до двореца и почна да се разотива. Беше вече късно, а Петя нищо не бе ял и пот като река течеше от него; но не си отиваше в къщи и заедно с намалялата, но все още доста голяма тълпа стоеше пред двореца, през времето; когато царят обядваше, гледаше в прозорците на двореца, очаквайки още нещо и завиждайки еднакво и на сановниците, които се приближаваха до входната площадка — на обяд при царя, и на камерлакеите, които прислужваха на трапезата и се мяркаха в прозорците.

На царския обяд Валуев, като погледна през прозореца, каза:

— Народът все още се надява да види ваше величество.

Обядът се бе свършил, царят стана, дояждайки един бисквит, и излезе на балкона. Народът, и Петя сред него, хукна към балкона.

— Ангел, татко! Ура! Бащице!… — викаше, народът и с него Петя, и отново жените и някои по-слаби мъже, между които и Петя, се разплакаха от щастие. Доста голям къс от бисквита, който царят държеше в ръка, се отчупи, падна на перилата на балкона, а от перилата — на земята. Един кочияш в кафтан, който беше най-близо, се втурна към късчето бисквит и го грабна. Няколко души от тълпата се хвърлиха към кочияша. Царят видя това, заповяда да му дадат табла с бисквити и почна да хвърля бисквити от балкона. Очите на Петя се наляха с кръв, опасността да го смачкат го възбуди още повече и той се хвърли за бисквити. Не знаеше защо, но трябваше да вземе един бисквит от ръцете на царя и трябваше да не отстъпи. Той се втурна и събори една бабичка, която грабваше един бисквит. Но бабичката не се смяташе победена, макар че лежеше на земята (бабичката ловеше бисквитите, но не можеше да ги хване). Петя блъсна с коляното си ръката й, грабна бисквита и сякаш се боеше да не закъснее, отново викна „ура“, сега вече с пресипнал глас.

Царят се прибра и след това повечето от хората почнаха да се разотиват.

— На, аз казвах да почакаме — и тъй излезе — обаждаха се от различни места сред народа.

Колкото и да беше щастлив Петя, все пак му беше тъжно да се прибере в къщи и да знае, че цялата наслада от тоя ден се бе свършила. От Кремъл Петя не си отиде в къщи, а при другаря си Оболенски, който беше на петнадесет години и който също така постъпваше в полк. Като се върна в къщи, той решително и твърдо заяви, ако не го пуснат, ще избяга. И на другия ден, макар и още да не бе отстъпил напълно, граф Иля Андреич тръгна да разбере как да нареди Петя някъде на по-безопасно място.

[1] Цар-пушка — грамаден топ, излян от руска леярна през XVI век като образец на военно леярско изкуство и поставен при Кремъл. ↑

XXII

На 15-и сутринта, на третия ден след това, пред Слободския дворец имаше безброй екипажи.

Залите бяха пълни. В първата бяха дворяни, облечени в мундири, във втората — търговци с медали, с бради и сини кафтани. В залата на дворянското събрание имаше шум и движение. До една голяма маса под царския портрет бяха насядали по столове с високи облегала най-важните велможи; но повечето дворяни се разхождаха из залата.

Всичките дворяни, същите, които Пиер виждаше всеки ден или в клуба, или в къщите им, всички бяха с мундири, едни — с екатеринински, други — с павловски, трети — с нови, александровски, а някои — с общодворянски; и тоя общ характер — на мундир, придаваше нещо странно и фантастично на тия стари и млади, най-различни и познати лица. Особено поразителни бяха старците, полуослепели, беззъби, плешиви, подути от жълта тлъстина или сбърчени и мършави. Повечето от тях седяха по местата си и мълчаха, а ако ходеха и приказваха, принаждаха се към някои от по-младите. Също както по лицата от тълпата, които Петя бе видял на площада, по всички тия лица имаше поразителна черта на противоположност: между общото очакване на нещо тържествено — и обикновеното, вчерашното — партията бостон, Петрушка-готвача, здравето на Зинаида Дмитриевна и т.н.

От рано сутринта Пиер беше в залите, стегнат в неудобен, станал му тесен дворянски мундир. Той беше развълнуван: необикновеното събрание не само на дворянството, но и на търговското съсловие — на съсловия, etats generaux — предизвика в него редица отдавна изоставени, но дълбоко врязани в душата му мисли за Contrat social[1] и за Френската революция. Забелязаните от него думи във възванието, че царят ще дойде в столицата за съвещаване със своя народ, затвърдяваха мнението му. И смятайки, че приближава нещо важно в тоя смисъл, онова, което очакваше отдавна, той ходеше, вглеждаше се, вслушваше се в приказките, но никъде не намираше израз на мислите, които го занимаваха.

Беше прочетен манифестът на царя, който предизвика възторг, и след това всички се пръснаха и разговаряха. Освен обикновените интереси Пиер чуваше разсъждения — де да застанат предводителите, когато влезе царят, кога да дадат бал на царя, да се разделят ли по околии или от цялата губерния… и т.н.; но щом стигнаха до войната и до онова, за което бе събрано дворянството, приказките ставаха нерешителни и неопределени. Всички искаха повече да слушат, отколкото да говорят.

Един мъж на средна възраст, мъжествен, хубав, в мундир на запасен моряк, говореше в една зала и около него се беше струпало множество. Пиер се приближи до образувания около говорителя кръг и се заслуша. Граф Иля Андреич в своя екатеринински, войводски кафтан, разхождайки се с приятна усмивка между множеството, познат с всички, приближи също до тая група и почна да слуша със своята добра усмивка, както слушаше винаги, клатейки одобрително глава в знак, че е съгласен с говорителя. Бившият моряк говореше много смело; това личеше по изражението на лицето на слушателите му и още по това, че хора, които Пиер знаеше като най-покорни и тихи, се отдръпваха неодобрително или му възразяваха. Пиер се промъкна насред кръга, вслуша се и се убеди, че говорещият наистина беше либерал, но в съвсем друг смисъл, не тъй, както смяташе Пиер. Морякът говореше с оня особено звучен, напевен дворянски баритон, с приятно грасиране[2] и изпускане на съгласните с такъв глас, с какъвто викат: „Я, с’ушай, дай лулата!“ и други от тоя род. Той говореше като човек, свикнал на пълна свобода и на власт.

— Та какво от това, че смоляните са предложили опълчение на ца’я? Та от смоляните ли ще се учим? Ако б’аго’одното дво’янство на Московска губерния сметне за необходимо, то може да изрази предаността си на негово величество с други средства. Нима забравихме опълчението през седмата година! Само писарушките и крадците-разбойници забогатяха…

Като се усмихваше сладко, граф Иля Андреич одобрително кимаше.

— И какво, нима нашите опълченци принесоха полза на отечеството? Никаква! Само Съсипаха нашите стопанства. Все пак наборът е по-добре… защото иначе ще се върне при вас — нито войник, нито мужик, само един разврат. Дворяните не скъпят живота си, ние сами ще тръгнем поголовно, ще вземем още новобранци — и тогава само да ни викне ца’я (тъй произнасяше той царя), всички ще умрем за него — прибави ораторът въодушевено.

Иля Андреич преглъщаше слюнките си от удоволствие и буташе Пиер, но на Пиер също му се поиска да говори. Той поизлезе напред, чувствувайки се въодушевен, без да знае от какво и без да знае още какво ще каже. Тъкмо бе отворил уста да заговори и един сенатор, съвсем беззъб, с умно и сърдито лице, изправен наблизо до оратора, пресече Пиер. Видимо свикнал да участвува в обсъждания и да задава въпроси, той заговори тихо, но така, че можеше да се чува.

— Мисля, уважаеми господине — като фъфлеше с беззъбата си уста, каза сенаторът, — че ние сме повикани тук не за да обсъждаме кое в настоящия миг е по-удобно за държавата — наборът или опълчението. Ние сме повикани да отговорим на възванието, с което ни удостои негово величество. А кое е по-удобно — наборът или опълчението, за това ще оставим да съди висшата власт…

Пиер изведнъж намери изход на своето въодушевление. Той се ожесточи срещу сенатора, който внасяше тая правилност и теснота на възгледите си в предстоящата работа на дворянството. Пиер излезе напред и го спря. Той сам не знаеше какво ще приказва, но почна оживено, като от време на време вмъкваше френски думи и се изразяваше книжно на руски.

— Извинете, ваше превъзходителство — почна той (Пиер се познаваше добре с тоя сенатор, но смяташе, че тук е необходимо да се обръща към него официално), — макар да не съм съгласен с господина… (Пиер се запъна. Искаше му се да каже mon tres honorable preopinant[3]) с господина… que je n’ai pas l’honneur de connaitre[4], но мисля, че дворянското съсловие е повикано, освен да изрази съчувствие и възторг, също така и да обсъди мерките, с които можем да помогнем на отечеството. Мисля — каза той, като се въодушеви, — че и царят би бил недоволен, ако би видял в нас само собственици на селяни, които ние му даваме, и… chair a canon[5], което правим от себе си, но не би намерил в нас съ… съ… съветници.

Мнозина, като забелязаха презрителната усмивка на сенатора и волните приказки на Пиер, се дръпнаха от кръга; само Иля Андреич беше доволен от думите на Пиер, както беше доволен от думите на моряка, на сенатора и изобщо всеки път от това, което бе чул последно.

— Мисля, че преди да се обсъждат тия въпроси — продължи Пиер, — ние трябва да помолим царя, най-почтително да помолим негово величество да ни съобщи колко войска имаме, в какво положение са нашите войски и армии и тогава…

Но Пиер не можа да довърши думите си, защото го нападнаха от три страни. Най-силно го нападна отдавна познатият му и винаги добре разположен към него играч на бостон Степан Степанович Апраксин. Степан Степанович беше с мундир и дали от мундира, или по други причини, но Пиер видя насреща си съвсем друг човек. Степан Степанович с внезапно проявена по лицето му старческа злоба кресна срещу Пиер:

— Първо, ще ви кажа, че нямаме право да питаме за това царя, и, второ, ако руското дворянство има това право, царят не може да ни отговори. Войските се движат съобразно с движението на неприятеля — войските намаляват и се увеличават…

Друг глас, на един човек на среден ръст, около четиридесетгодишен, когото в миналото Пиер беше виждал при циганите и го знаеше като нечестен картоиграч и който също така се бе променил в мундира си, приближи до Пиер и прекъсна Апраксин.

— Пък и не е време да се разсъждава — рече тоя дворянин, — а трябва да се действува: войната е в Русия. Нашият враг е потеглил, за да погуби Русия, за да оскверни гробовете на бащите ни, за да откара жени и деца. — Дворянинът се удари в гърдите. — Всички ще се дигнем, всички поголовно ще тръгнем, всички за царя-баща! — крещеше той и въртеше налетите си с кръв очи. В множеството се чуха няколко одобрителни гласа. — Ние сме руси и няма да пожалим кръвта си за защита на вярата, престола и отечеството. И трябва да оставим празните приказки, ако сме синове на отечеството. Ние ще покажем на Европа как Русия се дига за Русия — крещеше дворянинът.

Пиер искаше да възрази, но не можа да каже ни дума. Той чувствуваше, че звукът на думите му, независимо от това, каква мисъл имаше в тях, по-малко се чуваше, отколкото думите на оживения дворянин.

Иля Андреич, който беше зад кръга, одобряваше, каквото се говореше; някои живо се извръщаха с рамо към оратора в края на изречението и казваха:

— Ха така, така! Така е!

Пиер искаше да каже, че е съгласен да жертвува и пари, и селяни, и себе си, но че трябва да се знае какво е положението на работите, за да се помогне, ала не можа да говори. Мнозина викаха и приказваха едновременно, тъй че Иля Андреич не успяваше да кима на всички; и групата се увеличаваше, разпадаше се, отново се събираше и тръгна цялата, с обща глъчка, за голямата зала, към голямата маса. Пиер не само че не успяваше да говори, но грубо го прекъсваха, отблъсваха и му обръщаха гръб като на общ враг. То не беше затуй, че бяха недоволни от думите му — те бяха забравени вече подир толкова други приказки, изговорени след неговите, — но за въодушевлението на тълпата беше потребно да има осезателен предмет на обич и осезателен предмет на омраза. Пиер стана предмет на омраза. След оживения дворянин говориха много оратори и всички говориха все в същия тон. Мнозина говориха прекрасно и оригинално.

Издателят на Руски вестник Глинка, когото познаха („Писателят, писателят!“ — разнесе се из тълпата), каза, че адът трябва да се отблъсва с ад, че той видял дете, което се усмихва на блясъка на светкавицата и на гръмотевичния тътен, но че ние няма да бъдем такова дете.

— Да, да, на гръмотевичния тътен! — повториха одобрително в задните редове.

Множеството се приближи до голямата маса, дето бяха насядали, облечени в мундири, с ленти, побелели и плешиви, седемдесетгодишни велможи-старци, които Пиер бе виждал, почти всичките из къщите им, заедно с шутовете, или в клуба при игра на бостон. Множеството се приближи до масата все със същия общ като бучене шум. Ораторите, притиснати към високите облегала на столовете от напиращото отзад множество, говореха един след друг, а понякога и двама едновременно. Изправените отдире забелязваха какво не бе казал говорещият оратор и бързаха да кажат пропуснатото. Други, в тая горещина и теснотия, ровеха в главата си, за да намерят някаква мисъл, и бързаха да я изрекат. Познатите на Пиер велможи-старчета седяха и се озъртаха ту към един, ту към друг и изражението на повечето от тях показваше само, че им е много горещо. Но Пиер беше развълнуван и общото чувство да се покаже, че ние не искаме да знаем за нищо, което се проявяваше повече в гласовете и в изражението на лицата, отколкото в смисъла на речите, се предаваше и нему. Той не бе се отрекъл от мислите си, но се чувствуваше виновен за нещо и искаше да се оправдае.

— Аз казах само, че за нас би било по-удобно да правим пожертвувания, когато знаем от какво има нужда — рече той, като се опита да надвика другите.

Едно от най-близките старчета го изгледа, но веднага се отвлече от вика, който започна в другия край на масата.

— Да, Москва ще бъде отстъпена! Тя ще бъде изкупителна жертва! — крещеше един.

— Той е враг на човечеството! — крещеше друг. — Дайте ми да говоря… Господа, вие ме притискате!…

[1] Обществен договор. ↑

[2] Грасиране — изговаряне на буквата „р“ гърлено, характерно за френския изговор в Париж. — Б.пр. ↑

[3] Моят многоуважаем опонент. ↑

[4] Когото нямам честта да познавам. ↑

[5] Пушечно месо. ↑

XXIII

В това време между множеството от дворяни, което му направи път, с бързи стъпки влезе граф Растопчин в генералски мундир, с лента през рамо, със своята издадена напред брада и с живите си очи.

— Негово величество императорът ще дойде след малко — каза Растопчин, — аз ида оттам. Мисля, че в това положение, в което се намираме, няма какво много да се обсъжда. Царят ни удостои да ни събере, нас и търговското съсловие — каза граф Растопчин. — Оттам ще потекат милиони (той посочи залата на търговците), а нашата работа е да съберем опълчението и да не жалим себе си… Това е най-малкото, което можем да направим!

Почнаха съвещания само между велможите, които бяха насядали около масата. Цялото съвещание мина невероятно тихо. То дори изглеждаше тъжно, когато вместо всичкия предишен шум сега се чуваха отделни старчески гласове, от които един казваше: „Съгласен съм“, друг, за разнообразие: „И аз съм на същото мнение“ и т.н.

Заповядано бе на секретаря да напише постановление на московското дворянство, че московчани, подобно смоляните, жертвуват по десет човека на хиляда и пълна обмундировка. Господа заседаващите станаха, като че облекчени, затрополяха със столовете и тръгнаха из залата да разтъпчат нозе, като хващаха тоз-онзи под ръка и разговаряха.

— Царят! Царят! — разнесе се изведнъж по залите и цялото множество се втурна към изхода.

По широка пътека между стени от дворяни царят отиде в залата. Всички лица изразяваха почтително и изплашено любопитство. Пиер стоеше доста далеч и не можеше да чуе изцяло думите на царя. От това, което чу, той разбра само, че царят говореше за опасността, в която се намираше държавата, и за надеждите, които той възлага на московското дворянство. Друг глас отговори на царя, като му съобщи за току-що взетото постановление на дворянството.

— Господа! — каза с трепетен глас царят; множеството зашумя и отново притихна и Пиер ясно чу толкова човешки-приятния и трогнат глас на царя, който каза: — Никога не съм се съмнявал в усърдието на руското дворянство. Но в тоя ден то надмина моите очаквания. Благодаря ви от името на отечеството. Господа, да действуваме — времето е по-скъпо от всичко…

Царят млъкна, множеството почна да се натиска около него и от всички страни се разнесоха възторжени възклицания.

— Да, по-скъпо от всичко… царската дума — каза отзад с ридания Иля Андреич, който не бе чул нищо, но разбираше всичко посвоему.

От залата на дворянството царят отиде в залата на търговците. Той остана там около десетина минути. Пиер, както и другите, видя царя, който излизаше от залата на търговците със сълзи на умиление в очите. Както после се узна, щом царят почнал речта си пред търговците, от очите му бликнали сълзи и той я довършил с разтреперан глас. Когато Пиер видя царя, той излизаше, придружен от двама търговци. Единият беше познат на Пиер, дебел откупчик на данъци, а другият — изборният представител на съсловието, със слабо, теснобрадо, жълто лице. И двамата плачеха. Очите на слабия бяха насълзени, а дебелият откупчик ридаеше като дете и все повтаряше:

— Вземи и живота, и имота ни, ваше величество!

В тоя миг Пиер не чувствуваше вече нищо друго освен желанието да покаже, че не иска да знае за нищо и че е готов да пожертвува всичко. Неговата реч с конституционна насока му се струваше сега като укор и той търсеше случай да заглади това. Като узна, че граф Мамонов е дал един полк, Безухов още веднага съобщи на граф Растопчин, че дава хиляда души и издръжката им.

Старецът Ростов не можа без сълзи да разкаже на жена си това, което бе станало, и веднага се съгласи с молбата на Петя и отиде сам да го запише.

На другия ден царят замина. Всичките събрани дворяни съблякоха мундирите, пак се настаниха по къщите си и клубовете и като си попъшкваха, даваха заповеди на управителите за опълчението и се чудеха на онова, което бяха направили.

ЧАСТ ВТОРА

I

Наполеон почна войната с Русия, защото не можеше да не отиде в Дрезден, не можеше да не се замае от почести, не можеше да не облече полски мундир, да не се поддаде на насърчаващото към предприемчивост юнско утро, не можа да се сдържи да не избухне от гняв пред Куракин и след това пред Балашов.

Александър се отказваше от всякакви преговори, защото се чувствуваше лично оскърбен. Барклай де Толи се стараеше да управлява армията по най-добър начин, за да изпълни дълга си и да заслужи славата на велик пълководец. Ростов препусна в атака срещу французите, защото не можеше да сдържи желанието си да препуска по равно поле. И също тъй, поради личните си качества, навици, условия и цели, действуваха всички неизброими лица, които участвуваха в тая война. Те се страхуваха, перчеха се с достойнствата си, радваха се, негодуваха, разсъждаваха, мислеха, че знаят онова, което правят, и че го правят за себе си, а всички бяха неволни оръдия на историята и провеждаха скрита за тях самите, но ясна за нас работа. Такава е неизменната съдба на всички практически дейци, които, колкото са по-горе в човешката йерархия, толкова по-малко са свободни.

Сега дейците от 1812 година отдавна са слезли от местата си, личните им интереси са изчезнали безследно и пред нас са само историческите резултати от онова време.

Но да допуснем, че хората от Европа трябваше да навлязат във вътрешността на Русия под командуването на Наполеон и там да загинат, и тогава именно ще ни стане ясна цялата противоречаща сама на себе си, безсмислена, жестока дейност на хората — участници в тази война.

Провидението принуждаваше всички тия хора, които се стремяха към достигане на своите лични цели, да съдействуват за постигането на един грамаден резултат, който ни един човек (нито Наполеон, нито Александър, а още по-малко който и да е друг от участвувалите във войната) ни най-малко не бе очаквал.

Сега за нас е ясно коя беше в 1812 година причината за гибелта на френската армия. Никой не ще спори, че причина за гибелта на френските войски на Наполеон беше, от една страна, навлизането им в късния сезон на годината без подготовка за зимен поход във вътрешността на Русия, а от друга страна, характерът, който взе войната поради опожаряването на руските градове и омразата към врага, възбудена в руския народ. Но тогава не само че никой не предвиди (което сега изглежда очевидно), че само така можеше да погине осемстотинхилядната най-добра в света армия, предвождана от най-добрия пълководец, при сблъскването с двойно по-слабата, неопитна и предвождана от неопитни пълководци руска армия; не само че никой не бе предвидил това, но всичките усилия от страна на русите бяха постоянно устремени да попречат на онова, което единствено можеше да спаси Русия; а от страна на французите, въпреки опитността й тъй наречения военен гений на Наполеон, всичките усилия бяха устремени към това — да се разтегнат в края на лятото до Москва, тоест да направят тъкмо онова, което трябваше да ги погуби.

В историческите съчинения за 1812 година авторите французи много обичат да говорят, че Наполеон чувствувал опасността от разтягането на съобщителната си линия, че е искал да даде сражение, че маршалите му го съветвали да спре в Смоленск и привеждат други подобни доводи, които доказват, че още тогава била явна опасността на кампанията; а авторите руси още повече обичат да говорят, че от началото на кампанията имало план за скитска война — да се примами Наполеон във вътрешността на Русия, и приписват тоя план — едни на Пфул, други — на някакъв французин, трети — на Тол, четвърти — дори на император Александър, като сочат бележки, проекти и писма, в които наистина се загатва за тоя начин на действие. Но всички тия загатвания за предвиждане на онова, което се случи, както от страна на французите, тъй и от страна на русите, се изтъкват сега само защото събитието ги оправда. Ако събитието не бе станало, тия загатвания щяха да бъдат забравени, както са забравени сега хиляди и милиони противоположни загатвания и предположения, които са били в ход тогава, но излезли неверни и затуй — забравени. За изхода на всяко събитие, което се извършва, винаги има толкова предположения, че както и да свърши то, винаги ще се намерят хора, които ще кажат: „Аз още тогава казах, че това ще бъде така“, като забравят, че между безбройните предположения са били правени и съвсем противоположни.

Предположенията, че Наполеон е съзнавал опасността от разтягане на съобщителната си линия и от страна на русите — че привличали неприятеля във вътрешността на Русия, принадлежат очевидно към тоя разред и историците само твърде пресилено могат да приписват такива съображения на Наполеон и на неговите маршали и такива планове на руските военачалници. Всички факти напълно противоречат на такива предположения. Не само че през всичкото време на войната от страна на русите нямаше желание да се подмамят французите във вътрешността на Русия, но всичко се правеше, за да бъдат спрени още при навлизането им в Русия и Наполеон не само, че не се е страхувал от разтягане на съобщителната си линия, но се е радвал като на някакво тържество, на всяка своя стъпка напред и твърде лениво, а не както в предишните си кампании, е търсел да даде сражение.

Още в началото на кампанията нашите армии са откъснати една от друга и единствената цел, към която се стремим ние, е да ги съединим, макар че, за да се отстъпва и привлича неприятелят във вътрешността на страната, не е изгодно армиите да бъдат съединени. Императорът е при армията, за да я въодушевява за защитата на всяка педя руска земя, а не за отстъпление. Създава се грамадният Дриски лагер по плана на Пфул и не се предполага да се отстъпва повече. Царят укорява главнокомандуващите за всяка крачка на отстъпление. Царят не може да си представи не само опожаряването на Москва, но дори пускането на неприятеля до Смоленск и когато армиите се съединяват, царят се възмущава, че Смоленск е превзет и опожарен и че не са дали генерално сражение пред стените му.

Тъй мисли царят, а руските военачалници и всички руси още повече негодуват при мисълта, че нашите отстъпват във вътрешността на страната.

Откъснал армиите една след друга, Наполеон се движи към вътрешността на страната и пропуска няколко случая за сражение. През месец август той е в Смоленск и мисли само как би могъл да върви по-нататък, макар че, както виждаме сега, това движение напред очевидно е гибелно за него.

Фактите говорят очевидно, че нито Наполеон е предвидил опасността от напредването си към Москва, нито Александър и руските военачалници са мислили тогава за подмамване на Наполеон, а са мислили за противното. Завличането на Наполеон във вътрешността на страната стана не по нечий план (никой и не е вярвал във възможността за това нещо), а стана поради най-сложната игра на интриги, цели и желания на хората — участници във войната, недолавящи онова, което щеше да стане, и онова, което бе единственото спасение на Русия. Всичко става неумишлено. Армиите са откъснати в началото на кампанията. Ние се мъчим да ги съединим с очевидната цел да се даде сражение и да се задържи настъплението на неприятеля, но в тоя стремеж за съединение, като отбягваме сражение с много по-силния неприятел и отстъпваме неволно под остър ъгъл, ние завличаме французите до Смоленск. Но не е достатъчно да се каже, че отстъпваме под остър ъгъл затуй, че французите се движат между двете армии — тоя ъгъл става още по-остър и ние отстъпваме още по-надалеч, защото Барклай де Толи, един непопулярен немец, е омразен на Багратион (който ще бъде под негово началство) и Багратион, като командува 2-ра армия, се старае колкото е възможно по-дълго да не се съединява с Барклай, за да не бъде под негова команда. Багратион дълго не се присъединява (макар че съединението е главната цел на всички началствуващи лица), защото му се струва, че в тоя марш поставя в опасност армията си и че за него е най-изгодно да отстъпи по̀ вляво и по̀ на юг, като безпокои неприятеля във фланга и тила и като попълва армията си в Украйна. А, изглежда, че той тъкмо затуй е измислил това, защото не му се иска да се подчинява на омразния и младши по чин немец Барклай.

Императорът е при армията, за да я въодушевява, а присъствието му и двоумението му какво да реши и грамадният брой съветници и планове унищожават енергията на 1-ва армия и армията отстъпва.

Смятало се е да се спрат в Дриския лагер; но неочаквано Паулучи, който цели да стане главнокомандуващ, въздействува на Александър със своята енергия и целият план на Пфул се изоставя, и цялата работа се възлага на Барклай. Но тъй като Барклай не вдъхва доверие, ограничават властта му.

Армиите са разкъсани, няма единство в началствуването, Барклай е непопулярен; но от тая бъркотия, разпокъсаност и непопулярност на немеца-главнокомандуващ произлиза, от една страна, нерешителност и отбягване от сражение (от което не биха могли да се удържат, ако армиите бяха заедно и ако началник не беше Барклай) и, от друга страна — все по-голямо и по-голямо негодувание срещу немците и подигане на патриотичния дух.

Най-сетне царят напуска армията и като единствен и най-удобен предлог за заминаването му се избира обяснението, че той трябва да въодушеви народа в столиците, за да се предизвика народна война. И това отиване на царя в Москва утроява силите на руската войска.

Царят напуска армията, за да не ограничава единството на властта на главнокомандуващия, и се надява, че ще бъдат взети по-решителни мерки; но работата с началствуването на армиите още по се обърква и отслабва. Бенигсен, великият княз и роякът генерал-адютанти остават при армията, за да следят действията на главнокомандуващия и да възбуждат енергията му, — Барклай, който пред очите на всички тия цареви очи още по-малко се чувствува свободен, става още по-предпазлив за решителни действия и отбягва сражение.

Барклай държи за предпазливост. Престолонаследникът загатва за измяна и иска генерално сражение. Любомирски, Браницки, Влоцки и други от тоя род така раздуват целия тоя шум, че под предлог за предаване книжа на царя Барклай изпраща в Петербург поляците генерал-адютанти и влиза в открита борба с Бенигсен и с великия княз.

Най-сетне в Смоленск, колкото и да не го е желал Багратион, армиите се съединяват.

Багратион приближава в карета до къщата, заета от Барклай. Барклай слага парадния колан, излиза да го посрещне и рапортува на старшия по чин Багратион. Багратион, в борба на великодушие, въпреки старшинството си по чин, се, подчинява на Барклай; но след като се подчинява, още по-малко се съгласява с него. Багратион лично, по заповед на царя, прави донесения до царя. Той пише на Аракчеев: „Каквото и да каже моят цар, съвсем не мога да бъда заедно с министъра (Барклай). За Бога, пратете ме някъде да командувам дори полк, но тук не мога да стоя; и главната квартира цялата е пълна с немци, тъй че за русина е невъзможно да живее, а пък и смисъл няма. Мислех, че служа наистина на царя и на отечеството, а в действителност излиза, че служа на Барклай. Признавам си, че не искам.“ Роякът Браницки, Винцингероде и тям подобните още повече отравят общуването между главнокомандуващите и единството е още по-малко. Канят се да атакуват французите пред Смоленск. Изпращат един генерал да прегледа позициите. Тоя генерал, който мрази Барклай, отива при един свой приятел, корпусен командир, и след като седи един ден при него, връща се при Барклай и отрича по всички точки бъдещото полесражение, което не е видял.

Докато изникват спорове и интриги за бъдещото полесражение, докато ние търсим французите, като се лъжем за местонахождението им, французите се натъкват на дивизията на Неверовски и се приближават чак до стените на Смоленск.

За да се спасят нашите съобщения, трябва да се приеме неочакваното сражение в Смоленск. Сражението става. От едната и от другата страна се убиват хиляди.

Въпреки волята на царя и на целия народ Смоленск се изоставя. Ала Смоленск се опожарява от самите жители, измамени от губернатора им, и разорените жители, давайки пример на другите руси, тръгват за Москва, като мислят само за своите загуби и разпалват омразата към врага. Наполеон отива още по-нататък, ние отстъпваме и се постига тъкмо онова, което трябваше да победи Наполеон.

II

На другия ден след заминаването на сина му княз Николай Андреич повика княжна Маря в стаята си.

— Е, доволна ли си сега? — каза й той. — Скара ме със сина ми! Доволна ли си? Ти само това искаше. Доволна ли си?… А мене ме боли от това, боли. Аз съм стар и слаб, а на тебе ти се искаше това. Е, радвай се, радвай се… — И след това княжна Маря не видя баща си цяла седмица. Той беше болен и не излизаше от кабинета си.

За свое учудване княжна Маря забеляза, че докато боледуваше старият княз, също така не пускаше при себе си и m-lle Bourienne. Само Тихон се грижеше за него.

След една седмица князът излезе и отново почна предишния си живот, като особено дейно се занимаваше с постройките и градините и прекрати всичките си предишни отношения с m-lle Bourienne. Видът и студеният му тон към княжна Маря сякаш й казваше: „Видя ли, ти измисли за мене разни работи, налъга княз Андрей за отношенията ми с тая французойка и ме скара с него; а виждаш — че не ми трябвате нито ти, нито французойката.“

Половината ден княжна Маря прекарваше при Николушка, като се занимаваше с уроците му, предаваше му сама руски език и музика и разговаряше с Десал; останалата част от деня прекарваше с книгите, със старата бавачка и с божите хора, които идеха понякога при нея през задния вход.

За войната княжна Маря мислеше тъй, както жените мислят за войната. Тя се страхуваше за брат си, който беше там, ужасяваше се, без да може да я разбере, от жестокостта на хората, която ги караше да се убиват един друг; но не разбираше значението на тая война, която й се струваше също като всичките дотогавашни войни. Тя не разбираше значението на тая война, макар че Десал, неин постоянен събеседник, който се интересуваше страстно от хода на войната, се мъчеше да й обясни съображенията си и макар че идещите при нея божи хора, всеки посвоему, с ужас говореха за слуховете из народа, че иде антихрист, и макар че Жули, сега княгиня Друбецкая, която отново бе почнала да кореспондира с нея, й пишеше от Москва патриотични писма.

„Пиша ви на руски, моя добра приятелко — пишеше Жули, — защото мразя всички французи, както и езика им, който не мога да слушам да се говори… Ние в Москва се възторгваме с ентусиазъм от нашия обожаван император.

Клетият ми мъж търпи насилие и глад в еврейските кръчми; но новините, които имам, още повече ме въодушевяват.

Вие сигурно сте чули за героичния подвиг на Раевски, който прегърнал двамата си синове и казал: «Ще загина с тях, но няма да се поколебаем!» И действително, макар неприятелят да е бил двойно по-силен от нас, ние не бяхме разколебани. Ние прекарваме времето, както дойде; но на война е като на война. Княжна Алина и Sophie седят с мене по цели дни и ние, нещастни вдовици на живи мъже, правим прекрасни разговори, като приготвяме превръзки; само вие, приятелко моя, липсвате…“ и т.н.

Княжна Маря не проумяваше цялото значение на тая война най-вече затова, защото старият княз никога не приказваше за нея, не я признаваше и на обяд се смееше на Десал, който говореше за войната. Тонът на княза беше тъй спокоен и сигурен, че княжна Маря му вярваше, без да разсъждава.

Целият месец юли князът беше необикновено деен и дори оживен. Той започна да прави още една нова градина и нова сграда, помещение за прислугата. Едно нещо безпокоеше княжна Маря — това, че той малко спеше и тъй като бе променил навика си да спи в кабинета, всеки ден променяше мястото си за нощуване. Ту заповядваше да нагласят походния му креват в галерията, ту оставаше на дивана или на волтеровското кресло в салона и дремеше, без да се съблича, като през това време не m-lle Bourienne, а малкият прислужник Петруша му четеше; ту нощуваше в трапезарията.

На първи август се получи второ писмо от княз Андрей. В първото писмо, получено наскоро след заминаването му, княз Андрей с покорност молеше баща си да му прости за онова, което си бе позволил да му каже, и го молеше да му възвърне отново своето благоволение. Старият княз отговори с ласкаво писмо и след писмото отстрани от себе си французойката. Второто писмо на княз Андрей, писано край Витебск след завземането му от французите, беше кратко описание на цялата кампания с план, нарисуван в писмото и разсъждения за по-нататъшния ход на кампанията. В това писмо княз Андрей излагаше неудобството за баща му да бъде близо до театъра на войната, точно на линията, по която се движат войските, и го съветваше да замине за Москва.

На обяда през тоя ден, когато Десал каза, че както се разправя, французите вече са влезли във Витебск, старият княз се сети за писмото от княз Андрей.

— Получих днеска писмо от княз Андрей — каза той на княжна Маря, — не го ли чете?

— Не, mon pere[1] — отговори подплашено княжната. Тя не можеше да прочете писмото, за което дори не бе чула.

— Пише за войната, за тая война — каза князът с оная, станала вече обикновена за него презрителна усмивка, с която винаги приказваше за сегашната война.

— Навярно е много интересно — каза Десал. — Князът има възможност да знае…

— Ах много, интересно! — каза m-lle Bourienne.

— Идете да ми го донесете — обърна се старият, княз към m-lle-Bourienne. — Нали знаете, на малката маса, под преспапието.

M-lle Bourienne радостно скочи.

— Ах, не — намръщи се и извика той. — Иди ти, Михаил Иванич!

Михаил Иванич стана и тръгна за кабинета. Но веднага след излизането му старият княз се озърна неспокойно, хвърли салфетката си и тръгна сам той.

— За нищо ги не бива. Всичко ще объркат.

Докато отиваше, княжна Маря, Десал, m-lle Bourienne и дори Николушка се споглеждаха мълком. Старият княз, придружен от Михаил Иванич, се върна с бързи крачки с писмото и плана, които сложи до себе си и не даде никому да ги четат.

Когато минаха в салона, той даде писмото на княжна Маря и като разгъна пред себе си плана за новата постройка, в който устреми поглед, заповяда й да чете гласно. След като прочете писмото, княжна Маря погледна въпросително баща си. Той гледаше плана, потънал очевидно в мислите си.

— Какво ще кажете вие по това, княже? — позволи си да го запита Десал.

— Аз?… Аз?… — сякаш неприятно събуден, рече князът, без да откъсва очи от плана на постройката.

— Твърде е възможно театърът на войната да се приближи толкова до нас…

— Ха-ха-ха! Театърът на войната! — рече князът. — Аз казвах и казвам, че театър на войната е Полша и по-далеч от Неман неприятелят никога няма да проникне.

Десал погледна с учудване княза, който приказваше за Неман, когато неприятелят беше вече до Днепър; но княжна Маря, забравила географското положение на Неман, мислеше, че това, което казва баща й, е истина.

— Стопят ли се снеговете, ще се издавят в блатата на Полша. Само те могат да не виждат — рече князът и явно мислеше за кампанията от 1807 година, станала, както му се струваше, съвсем наскоро. — Трябваше Бенигсен по-рано да навлезе в Прусия и работата щеше да вземе друг обрат…

— Но, княже — каза плахо Десал, — в писмото се говори за Витебск…

— А, в писмото ли? Да… — рече недоволно князът. — Да… да… — Лицето му изведнъж стана мрачно. Той млъкна за малко. — Да, той пише, че французите са разбити, при коя река беше това?

Десал наведе очи.

— Князът не пише нищо такова — каза тихо той.

— Нима не пише? Е, та аз не съм го измислил. — Всички дълго мълчаха.

— Да… да… Е, Михайло Иванич — каза неочаквано той, като дигна глава и посочи плана на постройката, — разправи как искаш да преустроиш това…

Михаил Иванич се приближи до плана и след като поговори с него за плана на новата постройка, князът погледна ядосано княжна Маря и Десал и отиде в стаите си.

Княжна Маря видя смутения и учуден поглед на Десал, устремен към баща й, забеляза мълчанието му и беше смаяна, че баща й бе забравил писмото от сина си на масата в салона; но тя не само се страхуваше да говори и разпитва Десал за причината на смущението и мълчанието му, но се страхуваше и да мисли за това.

Вечерта Михаил Иванич, изпратен от княза, дойде при княжна Маря да вземе писмото от княз Андрей, което бе забравено в салона. Княжна Маря му даде писмото. Макар да й бе неприятно, тя си позволи да попита Михаил Иванич какво прави баща й.

— Постоянно е зает — каза Михаил Иванич с почтително-насмешлива усмивка, която накара княжна Маря да побледнее. — Много се безпокоят за новата сграда. Четоха малко, а сега — сниши гласа си Михаил Иванич — при писалищната маса, навярно се занимават със завещанието. (Напоследък едно от любимите занятия на княза беше работата му с книжата, които щяха да останат след смъртта му и които той наричаше завещание.)

— А ще изпратят ли Алпатич в Смоленск? — попита княжна Маря.

— Разбира се, той отдавна чака.

[1] Татко. ↑

III

Когато Михаил Иванич се върна с писмото в кабинета, князът, който беше с очила, засенчил с абажур очите и свещите, седеше пред отвореното бюро с книжа в широко разперената си ръка и в една малко тържествена поза четеше книжата си (ремарки, както ги наричаше той), които след смъртта му трябваше да се дадат на царя.

Когато Михаил Иванич влезе, в очите му имаше сълзи от спомените за онова време, когато бе писал това, което четеше сега. Той взе писмото от ръцете на Михаил Иванич, сложи го в джоба си, събра книжата и повика Алпатич, който отдавна го чакаше.

На късче хартия той беше записал какво трябва да се прави в Смоленск и разхождайки се из стаята край застаналия до вратата Алпатич, почна да му дава заповеди.

— Първо, хартия за писма, осем тестета, като тая: със злато по края… мостра, за да бъде точно същата; лак, червен восък — според бележката на Михаил Иванич.

Той се поразходи из стаята и погледна в бележката.

— Освен това ще предадеш лично на губернатора писмото за документа.

След това за вратите на новата сграда трябваха резета, и то непременно такъв вид, какъвто бе измислил самият княз. След това трябваше да се поръча специален сандък за поставяне на завещанието.

Заповедите се даваха на Алпатич в продължение на повече от два часа. Князът все още не го пускаше. Той седна, затвори очи, замисли се и задряма. Алпатич се размърда.

— Хайде, върви, върви; ако трябва нещо, аз ще те повикам.

Алпатич излезе. Князът отново се приближи до бюрото, погледна в него, опипа с ръка книжата си, затвори го пак и седна до масата да пише писмо на губернатора.

Късно беше, когато запечата писмото и стана. Спеше му се, но знаеше, че няма да заспи и че най-лошите мисли му идват в леглото. Той викна Тихон и тръгна с него из стаите, за да каже де да му постелят тая нощ. Разхождаше се и опитваше всяко кътче.

Навсякъде му се виждаше, че не е хубаво, но най-лошо от всичко беше диванът в кабинета, с който беше свикнал. Тоя диван му беше страшен, навярно поради тежките мисли, които беше премислил, когато лежеше на него. Никъде не беше хубаво, но все пак най-хубаво беше кътчето в диванната зад пианото: той никога не беше спал там.

Тихон и лакеят донесоха леглото и почнаха да го нагласяват.

— Не тъй, не тъй! — закрещя князът и сам той го дръпна на четвърт аршин по-далеч от ъгъла, а после — отново по-наблизо.

„Е, най-сетне всичко свърших, сега ще си почина“ — помисли князът и се остави на Тихон да го съблече.

Мръщейки се раздразнено от усилията, които трябваше да прави, за да свали кафтана и панталоните, князът се съблече, отпусна се тежко на кревата и сякаш се замисли, като гледаше презрително жълтите си изсъхнали, крака. Той не бе се замислил, а само се бавеше пред труда, който му предстоеше — да дигне тия крака и да се премести на кревата. „Ох, колко е тежко! Ох, дано по-скоро се свършат тия усилия и вие да ме освободите!“ — мислеше той. За двадесети път, като стисна устни, той направи това усилие и легна. Но едва легна — и изведнъж цялото легло почна да се движи равномерно под него напред-назад, сякаш дишаше тежко и се блъскаше. Това ставаше с него почти всяка нощ. Той отвори току-що затворените си очи.

— Няма спокойствие, проклети! — изръмжа той с яд срещу някого. „Да, да, имаше още нещо важно, нещо много важно си оставих за през нощта в леглото. Резетата ли? Не, за тях казах. Не, нещо такова, нещо, което стана в салона. Княжна Маря нещо дрънкаше. Десал — тоя глупак — нещо каза. В джоба ми нещо не мога да си спомня.“

— Тишка! За какво приказвахме на обяд?

— За княза, на Михайло…

— Млъкни, млъкни. — Князът заудря с ръка по масата. — Да, знам, писмото на княз Андрей. Княжна Маря го чете. Десал каза нещо за Витебск. Сега ще го прочета.

Той заповяда да извадят писмото от джоба му и да доближат до кревата масичката с лимонадата и витата восъчна свещица, сложи очилата и почна да чете. Едва сега в тишината на нощта, при слабата светлина под зеления абажур, след като прочете писмото, той за пръв път за един миг разбра значението му.

„Французите са във Витебск, след четири прехода могат да бъдат в Смоленск; може и вече да са там.“

— Тишка! — Тихон скочи. — Не, няма нужда, няма нужда! — извика той.

Той скри писмото под свещника и затвори очи. И видя пред себе си Дунав, светло пладне, тръстики, руския лагер и как влиза той, млад генерал, без ни една бръчка по лицето, бодър, весел, румен, в изрисуваната палатка на Потьомкин, и парливо чувство на завист към любимеца, толкова силно, колкото и тогава, го развълнува. И си спомня всички ония думи, които бяха казани тогава, при първата му среща с Потьомкин. И вижда дебелата, ниска жена, с жълтеникаво тлъсто лице — царицата-императрица, усмивките й, думите й, когато тя за пръв път го прие и беше мила с него, и си спомня нейното лице на катафалката и спречкването със Зубов, което се случи при ковчега й за това, кой има право да целуне ръката й пръв.

„Ах по-скоро, по-скоро да се върна в онова време и всичко сегашно да се свърши по-скоро, по-скоро, та да ме оставят на спокойствие.“

IV

Лѝсие Гори, имението на княз Николай Андреич Болконски, бе на шестдесетина версти от Смоленск, зад него, и на три версти от Московския път.

Същата вечер, когато князът даваше заповедите си на Алпатич, Десал поиска среща с княжна Маря и й каза, че тъй като князът не е съвсем здрав и не взема никакви мерки за безопасността си, а от писмото на княз Андрей се вижда, че пребиваването в Лѝсие Гори не е безопасно, почтително я съветва тя самата да напише и изпрати по Алпатич писмо до губернатора в Смоленск с молба да й съобщи какво е положението и доколко голяма е опасността, на която се излагат Лѝсие Гори. Десал написа от името на княжна Маря писмо до губернатора, което тя подписа и писмото бе дадено на Алпатич със заповед да го връчи на губернатора и в случай на опасност да се върне колкото може по-скоро.

След като получи всички заповеди, Алпатич, изпращан от домашните си, с бяла пухкава шапка (подарък от княза), с тояжка, също като на княза, излезе да се качи в бричката с кожен гюрук, запрегната с тройка охранени дорести коне.

Звънецът беше завързан, а в малките звънчета напъхани хартийки. Князът не позволяваше никому в Лѝсие Гори да кара със звънчета. Но на дълъг път Алпатич обичаше звънчетата. Придворните хора на Алпатич, писарят, счетоводителят, готвачките — за господарите и за прислугата, две баби, момчето-прислужник, кочияшите и разни слуги, го изпровождаха.

Дъщеря му слагаше зад гърба му и под него басмени пухени възглавници. Балдъзата-бабичка му мушна скритом вързопче. Един от кочияшите го хвана под ръка и го нагласи в колата.

— Хайде, хайде, женски работи! Жени, жени! — рече бързо-бързо, като пъхтеше, Алпатич, също както князът, и седна в бричката. Като даде на писаря последни нареждания по работите и сега вече, без да подражава на княза, Алпатич свали шапката от плешивата си глава и три пъти се прекръсти.

— Ако нещо стане, вие… върнете се, Яков Алпатич; помисли за нас, за Бога — извика жена му, като загатваше за слуховете за войната и неприятеля.

— Жени, жени, женски работи! — измърмори си Алпатич и потегли, като оглеждаше наоколо си нивята — някъде с пожълтяла ръж, другаде с гъст, още зелен овес, а някъде още черни, в които едва бе започнала втора оран. Алпатич пътуваше, радвайки се на рядката през тая година реколта на пролетните посеви, заглеждаше се в ивичките ръжени нивя, из които тук-там почваха да жънат, съобразяваше разни неща за стопанството — за сеитбата и прибирането на реколтата и дали не е забравил някое нареждане на княза.

След като два пъти храни конете, вечерта на 4 август Алпатич пристигна в града.

По пътя Алпатич срещаше и изпреварваше обози и войски. Когато наближаваше Смоленск, той чу далечни гърмежи, но тия звуци не го поразиха. Най-силно го порази, когато, приближавайки до Смоленск, видя една чудесна овесена нива, която някакви войници косяха очевидно за храна на конете и сред която бяха настанени на лагер; това обстоятелство порази Алпатич, но той скоро го забрави, мислейки за своята работа.

Повече от тридесет години всички интереси в живота на Алпатич бяха определяни само от волята на княза и той никога не излизаше от тоя кръг. Всичко, което не се отнасяше до изпълнението на княжеските заповеди, не само не го интересуваше, но и не съществуваше за Алпатич.

Като пристигна вечерта на 4 август в Смоленск, Алпатич отседна отвъд Днепър, в Гаченското предградие, в една странноприемница, при съдържателя Терапонтов, у когото от тридесет години вече бе свикнал да отсяда. Преди дванадесет години, благодарение на Алпатич, Терапонтов купи една горичка от княза, почна да търгува и сега имаше къща, странноприемница и брашнарски дюкян в града. Терапонтов беше дебел, черен, червен четиридесетгодишен селяк с дебели бърни, с дебела топка-нос, със също такива топки над черните смръщени вежди и с дебел корем.

Терапонтов, по жилетка и басмена рубашка, бе застанал до дюкяна, който гледаше към улицата. Като видя Алпатич, той приближи до него.

— Добре дошъл, Яков Алпатич. Хората бягат от града, а ти идеш в града — рече стопанинът.

— Как тъй бягат от града? — каза Алпатич.

— И аз казвам, че са глупави. Все от французина ги е страх.

— Женски приказки, женски приказки! — рече Алпатич.

— Тъй мисля и аз, Яков Алпатич. Аз думам, има заповед, че няма да го пуснат, значи, вярно е. А пък и селяните искат по три рубли на каруца — Бога нямат!

Яков Алпатич слушаше невнимателно. Той поиска самовар и сено за конете, пи чай и легна да спи.

През цялата нощ по улицата край странноприемницата вървяха войски. На другия ден Алпатич облече дрехата, която обличаше само в града, и тръгна по работата си. Утрото бе слънчево и от осем часа беше вече горещо. Ден-злато за прибиране на житото, както си мислеше Алпатич. Отвъд града още от рано сутринта се чуваха гърмежи.

От осем часа към пушечните изстрели се прибави топовна стрелба. По улиците имаше много хора, които бързаха нанякъде, много войници, но както винаги вървяха файтони, търговците стояха пред дюкяните си и в църквите имаше служба. Алпатич ходи по дюкяните, в учрежденията, на пощата и при губернатора. В учрежденията, в дюкяните, на пощата всички приказваха за войската, за неприятеля, който нападнал вече града; всички се питаха един друг какво да правят и всички се мъчеха да се успокояват един друг.

Пред дома на губернатора Алпатич намери многоброен народ, казаци и една пътническа кола, която принадлежеше на губернатора. На входната площадка Яков Алпатич срещна двамина господа дворяни, единия от които познаваше. Познатият му дворянин, бивш околийски началник, говореше с жар.

— Че това не е да си правиш шеги — казваше той. — Който е сам, му е добре. Сам човек — каквото и да е — е сам, а да имаш семейство от тринайсет души, че и цялото имущество… Докараха я дотам, че всички да загинат; какво началство е то след всичко туй?… Ех, избесил бих аз разбойниците…

— Е, стига — рече другият.

— Че какво ме интересува, нека слуша! Та ние не сме кучета — каза бившият околийски началник и като погледна наоколо си, видя Алпатич.

— А, Яков Алпатич, ти защо си дошъл?

— По заповед на негово сиятелство, при господин губернатора — отговори Алпатич, като дигна гордо глава и пъхна ръка в пазвата си, което правеше винаги, когато споменаваше княза. — Благоволи да заповяда да се осведомя как е положението — рече той.

— Е, на, осведоми се — изкрещя помешчикът, — докараха я дотам, че нито каруци, нито — нищо! Ей на, чуваш ли? — рече той, сочейки нататък, отдето се чуваха гърмежите.

— Докараха я дотам, че всички ще загинем… разбойници! — каза пак той и слезе от площадката.

Алпатич поклати глава и тръгна по стълбите. В приемната имаше търговци, жени, чиновници, които се споглеждаха мълчаливо. Вратата на кабинета се отвори, всички станаха от местата си и мръднаха напред. От вратата изскочи чиновник, поговори нещо с един търговец, извика на един дебел чиновник с кръст на шията да отиде с него и отново изчезна зад вратата, като очевидно избягваше всички погледи и въпроси към него. Алпатич се промъкна напред и при новото излизане на чиновника пъхна ръка в закопчания си сюртук, обърна се към виновника и му подаде две писма.

— На господин барон Ашот от генерал-аншеф княз Болконски — произнесе той тъй тържествено и важно, че чиновникът се обърна към него и взе писмата. След няколко минути губернаторът прие Алпатич и му каза набързо:

— Доложи на княза и на княжната, че нищо не ми е било известно: аз постъпвах според висшите заповеди. Ето…

Той даде някакъв документ на Алпатич.

— Но тъй като князът е болен, моят съвет е да заминат за Москва. И аз заминавам след малко. Доложи… — Но губернаторът не довърши: през вратата се втурна прашен и потен офицер и заговори нещо на френски. По лицето на губернатора се изписа ужас.

— Върви — каза той, — като кимна на Алпатич, и почна да разпитва нещо офицера. Когато излезе от кабинета на губернатора, жадни, подплашени и безпомощни погледи се насочиха към Алпатич. Сега, заслушан, без да ще, в близките и все по-засилващи се гърмежи, Алпатич забърза към странноприемницата. Документът, който му бе дал губернаторът, бе следният:

„Уверявам ви, че за град Смоленск не предстои още ни най-малка опасност и е невероятно, че може да бъде заплашван от такава. Аз, от една страна, и княз Багратион, от друга, се движим, за да се съединим до Смоленск, което ще стане на 22-ро число, и двете армии ще почнат със съвкупни сили да бранят съотечествениците си от поверената ви губерния, докато усилията им отдалечат от тях враговете на отечеството или докато храбрите им редове не бъдат изтребени до последния воин. Виждате от това, че имате пълно право да успокоите жителите на Смоленск, защото оня, който е защищаван от две толкова храбри войски, може да бъде сигурен в победата им.“ (Предписание на Барклай де Толи до смоленския граждански губернатор барон Аш, 1812 година.)

Хората неспокойно сновяха из улиците.

Натоварените догоре каруци с домашна посъдина, със столове, шкафчета непрекъснато излизаха от портите на къщите и трополяха из улиците. В съседната на Терапонтовата къща имаше каруци и сбогувайки се, жените виеха и нареждаха. Едно дворно куче се въртеше с лай пред впрегнатите коне.

Алпатич влезе в странноприемницата с по-бързи стъпки от обикновено и отиде право в сайванта, при конете и колата си. Кочияшът спеше; той го събуди, заповяда му да впряга и влезе в пруста. От стаята на стопаните се чу детски плач, страшни женски ридания и гневният, пресипнал вик на Терапонтов. Готвачката, щом Алпатич влезе в пруста, изпърха като подплашена кокошка:

— Преби я — стопанката би!… Толкоз я би, толкова я влачи!…

— За какво? — попита Алпатич.

— Молеше го да заминат. Женска работа! Откарай ме, дума, с кола, не ме погубвай с тия малки деца; хората, дума, всички заминаха, а пък ние, дума, какво? Че като почна да я бие. Толкова я би, толкова я влачи!

Алпатич кимна сякаш одобрително на тия думи и не желаейки да знае нищо друго, отиде до стаята срещу вратата на господарската стая, дето си оставяше покупките.

— Разбойник си ти, убиец — извика в това време една слаба, бледа жена с дете на ръце и със смъкната от главата й забрадка, като се изскубна през вратата и изтича по стълбата в двора. Терапонтов излезе след нея и като видя Алпатич, оправи жилетката и косата си, прозя се и влезе след Алпатич в стаята.

— Искаш да си заминеш ли? — попита той.

Без да отговаря на въпроса, без да погледне стопанина и като преглеждаше покупките си, Алпатич попита колко трябва да му плати за престоя.

— Ще направим сметка! Е, беше ли при губернатора? — попита Терапонтов. — Какво решение излезе?

Алпатич отговори, че губернаторът не му е казал нищо положително.

— Мигар можем да се пренесем? — рече Терапонтов. — Давай до Дорогобуж по седем рубли на каруца. И пак казвам — Бога нямат! — рече той.

— Селиванов, виж, той сполучи. В четвъртък продаде брашно на армията по девет рубли чувалът. Е, ще пиете ли чай? — добави той. Докато впрягаха конете, Алпатич и Терапонтов пиха чай и разговаряха за цената на житото, за реколтата и благоприятното време за прибирането й.

— Май че почна да затихва — каза Терапонтов, след като изпи три чая, и стана, — навярно нашите са надвили. Казано е — да не го пускат. Значи, сила… А разправяха, че тия дни Матвей Иванич Платов ги натикал в река Марина и май че в един ден издавил към осемнадесет хиляди.

Алпатич събра покупките си, даде ги на влезлия кочияш и плати на стопанина. През портите се чу шум от колела, копита и звънчета на излизащата бричка.

Пладне отдавна беше минала; половината улица беше в сянка, другата половина — ярко осветена от слънцето. Алпатич погледна през прозореца и тръгна към вратата. Изведнъж се чу странен звук на далечно свистене и удар и след това се пронесе слято бучене на топовна стрелба, от която стъклата затрепериха.

Алпатич излезе на улицата; двама души изтичаха по улицата към моста. От разни страни се чуваше свистене, удари от гюллета и пръскане на гранати, които падаха в града. Но тия звукове почти не се чуваха и не привличаха вниманието на жителите в сравнение със стрелбата, която се чуваше отвъд града. Това беше бомбардировката срещу града, която в пет часа Наполеон бе заповядал да започне със сто и тридесет оръдия. Отначало хората не разбираха какво значи тая бомбардировка.

Звуковете от падащите гранати и гюллета възбуждаха изпърво само любопитството. Терапонтовата жена, която дотогава не преставаше да вие под сайванта, млъкна и излезе на портата с детето на ръце, като се вглеждаше мълчаливо в хората и се вслушваше в звуковете.

Излязоха на портата готвачката и продавачът. Всички с весело любопитство се опитваха да видят прелитащите над главите им снаряди. Иззад ъгъла излязоха няколко души, които разговаряха оживено.

— Това се вика сила! — каза един. — И покрива, и тавана направи на парчета.

— Разрови като свиня и земята! — рече друг. — Виж как сериозно удря, виж как ни съживи! — каза със смях той. — Добре, че отскочи, иначе щеше да те смаже.

Народът се обърна към тия хора. Те се спряха и разправиха как досам тях едно гюлле улучило къща. През това време други снаряди ту с бързо, мрачно свистене — гюллета, ту с приятно подсвирване — гранати, не преставаха да летят над главите на хората; но ни един снаряд не падаше наблизо, всички прехвърляха. Алпатич сядаше в бричката. Стопанинът стоеше до портите.

— Като да не си виждала! — викна той на готвачката, която, запретнала ръкави, с червена фуста и заклатила голи лакти, отиде до ъгъла да чуе какво разправяха.

— Гледай ти чудо! — повтаряше тя, но като чу гласа на господаря си, върна се, издърпвайки запретнатата си пола.

Отново, но тоя път наблизо, изсвири нещо като хвърчащо от горе на долу птиче, блесна посред улицата огън, нещо гръмна и застла улицата с пушек.

— Разбойнико, какво вършиш? — викна стопанинът, като изтича към готвачката.

В същия миг от разни страни започнаха да вият жаловито жени, уплашено заплака дете и с побледнели лица хората се струпаха около готвачката. Сред тая тълпа най-силно се чуваха охканията и повтаряните от готвачката думи:

— Ой-о-ох, гълъбчета! Гълъбчета мои бели! Не ме оставяйте да умра! Гълъбчета мои бели!…

След пет минути на улицата не остана вече никой. Отнесоха в кухнята готвачката със счупено от парче граната бедро. Алпатич, кочияшът му, Терапонтовата жена с децата и дворникът седяха в зимника и се ослушваха. Тътенът от оръдията, свистенето на снарядите и жалните охкания на готвачката, които надвиваха всички други звуци, не спираха ни за миг. Стопанката ту люлееше и приказваше на детето, ту питаше с жален шепот всички, които влизаха в зимника, де е мъжът й, който бе останал на улицата. Влезлият продавач й каза, че стопанинът отишъл заедно с народа в катедралната църква, откъдето дигали смоленската чудотворна икона.

Привечер канонадата почна да затихва. Алпатич излезе от зимника и спря на вратата. Ясното преди това вечерно небе бе цяло застлано с пушек. И през тоя пушек странно светеше новият, високо издигнат сърп на месеца. След заглъхналия предишен страшен тътнеж от оръдията над града сякаш бе настъпила тишина, прекъсвана като че само от пръснатия из целия град шум от стъпки, охкания, далечни викове и пращене на пожари. Сега охканията на готвачката бяха затихнали. Черни кълба дим от пожарите се издигаха от две страни и се пръскаха. На улицата не в редица, а като мравки от унищожен мравуняк, в различни мундири и в разни посоки минаваха и пробягваха войници. Пред очите на Алпатич неколцина от тях дотърчаха в двора на Терапонтов. Алпатич тръгна към портата. Някакъв полк, който се тълпеше и бързаше, бе заприщил улицата, връщайки се назад.

— Изоставят града, заминавайте, заминавайте — каза му един офицер, който съзря фигурата му, и веднага извика на войниците:

— Ще ви дам аз едно влизане в дворовете!

Алпатич се върна в къщата, извика кочияша и му заповяда да тръгва. Подир Алпатич и кочияша излезе цялото домочадие на Терапонтов. Като видяха дима и дори огньовете на пожарите, които се виждаха сега в падащата дрезгавина, жените, мълчаливи дотогава, ревнаха изведнъж, загледани в пожарите. От другия край на улицата, сякаш пригласяйки, им отговориха други плачове. Алпатич заедно с кочияша оправяше в сайванта с разтреперани ръце обърканите поводи и ремъци на конете.

Когато излизаше през портите, Алпатич видя как в отключения дюкян на Терапонтов десетина войника, които разговаряха високо, пълнеха торби и раници с пшеничено брашно и слънчогледово семе. Тъкмо в, тоя миг, връщайки се от улицата, в дюкяна влезе Терапонтов. Като видя войниците, той понечи да извика нещо, но изведнъж се спря, хвана се за косите и се разсмя гръмогласно с ридаещ смях.

— Влачете всичко, момчета! Да не остане на дяволите! — викна той и почна сам да изнася чувалите и да ги хвърля на улицата. Някои войници се уплашиха и избягаха, други продължаваха да насипват. Като видя Алпатич, Терапонтов се обърна към него.

— Свърши се! Русия! — извика той. — Алпатич! Свърши се! Аз ще го запаля. Свърши се… — Терапонтов отърча в двора.

По улицата, като я задръстваха цялата, продължаваха непрекъснато да вървят, войници, тъй че Алпатич не можа да мине и трябваше да почака. Терапонтовата стопанка с децата беше също така качена в каруца и чакаше да може да потегли.

Беше вече съвсем тъмно. По небето имаше звезди и светеше засипаният от време на време с дим нов месец. По надолнището към Днепър колите на Алпатич и на стопанката, които се движеха бавно сред войнишките редици и други екипажи, трябваше да спрат. Близо до кръстопътя, на който се бяха спрели колите, в една уличка горяха къщи и дюкяни. Пожарът догаряше вече. Пламъкът ту замираше и се губеше в черния дим, ту изведнъж избухваше ярко и осветяваше невероятно ясно лицата на струпалите се хора, застанали на кръстопътя. Пред пожара се мяркаха черни фигури на хора и през нестихващото пращене на огъня се чуваха глъчка и викове. Алпатич, който бе слязъл от бричката и видя, че скоро няма да пуснат колата му, се върна на уличката, за да погледа пожара. Войниците непрекъснато щъкаха напред-назад край пожара и Алпатич видя как двама войника и с тях някакъв човек в дебел шинел мъкнеха през улицата в съседния двор горящи греди от пожара, а други носеха наръчи сено.

Алпатич се приближи до голямата тълпа хора, застанали срещу буйно пламналия висок хамбар. Всичките стени бяха обхванати от огъня, задната се бе срутила, дъсченият покрив се събаряше и гредите пламтяха. Очевидно тълпата очакваше мига, когато целият покрив ще се строполи. Това чакаше и Алпатич.

— Алпатич! — извика на стареца нечий познат глас.

— Господарю, ваше сиятелство! — отговори Алпатич, познал веднага гласа на младия си княз.

Княз Андрей с наметка, яхнал вран кон, бе застанал зад тълпата и гледаше Алпатич.

— Защо си тук? — попита той.

— Ваше… ваше сиятелство — продума Алпатич и зарида. — Ваше… ваше… мигар вече загинахме? Баща…

— Защо си тук? — повтори княз Андрей.

В тоя миг пламъкът избухна ярко и освети пред Алпатич бледото и изморено лице на младия му господар. Алпатич разказа как е бил изпратен и как едва могъл да тръгне обратно.

— Е, какво, ваше сиятелство, мигар сме загинали? — отново попита той.

Без да отговаря, княз Андрей извади бележника си, дигна коляно и почна да пише с молив на един откъснат лист. Той написа на сестра си:

„Изоставят Смоленск — пишеше той. — Лѝсие Гори ще бъдат завзети от неприятеля след една седмица. Заминете веднага за Москва. Отговори ми още щом тръгнете, като изпратиш нарочен човек в Усвяж.“

Той написа и предаде на Алпатич листчето, а с думи му каза как да нареди заминаването на княза, княжната и сина му с учителя и как и къде да му отговорят веднага. Преди още да довърши нарежданията си, един щабен началник на кон, придружен от свита, пристигна, препускайки при него.

— Вие полковник ли сте? — извика щабният началник с немски изговор и гласът му бе познат на княз Андрей. — Пред вас палят къщи, а вие стоите? Какво значи това? Ще отговорите — извика Берг, който беше сега помощник началник-щаб на левия фланг на пехотата в Първа армия — твърде приятно и видно място, както казваше Берг.

Княз Андрей го погледна и без да му отговори, продължи обърнат към Алпатич.

— Та кажи, че ще чакам отговор до десети и ако на десети не получа съобщение, че всички са заминали, сам аз ще трябва да изоставя всичко и да отида в Лѝсие Гори.

— Аз, княже, само за това казвам — рече Берг, който позна княз Андрей, — защото съм длъжен да изпълнявам заповедите, защото аз всякога точно изпълнявам… Моля ви да ме извините — оправдаваше се за нещо Берг.

Нещо затрещя в огъня. За миг огънят притихна; изпод покрива хлуйнаха черни кълба дим. Още нещо страшно затрещя в огъня и нещо грамадно се строполи.

— Урруру! — зарева тълпата, пригласяйки на срутилия се таван на хамбара, отдето идеше мирис на питки поради изгорялото жито. Пламъкът избухна и освети оживено радостните и измъчени лица на хората, застанали около пожара.

Човекът в дебелия шинел дигна ръка нагоре и извика:

— Няма шега! Тръгна тя! Момчета, няма шега!

— Това е стопанинът — обадиха се някои гласове.

— Та така — рече княз Андрей на Алпатич, — предай всичко, каквото ти казах. — И без да отговори ни дума на Берг, млъкнал до него, бутна коня и подкара в уличката.

V

От Смоленск войските продължиха да отстъпват. Неприятелят вървеше подире им. На 10 август командуваният от княз Андрей полк минаваше по шосето покрай пътя, който водеше за Лѝсие Гори. Повече от три седмици имаше жега и суша. Всеки ден по небето се движеха къдрави облаци и от време на време закриваха слънцето; но привечер пак се разчистваше и слънцето залязваше в сивочервеникава мъгла. Само изобилната роса през нощите освежаваше земята. Непожънатите жита изгаряха и се изронваха. Блатата пресъхнаха. Добитъкът не намираше храна по изгорелите от слънцето ливади и ревеше от глад. Само нощем и в горите, докато не изсъхнеше росата, имаше хладина. Но по пътя, по шосето, по което вървяха войските, дори нощем, дори из горите нямаше хладина. Върху пясъчния прах, натрупан на повече от четвърт аршин на пътя, не се виждаше роса. Щом съмнеше и движението почваше. Обози, артилерия се движеха беззвучно, затънали до главините, а пехотата — до глезените, в мекия, задушаващ, неизстинал през нощта прах. Една част от тоя пясъчен прах се тъпчеше от крака и колела, друга се издигаше и виснеше като облак над войската и пълнеше очите, косите, ушите, ноздрите и най-вече дробовете на хората и животните, които се движеха из тоя път. Колкото повече се издигаше слънцето, толкова повече се дигаше и облакът прах и през тоя ситен, горещ прах можеше направо да се гледа незатуленото от облаци слънце. То приличаше на голямо тъмночервено кълбо. Нямаше вятър и в тая неподвижна атмосфера хората се задушаваха. Хората вървяха, обвързали носове и уста с кърпички. Когато стигнеха в някое село, всички се втурваха към кладенците. Биеха се за вода и я изпиваха чак до калта.

Княз Андрей командуваше полк и се отдаде на уреждането на полка, доброто състояние на войниците си и необходимостта да получава и дава заповеди. Опожаряването на Смоленск и изоставянето му бяха за княз Андрей епоха. Новото чувство на озлобление срещу врага го караше да забрави личната си скръб. Той бе изцяло отдаден на своята полкова работа, беше грижовен към войниците и офицерите си и любезен с тях. В полка го наричаха нашия княз, гордееха се с него и го обичаха. Но беше добър и кротък само със своите полкови хора, с Тимохин и други, с хора съвсем нови и от чужда среда, с хора, които не можеха да знаят и разбират миналото му; но щом се срещнеше с някого от предишните си познати, от щабните, той веднага се наежваше; ставаше злобен, насмешлив и презрителен. Всичко, което имаше връзка със спомена му за миналото, го отблъскваше и затуй в отношенията си с тоя предишен свят той се мъчеше да не бъде поне несправедлив и да изпълнява дълга си.

Наистина княз Андрей виждаше всичко в тъмна, мрачна светлина, особено след като напуснаха Смоленск (който според него можеше и трябваше да бъде защищаван) на 6 август и след като баща му, болен, трябваше да бяга в Москва и да остави на разграбване толкова обичаното, застроено и населено от него Лѝсие Гори; но въпреки това, благодарение на полка, княз Андрей можеше да мисли за други неща, за нещо съвсем независимо от общите въпроси — за своя полк. На 10 август колоната, в която беше неговият полк, стигна наспоред с Лѝсие Гори. Два дни преди това княз Андрей бе получил съобщение, че баща му, синът и сестра му са заминали за Москва. Макар че нямаше какво да прави в Лѝсие Гори, княз Андрей с присъщото му желание да разврежда скръбта си реши, че трябва да се отбие в Лѝсие Гори.

Той заповяда да оседлаят коня му и при прехода отиде в бащиното си имение, дето се бе родил и прекарал детинството си. Минавайки край езерото, дето всякога имаше десетки селянки, които си приказваха, като удряха с бухалки и изплакваха прането си, княз Андрей забеляза, че при езерото нямаше никого и откъснатият малък сал, залят наполовина от водата, плуваше накриво посред езерото. Княз Андрей се приближи до будката на пазача. До каменните порти нямаше никого и вратата беше отворена. Пътечките в градината бяха вече тревясали и телета и коне се разхождаха из английския парк. Княз Андрей се приближи до оранжерията; стъклата бяха изпочупени, а дръвчетата в качета — някои съборени, други изсъхнали. Той извика по име Тарас, градинаря. Никой не се обади. Като избиколи оранжерията откъм площадката пред нея, той видя, че дървеният стобор с резба беше целият изпочупен, сливите обрани и клоните изпокършени. Старият селянин (княз Андрей го виждаше при портите още от детинството си) седеше на зелената пейка и плетеше цървули от лико.

Той беше глух и не бе чул пристигането на княз Андрей. Седеше на пейката, на която обичаше да седи старият княз, и наоколо му по клоните на окършена и изсъхнала магнолия бе провесено лико.

Княз Андрей се приближи до къщата. В старата градина бяха отсечени няколко липи, една пъстра кобила с конче се разхождаше между розите току до къщата. Къщата беше със заковани капаци. Долу един прозорец беше отворен. Едно момченце видя княз Андрей и отърча в къщата.

Алпатич, изпратил семейството си, бе останал сам в Лѝсие Гори; той си седеше в къщи и четеше житията. Щом узна, че е пристигнал княз Андрей, той, с очила на носа и като се закопчаваше, излезе от къщи, бързо се приближи до княза и без да каже нещо, заплака, целувайки княз Андрей по коляното.

След това се извърна, ядосан от слабостта си, и почна да му докладва за положението. Всичко ценно и скъпо беше пренесено в Богучарово. Житото, към сто четвъртини, също било пренесено; сеното и летницата, извънредно изобилната, както казваше Алпатич, тазгодишна реколта, били окосени още зелени от войската. Селяните са разсипани, някои също заминали за Богучарово, малък брой останали.

Княз Андрей не го доизслуша и попита кога са заминали баща му и сестра му, като разбираше кога са заминали за Москва. Алпатич отговори, смятайки, че го питат за заминаването в Богучарово, че са заминали на седми, и пак се разпростря за домакинските работи, като питаше за нареждания.

— Ще заповядате ли да давам овес на командите срещу разписка? Останали ни са още шестстотин четвъртини — попита Алпатич.

„Какво да му отговоря?“ — мислеше княз Андрей, загледан в лъсналата от слънцето плешива глава на стареца, и четеше по изражението на лицето му съзнанието, че самият той разбира ненавременността на тия въпроси, но пита само тъй, за да заглуши скръбта си.

— Да, давай им — рече той.

— Ако сте благоволили да забележите безредие в градината — каза Алпатич, — невъзможно беше да се предотврати: дойдоха три полка и нощуваха, особено — драгуните. Аз записах чина и званието на командира, за да подам оплакване.

— Но какво ще правиш ти? Ще останеш ли, ако неприятелят дойде? — попита го княз Андрей.

Алпатич обърна лице към княз Андрей и го погледна; и изведнъж дигна ръка нагоре с тържествен жест.

— Той е моят покровител, да бъде неговата воля! — рече той.

Тълпа селяни и хора от прислугата вървяха из ливадата и се приближаваха, към княз Андрей със свалени шапки.

— Е, сбогом! — каза княз Андрей, като се приведе към Алпатич. — Замини и ти, откарай, каквото можеш, и заповядай на хората да отидат в именията край Рязан или край Москва. — Алпатич се притисна до крака му и зарида. Княз Андрей го отстрани предпазливо, бутна коня и препусна галоп надолу из алеята.

На площадката пред оранжерията все тъй безучастна, като муха върху лицето на скъп мъртвец, седеше старецът и почукваше по калъпа на цървула, а две момиченца, понесли в полите си сливи, които бяха набрали от дръвчетата в оранжерията, тичаха оттам и се натъкнаха на княз Андрей. Като видя младия господар, по-голямото момиченце с изписана уплаха на лицето хвана по-малката си другарка за ръката и заедно с нея се скриха зад една бреза, без да успеят да съберат изпопадалите зелени сливи.

Княз Андрей се извърна подплашено-бързо от тях, страхувайки се да им покаже, че ги е видял. Дожаля му за хубавичкото уплашено момиченце. Той се боеше да го погледне и в същото време непреодолимо му се искаше да го погледне. Ново, радостно и успокоително чувство го обзе, когато, гледайки тия момиченца, разбра съществуването на други, съвсем чужди нему, но също тъй законни човешки интереси, както ония, които занимаваха него. Тия момиченца очевидно страстно желаеха едно нещо — да си занесат и доизядат тия зелени сливи и да не бъдат заловени, и княз Андрей заедно с тях искаше те да успеят в тая работа. Той не можа да се сдържи да не ги погледне още веднъж. Като помислиха, че са вече в безопасност, те изскочиха от скривалището си, запискаха нещо с тънички гласчета и придържайки полите си, весело и бързо отърчаха по тревата на ливадата със загорелите си боси крачета.

След като излезе от прашния район на шосето, по което се движеха войските, княз Андрей се поободри. Но малко по-нататък от Лѝсие Гори той пак тръгна по шосето и настигна полка си при почивката, до бента на неголямо езеро. Беше към два часа след обяд. Слънцето, червено кълбо сред прах, печеше непоносимо и гореше гърба през черния сюртук. Прахът, все същият, висеше неподвижно над глъчката от зашумелите спрени войски. Нямаше вятър. Когато минаваше по насипа на бента, мирис на тиня и хладина от езерото лъхна княз Андрей. Поиска му се да се окъпе във водата, колкото и нечиста да беше тя. Той погледна езерото, отдето идеха викове и висок смях. Личеше, че малкото мътно, зеленясало езеро се е подигнало на около две четвърти аршин и заливаше насипа, защото беше пълно с човешки, войнишки, голи, движещи се в него бели тела, които имаха керемиденочервени ръце, лица и шии. Цялото това голо, бяло човешко месо с висок смях и провиквания се движеше насам-нататък в тая мръсна локва като шарани, натъпкани в кофа. От това боричкане лъхаше на веселие и затуй беше особено тъжно.

Един млад рус войник — княз Андрей го знаеше — от трета рота, с ремъче под прасеца, се кръстеше и отстъпваше назад, за да може хубавичко да се засили и да се цамбурне във водата; друг един, черен, винаги рошав унтерофицер, до кръста във водата, потръпвайки с мускулестата си снага, сумтеше радостно, като обливаше главата си със своите черни до китките ръце. Чуваше се как хората се пляскат един друг, пищят и се провикват.

По бреговете, по насипа, в езерото — навред имаше бяло, здраво, мускулесто месо. Офицерът Тимохин, с червено носле, се бършеше върху насипа с пешкир и се засрами, когато видя княза, но реши да се обърне към него.

— Хубаво е, ваше сиятелство, да бяхте благоволили! — рече той.

— Мръсно — каза княз Андрей, като се намръщи.

— Ей сега ще очистим за вас. — И още необлечен, Тимохин отърча да чисти.

— Князът иска.

— Кой? Нашият княз ли? — обадиха се гласове и всички така забързаха, че княз Андрей едва успя да ги успокои. Той реши, че ще е по-добре да се полее в сайванта.

„Месо, тяло, chair a canon[1]!“ — мислеше той, гледайки голото си тяло, и потръпваше не толкова от хлад, колкото от едно непроумявано за самия него отвращение и ужас от гледката на този грамаден брой тела, които се плискаха в калното езеро.

На 7 август княз Багратион от Михайловка, на Смоленския път, дето беше спрял, писа следното:

„Уважаеми господин графе Алексей Андреевич,“

(Той пишеше на Аракчеев, но знаеше, че писмото му ще бъде прочетено от царя и затуй обмисляше, доколкото бе способен, всяка своя дума.)

„Мисля, че министърът вече ви е рапортувал за изоставянето на Смоленск. Боли, мъчно е и цялата армия е в отчаяние, че напразно изоставихме най-важното място. От своя страна аз лично го молих по най-убедителен начин и най-сетне му писах; но нищо не помогна. Кълна ви се в честта си, че Наполеон беше в такъв чувал както никога и можеше да загуби половината си армия и да не превземе Смоленск. Нашите войски се биха и бият както никога. С 15-те хиляди аз се държах повече от 35 часа и ги бих; но той не искаше да остане и 14 часа. Това е срамота и е петно на нашата армия; а той самият, струва ми се, не би трябвало и да живее. Ако ви донася, че загубите са големи — не е истина, може би около 4 хиляди, не повече, но и толкова няма. Ала и десет да са, това е война! Затуй пък неприятелят загуби безброй…

Какво щеше да струва да останем още два дни? Най-малкото те сами щяха да си отидат, тъй като нямаха вода за хората и за конете. Той ми даде дума, че няма да отстъпи, но изведнъж — изпрати диспозиция, че през нощта се оттегля. Така не може да се воюва и ние можем скоро да доведем неприятеля в Москва…

Носи се слух, че вие мислите за мир. Боже опази да сключим мир! След всички жертви и след такива налудничави отстъпления да се сключи мир, значи: да опълчите цяла Русия срещу себе си и всеки от нас ще се срамува да носи мундир. Щом така е тръгнало — трябва да се бием, докато Русия може и докато хората са на крак…

Трябва да командува един, а не двама. Вашият министър може да е добър за министерството; ала като генерал — не лош, но е негоден, а нему е поверена съдбата на цялото наше отечество… Аз наистина полудявам от раздразнение; извинете ме, че пиша тъй дръзко. Очевидно е, че който съветва да се сключи мир и армията да се командува от министъра, не обича царя и желае гибелта на всинца ни. И затуй ви пиша истината: гответе опълчението. Защото министърът по най-майсторски начин води след себе си гостенин в столицата. Голямо подозрение възбужда в цялата армия господин флигеладютантът Волцоген. Казват, че той бил повече човек на Наполеон, отколкото наш, и той съветва министъра за всичко. Аз не само съм учтив с него, но му се подчинявам, като капрал, макар да съм по-стар от него. Това ме боли; но тъй като обичам моя благодетел и господар — подчинявам се. Жално е само за царя, че поверява на такива хора славната армия. Представете си, че чрез нашето отстъпление загубихме от умора и в болниците повече от 15 хиляди души; а ако настъпвахме — това нямаше да го има. Кажете, за Бога, какво ще каже Русия — нашата майка, защо толкова се страхуваме и за какво даваме такова добро и грижливо отечество на негодниците и вдъхваме на всеки поданик омраза и срам? От какво ще се плашим и от кого ще се боим? Не съм аз виновен, че министърът е нерешителен, страхливец, несмислен, бавен и е с всички лоши качества. Цялата армия наистина плаче и всички страшно го ругаят до смърт…“

[1] Пушечно месо ↑

VI

Всички безброй подразделения, които могат да се направят в жизнените явления, могат да се разпределят на едни, в които преобладава съдържанието, и други, в които преобладава формата. Между последните, в противоположност на селския, губернския и дори московския живот, може да се постави петербургският живот, особено салонният живот. Тоя живот е неизменен.

От 1805 година ние се помирявахме и скарвахме с Бонапарт, правехме конституции и ги премахвахме, а салонът на Ана Павловна и салонът на Елен бяха точно същите, каквито бяха — единият преди седем, другият преди, пет години. Все така с недоумение говореха у Ана Павловна за успехите на Наполеон и виждаха както, в успехите му, така и в това, че европейските монарси търпяха действията му, злоумишлен заговор, който има за единствена цел да причинява неприятност и безпокойство на придворния кръжок, представителка на който беше Ана Павловна. Все така у Елен, която самият Румянцев удостояваше с посещения и я смяташе за забележително умна жена, също както в: 1808 така и в 1812 година говореха с възторг за великата нация и за великия човек и гледаха със съжаление на скъсването с Франция, което, по мнението на хората от салона на Елен, трябваше да свърши с мир.

Напоследък, след пристигането на царя от армията, в тия противоположни кръжоци-салони стана известно вълнение и бяха направени някои демонстрации — едни срещу други, но насоката на кръжоците остана същата. В кръжока на Ана Павловна приемаха от французите само закоренели легитимисти и тук се изказваше патриотичната мисъл, че не бива да се ходи във френския театър и че издръжката на трупата струва колкото издръжката на цял корпус. Военните събития се следяха жадно и се пускаха най-изгодни слухове за нашата армия. В кръжока на Елен, румянцевския, френския се опровергаваха слуховете за жестокостите на врага и на войната и се обсъждаха всички опити на Наполеон за помирение. В тоя кръжок укоряваха ония, които съветваха да се направят твърде прибързани разпореждания за преместване в Казан на придворните и девическите учебни заведения, които бяха под покровителството на императрицата-майка. Изобщо в кръжока на Елен цялата работа по войната бе смятана като празни демонстрации, които много скоро ще свършат с мир, и господствуваше мнението на Билибин, който сега, в Петербург, беше свой човек у Елен (всеки умен човек трябваше да ходи у нея), че не барутът, а ония, които са го измислили, решават нещата. В тоя кръжок иронично и твърде умно, макар и твърде предпазливо, осмиваха московския възторг, известието за който стигна в Петербург заедно с царя.

В кръжока на Ана Павловна, напротив, се възхищаваха от тия възторзи и говореха за тях тъй, както Плутарх говори за древните: Княз Василий, който заемаше все същите важни длъжности, бе съединителното звено между двата кръжока. Той ходеше y ma bonne amie[1] Ана Павловна, ходеше и dans le salon diplomatique de ma fille[2] и често в непрестанните преминавания от единия лагер в другия се объркваше и у Елен приказваше онова, което трябваше да приказва у Ана Павловна, и обратното.

Наскоро след пристигането на царя княз Василий се разприказва у Ана Павловна за военните работи, като осъждаше жестоко Барклай де Толи и не можеше да реши кой би трябвало да бъде назначен за главнокомандуващ. Един от гостите, известен като un homme de beaucoup de merite[3], когато разказа, че видял избрания днес началник на петербургското опълчение Кутузов как заседава във финансовата палата за приемане на опълченците, предпазливо си позволи да изкаже предположението, че Кутузов би бил човекът, който може да задоволи всички изисквания.

Ана Павловна се усмихна тъжно и каза, че освен неприятности Кутузов нищо друго не е правил на царя.

— Аз казах и повторих в дворянското събрание пресече я княз Василий, — но не ме послушаха. Казах, че избирането му за началник на опълчението няма да се хареса на царя. Не ме послушаха.

— Все някаква мания за фрондиране — продължи той. — И пред кого? И все защото искаме да маймунствуваме на глупавите московски възторзи — каза княз Василий, като се обърка за миг, забравил, че у Елен човек трябва да се подиграва на московските възторзи, а у Ана Павловна — да се възхищава от тях. Но веднага се оправи. — Е, прилично ли е за граф Кутузов, най-стария генерал в Русия, да заседава в палатата, et il en restera pour sa peine[4]! Нима е възможно да се назначи за главнокомандуващ човек, който не може да яхне кон, на съвещание заспива, един най-покварен човек! Хубаво се е препоръчал той в Букурещ! Оставям настрана качествата му като генерал, но нима може в такъв миг да се назначава немощен и сляп човек, просто сляп? Добър ще бъде тоя сляп генерал! Той нищо не вижда. Да играе на криеница… съвсем нищо не вижда!

Никой не възрази на това.

На 24 юли това беше съвсем право. Но на 29 юли Кутузов беше удостоен с княжеско достойнство. Княжеското достойнство можеше да значи, че искаха да се отърват, от него и затуй преценката на княз Василий продължаваше да е права, макар че сега той не бързаше да я изказва. Но на 8 август бе свикан комитет от генерал-фелдмаршала Салтиков, Аракчеев, Вязмитинов, Лопухин и Кочубей за обсъждане на военните работи. Комитетът реши, че неуспехите произлизат от многото началници и макар че хората от комитета знаеха неразположението на царя към Кутузов, след кратко съвещание комитетът предложи да се назначи Кутузов за главнокомандуващ. И същия ден Кутузов бе назначен за пълномощен главнокомандуващ на армиите и на целия край, заеман от войските.

На 9 август княз Василий се срещна пак у Ана Павловна с l’homme de beaucoup de merite[5]. L’homme de beaucoup de merite угодничеше пред Ана Павловна поради желанието си да бъде назначен за управител на едно девическо учебно заведение на императрица Мария Фьодоровна. Княз Василий влезе в стаята като щастлив победител, като човек, постигнал целта на желанията си.

— Eh bien, vous savez la grande nouvelle? Le prince Koutouzoff est marechal![6] Всички разногласия свършиха. Толкова съм щастлив, толкова ми е драго! — каза княз Василий. — Enfin voila un homme[7] — рече той многозначително и строго, като изгледа всички, които бяха в салона. L’homme de beaucoup de merite, въпреки желанието си да получи мястото, не можа да се сдържи да не напомни на княз Василий неговата по-раншна преценка. (Това беше неучтиво и по отношение на княз Василий, и по отношение на Ана Павловна, която също тъй радостно посрещна тая новина; но той не можа да се сдържи.)

— Mais on dit qu’il est aveugle, mon prince?[8] — каза той, напомняйки на княз Василий собствените му думи.

— Allez donc, il y voit assez[9] — каза княз Василий с басовия си припрян глас и покашлюване, с оня глас и с онова покашлюване, с които разрешаваше всички мъчнотии. — Allez, il y voit assez; — повтори той. — И което ми е драго — продължи той, — че царят му е дал пълна власт над всички армии, над целия край, власт, каквато никой главнокомандуващ никога не е имал. Това е втори самодържец — завърши той с победоносна усмивка.

— Дай Боже, дай Боже — каза Ана Павловна.

L’homme de beaucoup de merite, още новак в придворното общество, поиска да поласкае Ана Павловна, оправдавайки нейното по-раншно мнение по тая преценка, и каза:

— Разправят, че царят неохотно дал на Кутузов тая власт. On dit qu’il rougit comme une demoiselle a laquelle on lirait Joconde, en lui disant: „Le souverain et la patrie vous decernent cet honneur.“[10]

— Peut-etre que le coeur n’etait pas de la partie[11] — каза Ана Павловна.

— О, не, не — застъпи се разпалено княз Василий. Сега той вече никому не можеше да отстъпи Кутузов. Според княз Василий не само че Кутузов беше добър, но и всички го обожаваха. — Не, това не може да бъде, защото царят тъй знаеше да го цени по-рано — рече той.

— Да даде Бог само княз Кутузов — каза Ана Павловна — да вземе наистина властта и да не позволи никому да пъха тояги в колелата му — des batons dans le roues.

Княз Василий веднага разбра кой беше тоя никому. Той каза шепнешком:

— Аз зная сигурно, че Кутузов е поставил задължително условие престолонаследникът да не бъде, при армията. Vous savez ce qu’il a dit a l’Empereur?[12] — Княз Василий повтори думите, които Кутузов уж бил казал на царя: „Ако той направи нещо лошо — не мога да го накажа, а ако направи нещо хубаво — не мога да го наградя.“ О, княз Кутузов, та той е най-умният човек, je le connais de longue date[13].

— Разправят дори — каза l’homme de beaucoup de merite, който нямаше още придворен такт, — че светлейшият поставил като условие и самият цар да не отива при армията.

В същия миг, когато той каза това, княз Василий и Ана Павловна се извърнаха от него и се спогледаха тъжно, с въздишка, за наивността му.

[1] Добрата, си приятелка. ↑

[2] В дипломатическия салон на дъщеря си. ↑

[3] Човек с големи достойнства. ↑

[4] И ще остане на сухо! ↑

[5] Човекът с големи достойнства. ↑

[6] Знаете ли голямата новина? Княз Кутузов е фелдмаршал. ↑

[7] Най-сетне ето — това е човек. ↑

[8] Но разправят, че той е сляп, княже? ↑

[9] Хайде де, той вижда достатъчно. ↑

[10] Разправят, че се изчервил като девойка, на която четат „Жоконда“, когато му казал: „Царят и отечеството ви награждават с тая чест.“ ↑

[11] Може би сърцето не е участвувало в това. ↑

[12] Знаете ли какво е казал на царя? ↑

[13] Аз го познавам отдавна. ↑

VII

В това време, когато в Петербург ставаха тия работи, французите бяха отминали вече Смоленск и наближаваха все повече и повече Москва. Наполеоновият историк Тиер, също както другите Наполеонови историци, казва, като се опитва да оправдае героя си, че Наполеон неволно е бил привлечен към стените на Москва. Той е прав, както са прави всички историци, които търсят обяснението на историческите събития във волята на един човек; той е прав също както руските историци, които твърдят, че Наполеон е бил привлечен към Москва от изкуството на руските пълководци. Тук освен закона за ретроспективността (обръщане назад), който представя цялото минало като подготовка към станалия факт, има още и взаимност, която обърква цялата работа. Един добър играч, загубил в игра на шах, е искрено убеден, че загубването на играта му е станало от негова грешка и търси тая грешка в началото на играта си, а забравя, че във всяка негова стъпка през цялата игра е имало, също такива грешки и че ни един негов ход не е бил съвършен. Той забелязва грешката, на която обръща внимание, само защото противникът му я е използувал. Но колко по-сложна е военната игра, която става, при известни условия на време, дето не една воля ръководи безжизнени машини, а дето всичко произлиза от безброй стълкновения на различни своеволни действия?

След Смоленск Наполеон търсеше да даде сражение оттатък Дорогобуж при Вязма, след това — при Царево Займишче; но стана тъй, че поради безбройните стълкновения на обстоятелствата до Бородино, сто и двадесет версти от Москва, русите не можаха да приемат сражение. От Вязма Наполеон даде нареждане да се върви право към Москва.

Moscou, la capitale asiatique de ce grand empire, la ville sacree des peuples d’Alexandre, Moscou avec ses innombrables eglises en forme de pagodes chinoises![1] Тая Moscou не оставяше на спокойствие въображението на Наполеон. При прехода от Вязма до Царево Займишче Наполеон яздеше своя енглизиран жълтеникав раванлия, придружен от гвардията, от караул, пажове и адютанти. Началник-щабът Бертие остана, за да разпита пленения от кавалерията русин. Придружен от преводача Lelorgne d’Ideville, той настигна в галоп Наполеон и с весело лице спря коня.

— Eh bien?[2] — каза Наполеон.

— Un cosaque de Platow[3] казва, че корпусът на Платов се съединява с голяма армия и че Кутузов е назначен главнокомандуващ. Tres intelligent et bavard![4]

Наполеон се усмихна, заповяда да дадат на тоя казак кон и да му го доведат. Той искаше да поговори сам с него. Няколко адютанта препуснаха и след един час Лаврушка, крепостният слуга на Денисов, отстъпен от него на Ростов, в куртка на вестовой, седнал на френско кавалерийско седло, с мошеническо и пиянско, весело лице се приближи до Наполеон. Наполеон му заповяда да кара до него и почна да го разпитва:

— Вие казак ли сте?

— Казак, ваше благородие.

„Le cosaque ignorant la compagnie dans laquelle il se trouvait, car la simplicite de Napoleon n’avait rien qui put reveler a une imagination orientale la presence d’un souverain, s’entretint avec la plus extreme familiarite des affaires de la guerre actuelle“[5] — казва Тиер, когато предава тоя епизод. Наистина Лаврушка, след като се бе напил и оставил господаря си без обяд, беше натупан предния ден и изпратен за кокошки в селото, дето, увлечен от мародерство, бе пленен от французите. Лаврушка беше един от ония груби, нахални лакеи, видели много неща през живота си, които са готови да служат по всякакъв начин на господаря си и които хитро усещат лошите господарски черти, особено тщеславието и дребнавостта.

Намерил се в обществото на Наполеон, чиято личност той много добре и лесно позна, Лаврушка съвсем не се смути и само се стараеше от все сърце да угоди на новите си господари.

Той много добре знаеше, че това е самият Наполеон, но присъствието на Наполеон не можеше да го смути повече от присъствието на Ростов или на вахмистъра с пръчките за бой, защото нито вахмистърът, нито Наполеон можеха да го лишат от нещо.

Той лъготеше всичко, каквото се разправяше между вестовоите. Много работи от това бяха верни. Но когато Наполеон го попита какво мислят русите — ще победят ли Наполеон, или той ще ги победи, Лаврушка примижа и се замисли.

Той съзря в това тънка хитрост, тъй както хората като Лаврушка винаги и във всичко виждат хитрост, намуси се и помълча малко.

— То значи: има ли битка — рече той замислено — и наскоро, то тогаз тъй ще бъде. Ама ако минат три дена, а подире същото число, тогава, значи, тая битка ще ритне малко назад.

На Наполеон това бе преведено така: „Si Ta bataille est donnee avant trois jours, les Francais la gagneraient, mais que si elle serait donnee plus tard. Dieu seul sait ce qui en arriverait“[6] — предаде усмихнат Lelorgne d’Ideville. Наполеон не се усмихна, макар че, както личеше, бе в най-весело настроение и заповяда да му повторят тия думи.

Лаврушка забеляза това и за да го развесели, каза, преструвайки се, че не знае кой е той.

— Знаем, че вие имате Бонапарт, той победи всички в света, само че с нас работата е друга… — каза той, без сам да знае как и защо накрая в думите, му се промъкна самохвалски патриотизъм. Преводачът предаде на Наполеон тия думи без края и Бонапарт се усмихна. „Le jeune cosaque fit sourire son puissant interlocuteur“[7] — казва Тиер. След като направи мълком няколко крачки, Наполеон се обърна към Бертие и каза, че иска да изпита въздействието, което ще произведе sur cet enfant du Don[8] известието, че човекът, с когото говори това enfant du Don, е самият император, същият император, който бе написал на пирамидите безсмъртно-победоносно име.

Казаха му го.

Лаврушка (той разбра, че това се правеше, за да го смутят, и че Наполеон мисли, че той ще се уплаши), за да угоди на новите си господари, тутакси се престори на смаян, на втрещен, опули се и взе такова изражение, което имаше обикновено, когато го водеха да го бият. „A peine l’interprete de Napoleon — казва Тиер — avait-il parle, que le cosaque, saisi d’une sorte d’ebahissement ne profera plus une parole et marcha les yeux constamment attaches sur ce conquerant, dont le nom avait penetre jusqu’a lui, a travers les steppes de l’Orient. Toute sa loquacite s’etait subitement arretee, pour faire place a un sentiment d’admiration naive et silencieuse. Napoleon, apres l’avoir recompense, lui fit donner la liberte, comme a un oiseau qu’on rend aux champs qui l’on vu naitre.“[9]

Наполеон, продължи пътя си, мечтаейки за оная Moscou, която толкова заемаше въображението му, а l’oiseau qu’on rendit aux champs qui l’on vu naitre[10] препусна до предните постове, измисляйки, предварително неща, които не бяха се случили и които той щеше да разправя на своите. А онова, което действително се бе случило с него, не искаше да го разправя тъкмо защото му се струваше недостойно за разправяне. Той отиде при казаците, разпита де беше полкът му, включен в отряда на Платов, и привечер намери господаря си Николай Ростов, който беше в Янково и току-що бе яхнал коня, за да отидат с Илин да се разходят из околните села. Той даде друг кон на Лаврушка й го взе със себе си.

[1] Москва, азиатската столица на тая голяма империя, свещеният град: за народите на Александър, Москва с безбройните си църкви, които имат форма на китайски пагоди! ↑

[2] Е? ↑

[3] Един казак на Платов. ↑

[4] Много интелигентен и бъбрив! ↑

[5] Казакът, който не знаеше между какви хора се намира, защото в простото държане на Наполеон нямаше, нищо, което да открие на ориенталското въображение присъствието на монарх, разговаряше с извънредна фамилиарност за обстоятелствата на сегашната война. ↑

[6] Ако сражението стане преди три дни, французите ще го спечелят, но ако бъде по-късно бог знае какво ще се случи. ↑

[7] Младият казак накара своя могъщ събеседник да се усмихне. ↑

[8] Върху това дете на Дон. ↑

[9] Едва преводачът на Наполеон каза това на казака и казакът, обзет от някакво вцепенение, не произнесе вече ни една дума и продължи да върви, без да откъсва очи от завоевателя, чието име бе стигнало до него през степите на Изтока. Всичката му приказливост изведнъж секна и се смени с наивно и мълчаливо чувство на възторг. Наполеон, след като възнагради казака, заповяда да го освободят, като птица, която пускат в родните й поля. ↑

[10] Птицата, която пускат в родните й поля. ↑

VIII

Княжна Маря не беше в Москва и вън от опасност, както мислеше княз Андрей.

След връщането на Алпатич от Смоленск старият княз като че изведнъж се пробуди от сън. Той заповяда да съберат от селата опълченци, да ги въоръжат и писа на главнокомандуващия писмо, в което му съобщаваше за взетото решение да остане в Лѝсие Гори до последната възможност и да се защищава, като оставяше на него да реши да вземе, или не мерки за защита на Лѝсие Гори, дето ще бъде пленен или убит един от най-старите руски генерали, и съобщи на домашните си, че остава в Лѝсие Гори.

Но като оставаше в Лѝсие Гори, князът разпореди княжната и Десал с малкия княз да се изпратят в Богучарово, а оттам в Москва. Княжна Маря, уплашена от трескавата, безсънна дейност на баща си, която бе сменила дотогавашната му отпуснатост, не се реши да го остави сам и за пръв път в живота си позволи да не го послуша. Тя отказа да тръгне и страшната буря на княжевия гняв я връхлетя. Той й припомни всички неща, в които беше несправедлив към нея. Като се мъчеше да я обвини, той й каза, че тя го е измъчила, че го е скарала със сина му, че е имала нечисти подозрения към него, че си е поставила като задача на живота да трови неговия живот и я изпъди от кабинета си, казвайки й, че му е все едно дали тя ще замине. Той й каза, че не иска да знае за съществованието й, но че я предупреждава за в бъдеще да не му се мярка пред очите. Това, че въпреки опасенията на княжна Маря той не заповяда да я откарат насила, а само й заповяда да не се мярка пред очите му, зарадва княжна Маря. Тя знаеше, че в дъното на душата си той е доволен, че тя оставаше в къщи и не бе заминала.

Сутринта на другия ден след заминаването на Николушка старият княз се облече в пълна униформа и се готвеше да отиде при главнокомандуващия. Каляската вече го чакаше. Княжна Маря го видя как излезе от къщи в мундир и с всички ордени и тръгна за градината да направи преглед на въоръжените селяни и слуги. Княжна Маря бе седнала до прозореца и се вслушваше в гласа му, който идеше откъм градината. Изведнъж от алеята изтичаха няколко души с уплашени лица.

Княжна Маря изтича през входната площадка по цветната пътечка към алеята. Насреща й идеше голяма тълпа опълченци и хора от прислугата и сред тая тълпа няколко души бяха хванали под ръце и влачеха дребно старче в мундир и с ордени. Княжна Маря изтича при него и в играта на ситните кръгчета светлина, която падаше през сенките на липовата алея, не можа да си даде сметка каква промяна бе станала в лицето му. Единственото нещо, което видя, беше това, че предишното строго и решително изражение на лицето му се бе сменило с изражение на плахост и покорност. Като видя дъщеря си, той раздвижи безсилните си устни и захърка. Не можеше да се разбере какво иска. Взеха го на ръце, занесоха го в кабинета и го сложиха на дивана от който той толкова се страхуваше напоследък.

Доведеният с кола доктор още същата нощ му пусна кръв и каза, че князът има удар в дясната половина.

Ставаше все по-опасно й по-опасно да се седи в Лѝсие Гори и на другия ден след удара закараха с кола княза в Богучарово. Докторът замина с него.

Когато пристигнаха в Богучарово, Десал и малкият княз бяха вече заминали за Москва.

Все в същото положение, нито по-зле, нито по-добре. Парализиран, старият княз лежа в Богучарово три седмици в новата, построена от княз Андрей къща. Старият княз беше в безсъзнание; лежеше като обезобразен труп. Непрестанно бърбореше нещо, веждите и устните му подскачаха нервно и не можеше да се проумее разбира ли, или не, това, което го обкръжаваше. Едно нещо беше сигурно — това, че той страда и чувствува нужда още да изрази нещо. Но никой не можа да разбере какво беше то; дали беше някакъв каприз на болен и полупобъркан, дали се отнасяше до общия ход на работите, или до семейни обстоятелства?

Докторът казваше, че проявяваното от него безпокойство не означавало нищо, че то имало физически причини; но княжна Маря мислеше (и това, че нейното присъствие винаги усилваше неговото безпокойство, потвърждаваше предположението й), мислеше, че той иска да й каже нещо. Очевидно се измъчваше и физически, и нравствено.

Нямаше надежда, че ще се излекува. Да го возят с кола — не можеше. И какво би било, ако умреше по пътя? „Не би ли било по-добре край, истински край?“ — мислеше понякога княжна Маря. Денем и нощем, почти без сън, тя следеше как е той и страшно е да се каже, често следеше не с надежда да види признаци на облекчение, но често с желание да съзре признаци за приближаване на края.

Колкото и странно да беше за княжната да съзнава в себе си това чувство, то съществуваше в нея. И което бе още по-ужасно за нея, това беше, че откакто баща й се разболя (дори едва ли не по-рано, дали не когато тя, очаквайки, че ще се случи нещо, остана с него), в нея се пробудиха всичките заспали, забравени лични желания и надежди. Онова, което от години не й минаваше през ума — мислите за свободен живот, без вечния страх от баща й, дори мислите за възможна любов и семейно щастие, непрестанно, като дяволски изкушения, се въртяха във въображението й. Колкото и да ги отпъждаше от себе си, в ума й непрестанно изникваха въпроси — как тя сега, след това, ще нареди: живота си. Това бяха изкушения на дявола и княжна Маря го знаеше. Тя знаеше, че единственото средство срещу него бяха молитвите и се опитваше да се моли. Тя заставаше в положение за молитва, гледаше иконата, четеше думите на молитвата, но не можеше да се моли. Чувствуваше, че сега я е обзел друг свят — на житейска, мъчна и свободна дейност, съвсем противоположна на предишния нравствен свят; в който бе заключена по-рано и в който най-добрата утеха беше молитвата. Тя не можеше да се моли, не можеше да плаче и житейската грижа я бе обхванала.

Ставаше опасно да стоят в Богучарово. От всички страни се чуваше, че французите приближават и в едно село, на петнадесетина версти от Богучарово, едно имение било разграбено от френски мародери.

Докторът настояваше да отведат княза по-далеч; предводителят изпрати чиновник при княжна Маря да я склони да тръгнат колкото е възможно по-скоро. Околийският началник, дошъл в Богучарово, настояваше за същото, като каза, че французите са на четиридесетина версти, че из селата са пръснати френски прокламации и че ако до петнадесето число княжната с баща й не заминат, той не отговаря за нищо.

На петнадесети княжната реши да замине. Грижите около приготовленията, заповедите, които трябваше да дава и за които всички се обръщаха към нея, й отнеха целия ден. Нощта срещу петнадесети тя прекара както обикновено, без да се съблича, в стая, съседна на стаята, дето лежеше князът. На няколко пъти, като се събуждаше, тя чуваше неговото пъшкане, бърборене, скърцането на кревата и стъпките на Тихон и на доктора, които го обръщаха. На няколко пъти тя се вслушваше до вратата и й се струваше, че сега той бърбори по-високо от друг път и по-често се обръща. Тя не можа да спи и няколко пъти ходи до вратата, вслушваше се, искаше да влезе и не се решаваше да го направи. Макар че той не го казваше, но княжна Маря виждаше и знаеше колко неприятна му беше всяка проява на страх за него. Тя забелязваше как недоволно отбягва той нейния поглед, когато тя понякога неволно и упорито го устремяваше в него. Тя знаеше, че нейното появяване нощем, в необикновено време, ще го раздразни.

Но никога не й беше ставало тъй мъчно и толкова страшно, че ще го загуби. Тя си припомняше целия си живот с него и във всяка дума и постъпка намираше израз на обичта му към нея. От време на време между тия спомени се вмъкваха във въображението й изкушенията на дявола, мислите за онова, което ще бъде след смъртта му, и как ще се нареди нейният нов, свободен живот. Но тя с отвращение пъдеше тия мисли. Призори той притихна и тя заспа.

Събуди се късно. Оная искреност, която се случва при пробуждането й показа ясно това, което най-много я занимаваше в болестта на баща й. Тя се събуди, вслуша се в онова, което ставаше зад вратата, и като чу неговото пъшкане, каза си с въздишка, че е все същото.

— Но какво пък трябва да бъде? Какво исках? Искам смъртта му! — извика тя с отвращение към себе си.

Тя се облече, изми, прочете си молитвите и излезе на входната площадка. До площадката бяха докарани екипажите без коне, дето се товареха нещата.

Утрото беше топло и сиво. Княжна Маря се спря на входната площадка, като не преставаше да се ужасява от душевната си мръсота и се мъчеше да подреди мислите си, преди да влезе при него.

Докторът слезе от стълбите и се приближи до нея.

— Днес му е по-добре — каза докторът. — Аз ви търсех. Може да се разбере нещо от онова, което приказва, главата му е по-бистра. Елате да отидем. Той ви вика…

При тия думи сърцето на княжна Маря толкова силно заби, че тя побледня и се облегна на вратата, за да не падне. Да го види, да говори с него, да се намери под погледа му сега, когато цялата душа на княжна Маря бе препълнена с тия страшни престъпни изкушения — това беше мъчително-радостно и ужасно.

— Елате да отидем — каза докторът.

Княжна Маря влезе при баща си и се приближи до кревата. Той лежеше нависоко по гръб, с малките си кокалести ръце, покрити с морави възлести жилчици и сложени върху завивката, с втренчено напред ляво око и с изкривено дясно око, с неподвижни вежди и устни. Той беше целият такъв един слабичък, мъничък и жалък. Лицето му като че се бе съсухрило или стопило, чертите му бяха станали дребни. Княжна Маря се приближи и му целуна ръка. Лявата му ръка стисна ръката й така, че личеше колко отдавна я бе чакал. Той задърпа ръката й и веждите и устните му замърдаха ядосано.

Тя го гледаше изплашено и се мъчеше да разбере какво искаше от нея. Когато промени мястото си, тъй че лявото му око виждаше лицето й, той се успокои, без да откъсва очи от нея няколко секунди. След това устните и езикът му се размърдаха, чуха се звуци и той почна да говори, като я гледаше плахо и умолително, страхувайки се очевидно, че тя няма да го разбере.

Напрегнала цялото си внимание, княжна Маря го гледаше. Комичният труд, с който той въртеше езика си, принуди княжна Маря да навежда очи и да сдържа с мъка издигащите се до гърлото й ридания. Той каза нещо, като повтаряше по няколко пъти думите си. Княжна Маря не можа да ги разбере; но се мъчеше да отгатне това, което казваше той, и повтаряше въпросително казаните от него думи.

— Гага — бои… бои… — повтори няколко пъти той.

Никак не можеха да разберат тия думи. Докторът смяташе, че е отгатнал, и като повтори неговите думи, попита: княжната ли се бои? Той поклати глава отрицателно и отново повтори същото.

— Душата, душата ме боли — отгатна и каза княжна Маря. Той измуча утвърдително, хвана ръката й и почна да я притиска към различни места на гърдите си, като че търсеше истинското й място.

— Все мисли! За тебе… мисли… — изрече той сега много по-добре и по-ясно от по-рано, защото бе сигурен, че го разбират. Княжна Маря притисна глава до ръката му, като се мъчеше да скрие риданията и сълзите си.

Той мърдаше ръка по косите й.

— Виках те цялата нощ… — промълви той.

— Ако знаех… — рече през сълзи тя. — Аз се страхувах да вляза.

Той стисна ръката й.

— Не си ли спала?

— Не, не спах — рече княжна Маря, като поклати отрицателно глава. Подчинявайки се, без да ще, на баща си, тя сега се мъчеше също като него да говори повече със знаци и сякаш също тъй едва превърташе езика си.

— Душке… или — дружке… — Княжна Маря не можа да разбере; но навярно по изражението на погледа му той бе изрекъл нежна, гальовна дума, каквато никога не бе казвал. — Защо не дойде?

„А аз желаех, желаех смъртта му!“ — мислеше княжна Маря. Той млъкна за малко.

— Благодаря ти… дъще, миличка… за всичко, за всичко… прости… благодаря… прости… благодаря! — И сълзите течаха от очите му. — Извикайте Андрюша — каза неочаквано той и нещо детски плахо и недоверчиво се изписа, по лицето му при това искане. Той сякаш сам знаеше, че това искане няма смисъл. Тъй поне се стори на княжна Маря.

— Аз получих писмо от, него — отговори княжна Маря.

Той учудено и плахо я гледаше.

— Но де е той?

— В армията, mon pere, в Смоленск.

Той дълго мълча със затворени очи; след това утвърдително, сякаш в отговор на съмненията си и за да потвърди, че сега всичко е разбрал и си е спомнил, кимна и отвори очи.

— Да — каза той ясно и тихо. — Загина Русия! Погубиха я! — И отново зарида и сълзите потекоха от очите му. Княжна Маря не можеше вече да се сдържа, гледаше лицето му и също плачеше.

Той пак затвори очи. Риданията му спряха. Направи знак с ръка към очите си; и Тихон, който го разбра, избърса сълзите му.

Сетне отвори очи и каза нещо, което дълго никой не можа да разбере, и най-сетне единствен Тихон го разбра и предаде. Княжна Маря търсеше смисъла на думите му в онова настроение, в което той приказваше минута преди това. Тя мислеше, че той приказва ту за Русия, ту за княз Андрей, ту за нея, ту за внука си, ту за смъртта си. И затуй не можа да отгатне думите му.

— Облечи бялата си рокля, аз я обичам — рече той.

Като разбра тия думи, княжна Маря зарида още по-високо и докторът я взе под ръка, изведе я от стаята на терасата, като я убеждаваше да се успокои и заеме с приготовленията за заминаването. След излизането на княжна Маря от стаята на княза той отново заговори за сина си, за войната, за царя, веждите му ядовито заиграха, той повиши прегракналия си глас и го сполетя втори и последен удар.

Княжна Маря се спря на терасата. Денят се проясни, беше слънчево и горещо. Тя не можеше да разбира нищо, не можеше да мисли за каквото и да е и да чувствува нищо друго освен своята страстна обич към баща си, обич, която, струваше й се, че не е знаела до тоя миг. Тя отърча в градината и изтича с ридания надолу към езерото по новите пътечки, обградени с посадени от княз Андрей липи.

— А пък… аз… аз… аз желаех смъртта му! Да, аз желаех да се свърши по-скоро… Исках да се успокоя… А какво ще стане с мене? За какво ми е спокойствие, когато него не ще го има? — бърбореше гласно княжна Маря и се разхождаше с бързи стъпки из градината, като натискаше с ръце гърдите си, от които избухваха на спазми ридания. Като обиколи градината в кръга, който я доведе пак до къщи, тя видя запътилите се насреща й m-lle Bourienne (която остана в Богучарово и не искаше да замине никъде) и непознат мъж. Той беше околийският предводител, пристигнал лично при княжната, за да й изложи крайната необходимост да замине по-скоро. Княжна Маря слушаше и не го разбираше; тя го заведе в къщи, предложи му да закуси и седна с него. След това се извини на предводителя и се приближи до вратата на стария княз. Докторът излезе насреща й с разтревожено лице и каза, че не бива да влезе.

— Идете си, княжна, идете си, идете!

Княжна Маря отиде отново в градината и седна на тревата под могилката над езерото, там, дето никой не можеше да я види. Тя не знаеше колко време бе стояла там. Нечии тичащи женски стъпки по пътечката я сепнаха. Тя стана и видя, че Дуняша, горничната й, която очевидно бе тичала да я търси, изведнъж спря, сякаш се уплаши от вида на господарката си.

— Заповядайте, княжна… князът… — рече Дуняша с пресеклив глас.

— Веднага, ида, ида — рече бързо княжната, като не остави Дуняша да й доизкаже, каквото имаше да й каже, и като се мъчеше да не погледне Дуняша, затича се към къщи.

— Княжна, извършва се Божията воля, трябва да бъдете готова за всичко — каза предводителят, посрещайки я на входната врата.

— Оставете ме! Не е истина! — извика му злобно тя. Докторът искаше да я спре. Тя го отблъсна и изтича до вратата. „И защо тия хора с изплашени лица ме спират? Аз нямам нужда от никого. И какво правят те тук?“ Тя отвори вратата и силната дневна светлина в тая полутъмна досега стая я ужаси. В стаята имаше жени, беше и бавачката. Всички й сториха път, за да отиде до кревата. Той все така лежеше на кревата; но строгият вид на спокойното му лице възпря княжна Маря до прага на стаята.

„Не, той не е умрял, това не може да бъде!“ — каза си княжна Маря, приближи се до него и преодолявайки ужаса, който я бе обхванал, долепи устни до бузата му. Но веднага се отдръпна. Мигновено цялата сила на нежността към него, която усещаше в себе си изчезна и се смени с чувство на ужас към онова, което беше пред нея. „Няма го, няма го вече! Него го няма, а тук, на същото място, дето беше той, има нещо чуждо и враждебно, някаква страшна, ужасяваща и отблъскваща тайна“… И като закри лицето си с ръце, княжна Маря падна в ръцете на доктора, който я подкрепяше.

В присъствието на Тихон и доктора жените измиха онова, което беше по-рано той, вързаха с кърпа главата, за да не се вцепени отворена устата, и с друга кърпа вързаха разтворените крака. След това облякоха в мундир с ордени малкото съсухрено тяло и го сложиха на маса. Бог знае кой и кога се бе погрижил за това, но всичко стана сякаш от само себе си. През нощта около ковчега горяха свещи, ковчегът имаше плащеница, на пода бе изсипана хвойна, под мъртвата съсухрена глава бе сложена печатна молитва, а в ъгъла седеше псалт и четеше псалтира.

Както конете се дърпат, събират се и пръхтят над умрял кон, тъй около ковчега в салона се струпаха хора, чужди и близки — предводителят, кметът и жените; и всички, със застинали изплашени погледи се кръстеха и правеха поклони и целуваха студената, вкочанена ръка на стария княз.

IX

Богучарово, докато княз Андрей не се бе заселил в него, беше необитавано от господарите имение и богучаровските селяни имаха съвсем различен характер от лисигорските. Те се различаваха от тях и по говор, и по облекло, и по нрави. Наричаха се степни. Когато дохождаха в Лѝсие Гори да помагат в прибирането на реколтата или да копаят езера и канали, старият княз ги хвалеше за издръжливостта им в работата, но не ги обичаше заради дивотата им.

Последното пребиваване на княз Андрей в Богучарово с неговите нововъведения — болници, училища и облекчения в оброка — не смекчи нравите им, а, напротив, засили ония черти на характера им, които старият княз наричаше дивота. Между тях постоянно се разпространяваха някакви неясни приказки ту за зачисляването на всичките като казаци, ту за нова вяра, която щели да им дадат, ту за някакви царски книжа, ту за клетвата пред Павел Петрович в 1797 година (за която казваха, че още тогава била дадена свобода, но господарите я отнели), ту за възцаряването на Пьотр Фьодорович след седем години, при когото всичко ще бъде свободно и ще бъде тъй просто, че нищо няма да има. Слуховете за войната и за Бонапарт и нахлуването му се съчетаха за тях със също такива неясни представи за антихриста, за свършека на света и за пълна свобода.

Около Богучарово имаше все големи села държавни и оброчни, принадлежащи на помешчици. В тая местност живееха твърде малко помешчици; също тъй имаше много малко слуги и грамотни и в живота на селяните от тая местност повече и по-силно от другаде личаха ония тайнствени струи на народния руски живот, причините и значението на които остават необясними за съвременниците. Едно от тия явления бе изникналото преди двайсетина години движение между селяните от тая местност за преселване край някакви топли реки. Стотици селяни, между които и богучаровските, почнаха изведнъж да разпродават добитъка си и да заминават със семействата си някъде на югоизток. Както птиците летят нейде отвъд морето, тъй и тия хора се устремиха с жени и деца нататък, на югоизток, дето никой от тях не беше ходил. Те се дигаха на кервани, откупуваха се поотделно, бягаха и заминаваха и отиваха нататък, към топлите реки. Много от тях бяха наказани, заточени в Сибир, мнозина умряха по пътя от студ и глад, мнозина се върнаха сами и движението затихна от само себе си, тъй както бе започнало, без очевидна причина. Но подводните струи не преставаха да текат между тия хора и се събираха за някаква нова сила, която щеше да се прояви също тъй странно и неочаквано и в същото време просто, естествено и силно. Сега, в 1812 година, за човек, който живееше с народа, беше ясно, че тия подводни струи вършеха усилена работа и скоро щяха да се проявят.

Алпатич, който бе дошъл в Богучарово известно време преди смъртта на стария княз, забеляза, че сред хората имаше вълнение и че противно на онова, което ставаше в радиус от шестдесет версти около Лѝсие Гори, дето всички селяни се дигаха (като оставяха на казаците да разоряват селата им), в степния, богучаровския район селяните, както се разправяше, имали връзки с французите, получавали някакви книжа, които се разнасяли между тях, и си стояха по местата. От предани нему хора между прислугата той узна, че селянинът Карп, който тия дни бе карал каруца с държавен товар и който имаше голямо влияние върху съселяните, се бе върнал с известие, че казаците разоряват селата, напуснати от жителите, но че французите не ги закачат. Той знаеше, че друг селянин бе донесъл вчера от село Вислоухово — дето имаше французи — документ от френския генерал, в който се съобщаваше на жителите, че няма да им правят никаква пакост и че ако останат, за всичко, каквото вземат от тях, ще им плащат. За доказателство селянинът бе донесъл от Вислоухово сто книжни рубли (той не знаеше, че те бяха фалшиви), дадени му в предплата за сено.

Най-сетне, най-важното от всичко, Алпатич знаеше, че същия ден, когато бе заподявал на управителя да събере каруци за откарване багажа на княжната от Богучарово, заранта в селото станало събрание, на което се решило да не карат багажа и да чакат. А времето не търпеше. В деня на смъртта на княза, 15 август, предводителят настояваше княжната да замине още същия ден, тъй като ставаше опасно. Той каза, че след шестнадесети не отговаря за нищо. В деня на смъртта на княза той си замина вечерта, но обеща да дойде на другия ден за погребението. Но на другия ден не можа да дойде, тъй като според получените лично от него съобщения французите неочаквано бяха напреднали и той едва бе успял да дигне от имението си своето семейство и всичко ценно, което имаше.

Около тридесет години Богучарово бе управлявано от кмета Дрон, когото старият княз наричаше Дронушка.

Дрон беше от ония яки физически и нравствено селяни, които, щом станат на години и пуснат брада, живеят тъй, без да се променят, до шейсет-седемдесет години без ни един бял косъм или паднал зъб, все тъй изправени и силни на шейсет години, както са били на трийсет.

Наскоро след преселването към топлите реки, в което участвува и той като другите, беше назначен за управител-кмет на Богучарово и оттогава двадесет и три години изкара безукорно на тая длъжност. Селяните се страхуваха от него повече, отколкото от господаря си. Господарите, и старият княз, и младият, и управителят на имотите, го уважаваха и го наричаха шеговито министър. През всичкото време на службата си Дрон ни веднъж не бе нито пиян, нито болен; никога, нито след безсънни нощи, нито след какъвто и да било труд, не проявяваше ни най-малка умора и без да е грамотен, никога не забравяше ни една сметка в пари и в пудове брашно при грамадните кервани, които предаваше, и ни една купа от житни снопове във всяка десетина от богучаровските ниви.

Ей тоя Дрон в деня на погребението на стария княз бе повикан от Алпатич, който бе пристигнал от разореното Лѝсие Гори и му бе заповядано да приготви дванадесет коня за екипажите на княжната и осемнадесет каруци за багажа, който трябваше да се пренесе от Богучарово. Според Алпатич, макар селяните да бяха оброчни, за изпълнението на тая заповед не можеше да има пречки, тъй като в Богучарово имаше двеста и тридесет впряга и селяните бяха заможни. Но като изслуша заповедта, кметът Дрон наведе очи. Алпатич му именува селяните, които познаваше и от които заповяда да вземе каруци.

Дрон отговори, че конете на тия селяни са на кирия. Алпатич назова други селяни. Според Дрон и тия селяни нямали коне: едни били заети с пренасяне на държавни товари, други били съвсем слаби, на трети — конете умрели от липса на храна. Според Дрон не могло да съберат коне не само за багажа, но и за екипажите.

Алпатич внимателно погледна Дрон и се намръщи. Както Дрон беше образцов кмет-селянин, тъй и Алпатич ненапразно бе управлявал двадесет години именията на княза и бе образцов управител. Той притежаваше извънредна способност да долавя с усет потребностите и инстинктите на хората, с които имаше работа, и затуй беше образцов управител. Като погледна Дрон, той веднага разбра, че отговорите на Дрон не изразяваха мисли на Дрон, но бяха израз на онова общо настроение на богучаровските селяни, от което бе обзет и кметът. Но заедно с това той знаеше, че забогателият и мразен от цялото село Дрон трябва да се колебае между двата лагера — господарския и селяческия. Той съзря това колебание в погледа му и затуй, като се намръщи, се приближи към Дрон.

— Ти, Дронушка, чувай! — рече той. — Не ми приказвай празни работи! Негово сиятелство княз Андрей Николаевич лично ми заповяда да се изселят всички и да не остават при неприятеля, а затуй има и царска заповед. И който остане, е изменник на царя. Чуваш ли?

— Чувам — отговори Дрон, без да дигне очи.

Алпатич не се задоволи с тоя отговор.

— Хей, Дрон, лошо ще стане! — каза Алпатич, като заклати глава.

— Ваша власт! — каза Дрон тъжно.

— Хей, Дрон, я недей! — повтори Алпатич, като измъкна ръка от пазвата си и посочи тържествено с нея пода пред нозете на Дрон. — Аз не само че виждам всичко вътре в тебе, ами и на три аршина под тебе всичко виждам — рече той и се загледа в пода пред краката на Дрон.

Дрон се смути, погледна бързо Алпатич и пак наведе очи.

— Я остави ти глупостите и кажи на хората да се приготвят да напускат къщите си и да вървят в Москва, и да нагласят утре заран каруци за багажа на княжната, и недей отива на събранието. Чуваш ли?

Изведнъж Дрон падна в нозете на Алпатич.

— Яков Алпатич, уволни ме! Вземи ключовете, уволни ме, за Бога.

— Я остави! — каза строго Алпатич. — На три аршина под тебе всичко виждам — повтори той, като знаеше, че неговото изкуство да отглежда пчели, да знае кога да се сее овесът, както и това, че двадесет години умееше да угажда на стария княз, отдавна му бяха спечелили славата на магьосник и че способността да виждат три аршина под човека се приписва на магьосниците.

Дрон стана и поиска да каже нещо, но Алпатич го изпревари.

— Какво сте намислили вие? А?… Какво мислите? А?

— Какво да правя с хората? — каза Дрон. — Съвсем са пощръклели. Аз им казвам…

— Толкоз ти казвам — рече Алпатич. — Пият ли? — попита накъсо той.

— Съвсем, са пощръклели, Яков Алпатич: второ буре докараха.

— Слушай сега. Аз ще отида при околийския началник, а ти речи на хората да оставят тия работи и да докарат каруци.

— Слушам — отговори Дрон.

Яков Алпатич не настоя повече. Той дълго време бе управлявал народа и знаеше, че главното средство да ти се подчиняват хората е да не им показваш, че се съмняваш дали ще се подчинят. Като получи от Дрон покорното „слушам“, Яков Алпатич се задоволи с това, макар че не само се съмняваше, но почти беше сигурен, че без военна помощ няма да им дадат каруци.

И наистина до вечерта не бяха събрани каруци. До кръчмата в селото пак стана събрание и на събранието бе решено да откарат конете в гората и да не дават коли. Без да казва нищо на княжната, Алпатич заповяда да свалят неговия собствен багаж от колите, докарани от Лѝсие Гори, и конете от тия каруци да приготвят за каретите на княжната, а самият той замина при началството.

X

След погребението на баща си княжна Маря се затвори в стаята си и не пускаше никого при себе си: Една прислужница отиде до вратата и каза, че Алпатич е дошъл да пита за нареждания по заминаването. (То беше преди разговора на Алпатич с Дрон.) Княжна Маря се привдигна от дивана, дето лежеше, и каза през затворената врата, че никога и за никъде няма да замине и моли да я оставят на мира.

Прозорците на стаята, в която лежеше княжна Маря, гледаха към запад. Тя лежеше на дивана, обърната към стената, и опипвайки с пръсти копчетата на кожената възглавница, виждаше само тая възглавница и неясните й мисли бяха съсредоточени само върху едно нещо: тя мислеше за невъзвратността на смъртта и за своята душевна мръсота, която не бе подозирала досега в себе си и която се прояви през времето, когато баща й боледуваше. Тя искаше, но не смееше да се моли, не смееше — в това душевно състояние, в което се намираше — да се обръща към Бога. Дълго лежа в това положение.

Слънцето се спусна от другата страна на къщата и през отворените прозорци освети с полегати вечерни лъчи стаята и част от сахтияновата възглавница, в която се бе загледала княжна Маря. Изведнъж ходът на мислите й спря. Тя се дигна несъзнателно, оправи коси, стана и отиде до прозореца, като вдишваше неволно прохладата на ясната, но ветровита привечер…

„Да, сега ти е удобно да се наслаждаваш на вечерта! Него вече го няма и никой не ще ти попречи“ — каза си тя, отпусна се на стола и опря глава на прозоречната рамка.

Откъм градината някой я повика по име с нежен и тих глас и я целуна по главата. Тя погледна. Беше m-lle Bourienne в черна рокля и траурни нашивки. Тя се приближи тихо до княжна Маря, целуна я с въздишка и веднага заплака. Княжна Маря се обърна и я погледна. Тя си спомни всички предишни спречквания с нея и ревността си към нея; спомни си и как напоследък той се бе променил към m-lle Bourienne, не искаше да я вижда, и, значи — колко несправедливи са били укорите, които княжна Маря й отправяше в душата си. „А пък и аз ли, аз ли, която желаех смъртта му, имам право да осъждам някого!“ — помисли тя.

Княжна Маря живо си представи положението на m-lle Bourienne, отдалечена напоследък от нейното общество, но в същото време зависима от нея и живееща в чужда къща. И й дожаля. Тя я погледна кротко-въпросително и й подаде ръка. M-lle Bourienne веднага заплака, почна да целува ръката й и да говори за постигналата я скръб, като се представяше за участница в тая скръб. Тя каза, че единствената й утеха в тая скръб е това, че княжната й позволила да я сподели с нея. Каза, че всички предишни недоразумения трябва да изчезнат пред голямата скръб, че тя се чувствува чиста пред всички и че оттам той вижда нейната обич и благодарност. Княжната я слушаше, без да разбира думите й, но от време на време я поглеждаше и се вслушваше в звуците на гласа й.

— Вашето положение, мила княжна, е дваж по-ужасно — каза след кратко мълчание m-lle Bourienne. — Разбирам, че вие не можехте и не можете да мислите за себе си; но поради моята обич към вас аз съм задължена да сторя това… Алпатич беше ли при вас? Каза ли ви за заминаването? — попита тя.

Княжна Маря не отговори. Тя не разбираше де и кой трябваше да замине. „Нима сега може да се предприема каквото и да е, да се мисли за каквото и да е? Нима не е все едно?“ Тя не отговори.

— Знаете ли, chere Marie[1] — каза m-lle Bourienne, — знаете ли, че ние сме в опасност, че сме заобиколени от французите; опасно е да се пътува сега. Ако тръгнем, почти сигурно ще паднем в плен и бог знае…

Княжна Маря гледаше приятелката си, без да разбира какво казваше тя.

— Ах, да знае някой как сега всичко, всичко ми е все едно! — каза тя. — Разбира се, че за нищо на света аз не бих искала да замина, да го оставя… Алпатич ми говореше нещо за заминаване… Поговорете с него, аз нищо, нищо не мога и не искам…

— Аз говорих с него. Той се надява, че ще успеем да заминем утре; но аз мисля, че сега ще бъде по-добре да останем тук — каза m-lle Bourienne. — Защото, съгласете се, chere Marie, да попаднеш из пътя в ръцете на войници или на разбунтувани селяни — би било ужасно. — M-lle Bourienne извади от чантичката си едно обръщение (не на обикновена руска хартия) на френския генерал Рамо, в което се казваше, че жителите няма защо да напускат домовете си, че френските власти ще им оказват дължимото покровителство, и го подаде на княжната.

— Мисля, че най-добре е да се обърнете към тоя генерал — каза m-lle Bourienne — и съм уверена, че ще ви се окаже необходимото уважение.

Княжна Маря четеше обръщението и лицето й затрепери в спазми от ридания без сълзи.

— Чрез кого го получихте? — попита тя.

— Навярно са разбрали от името ми, че съм французойка — каза m-lle Bourienne, като се изчерви.

Княжна Маря стана от прозореца с листа в ръка, излезе побледняла от стаята и отиде в бившия кабинет на княз Андрей.

— Дуняша, извикайте да дойдат при мене Алпатич, Дронушка, кой да е — каза княжна Маря — и кажете на Амалия Карловна да не влиза при мене — добави тя, като чу гласа на m-lle Bourienne. — По-скоро да замина! Да замина по-скоро! — повтаряше княжна Маря, ужасена от мисълта, че може да остане във властта на французите.

„Да знае княз Андрей, че тя е във властта на французите! Тя, дъщерята на княз Николай Андреич Болконски, да моли господин генерал Рамо да й окаже покровителство и да се ползува от неговите благодеяния!“ Тая мисъл я ужасяваше, караше я да потреперва, да се черви и да усеща неизпитвани досега пристъпи на злоба и гордост. Всичко, което в нейното положение беше тежко и най-главно оскърбително, изпъкна живо пред нея. „Те, французите, ще се настанят в тая къща; господин генерал Рамо ще вземе кабинета на княз Андрей; за да се забавляват, ще ровят и четат неговите писма и книжа. M-lle Bourienne lui fera les honneurs de Богучарово.[2] От милост на мене ще дадат една стаичка; войниците ще разровят пресния гроб на баща ми, за да му вземат кръстовете и звездите; те ще ми разправят за победите си над русите, ще ми изказват лицемерно съчувствие за скръбта ми“ — мислеше княжна Маря не със своите мисли, но защото се смяташе задължена да мисли с мислите на баща си и брат си. Лично ней беше все едно къде ще остане и какво ще се случи с нея. Но в същото време тя се чувствуваше представителка на покойния си баща и на княз Андрей. Тя неволно мислеше с техните мисли и чувствуваше с техните чувства. Каквото биха казали и каквото биха направили те, точно същото чувствуваше необходимо да стори тя. Отиде в кабинета на княз Андрей и мъчейки се да се проникне от неговите мисли, почна да обсъжда положението си.

Изискванията на живота, които смяташе за изчезнали със смъртта на баща й, изведнъж изникнаха пред нея с нова, непозната досега сила и я обсебиха.

Развълнувана, червена, тя се разхождаше из стаята, като поръчваше да извикат при нея ту Алпатич, ту Михаил Иванович, ту Тихон, ту Дрон. Дуняша, бавачката и всички прислужнички не можаха да й кажат доколко беше вярно онова, което й бе съобщила m-lle Bourienne. Алпатич не беше в къщи: беше заминал при началството. Повиканият Михаил Иванич, архитектът, който дойде при княжна Маря със сънливи очи, не можа да й каже нищо. Все със същата усмивка на съгласие, с която бе свикнал през петнадесетте години, без да изразява собственото си мнение, да отговаря на княза, отговаряше и на въпросите на княжна Маря, тъй че от отговорите му не можеше да се разбере нищо определено. Повиканият стар камердинер Тихон със смалено и изпито лице, което носеше следи на неизцерима скръб, отговаряше „слушам“ на всички въпроси на княжна Маря и едва сдържаше риданията си, като я гледаше.

Най-сетне в стаята влезе кметът Дрон, поклони се ниско на княжната и спря до вратата.

Княжна Маря мина из стаята и спря срещу него.

— Дронушка — каза княжна Маря, смятайки го за несъмнен приятел, същият оня Дронушка, който всяка година, когато ходеше на панаира във Вязма, й носеше и с усмивка й поднасяше една негова особена курабийка. — Дронушка, сега, след нашето нещастие… — почна тя и млъкна, тъй като нямаше сили да продължи.

— Всички сме в Божията власт — каза той с въздишка. Те помълчаха малко.

— Дронушка, Алпатич е заминал някъде, няма към кого да се обърна. Вярно ли е, което ми казват, че не бива да замина?

— Че защо да не заминеш, ваше сиятелство, може да се замине — каза Дрон.

— Казаха ми, че имало опасност от неприятеля. Миличък, аз нищо не мога, нищо не разбирам, при мене няма никой. Искам без друго да замина тая нощ или утре рано сутринта.

Дрон мълчеше. Погледна княжна Маря изпод вежди.

— Няма коне — рече той, — аз казах и на Яков Алпатич.

— Че защо няма? — каза княжната.

— Всичко е поради Божието наказание — рече Дрон. — Колкото коне имаше, взеха ги за войската, а другите пцовисаха, такава е годината. Не коне да храниш, ами да мислиш как ти да не умреш отглади! И без туй по три дни седят, без да са яли. Нищо няма — разориха ни до шушка.

Княжна Маря слушаше внимателно какво й казва той.

— Селяните разорени ли са? Нямат ли жито? — попита тя.

— Умират отглади — рече Дрон, — какви ти каруци…

— Че защо не си ми казал, Дронушка? Нима не може да им се помогне? Аз ще сторя всичко, каквото мога… — На княжна Маря й се струваше чудно, че сега, в такъв миг, когато такава скръб изпълваше сърцето й, можеше да има богати и бедни хора и че бе възможно богатите да не помагат на бедните. Тя смътно знаеше и беше чувала, че има господарско жито и че го дават на селяните. Знаеше също тъй, че нито брат й, нито баща й биха отказали да помогнат на селяните, когато са в нужда; тя се страхуваше само да не сбърка някак, когато говори за това раздаване на жито на селяните, за което искаше да даде нареждания. Радваше се, че има предлог да се грижи за нещо, заради което не би й било срамно да забрави и скръбта си. Тя почна да разпитва Дрон в подробности за нуждите на селяните и какви господарски имущества има в Богучарово.

— Нали имаме господарско жито, житото на брат ми? — попита тя.

— Господарското жито е непобутнато — рече с гордост Дрон, — нашият княз забрани да го продаваме.

— Раздай го на селяните, дай им всичко, от което имат нужда: аз ти разрешавам от името на брат си — каза княжна Маря.

Дрон не отговори нищо и дълбоко въздъхна.

— Ти им раздай това жито, ако им бъде достатъчно. Раздай всичко. Заповядвам ти от името на брат си и им кажи, че което е наше, е и тяхно. Нищо няма да ни се посвиди за тях. Тъй им кажи.

Когато княжната говореше, Дрон втренчено я гледаше.

— Уволни ме, за Бога, господарко, заповядай да предам ключовете — рече той. — Двадесет и три години служих, лошо не съм вършил; уволни ме, за Бога.

Княжна Маря не разбираше какво иска той от нея и заради какво моли да го уволнят. Тя му отговори, че никога не се е съмнявала в предаността му и че е готова да стори всичко за него и за селяните.

[1] Мила Мари. ↑

[2] Мадмоазел Буриен ще го приеме с почести в Богучарово. ↑

XI

Един час след това Дуняша дойде при княжната да й съобщи, че е дошъл Дрон и че всички селяни, по заповед на княжната, са се събрали до хамбара и искали да говорят с господарката.

— Ами че аз съвсем не съм ги викала — каза княжна Маря, — аз само казах на Дронушка да им раздаде жито.

— Само, за Бога, господарко-княжна, заповядайте да ги изпъдят и не отивайте при тях. Всичко е измама — каза Дуняша, — пък щом си дойде Яков Алпатич, ще тръгнем… но вие недейте…

— Че каква измама? — попита учудено княжната.

— Аз си знам, но вие само ме послушайте, за Бога. Ето на, попитайте и бавачката. Разправят, че не са съгласни да заминават по ваша заповед.

— Ти нещо наопаки приказваш. Та аз никога не съм заповядвала да заминават… — каза княжна Маря. — Повикай Дронушка.

Дрон дойде и потвърди думите на Дуняша: селяните дошли по заповед на княжната.

— Но аз никога не съм ги викала — каза княжната. — Сигурно ти не си им предал както трябва. Аз казах само да им дадеш жито.

Дрон въздъхна, без да отговори.

— Ако заповядате, те ще си отидат — рече той.

— Не, не, аз ще отида при тях — каза княжна Маря.

Въпреки увещанията на Дуняша и на бавачката да не отива, княжна Маря излезе на входната площадка. Дронушка, Дуняша, бавачката и Михаил Иванич вървяха след нея.

„Навярно те мислят, че им предлагам жито, за да останат по къщята си, а пък аз ще замина, като ги изоставя на французите — помисли княжна Маря. — Аз ще им обещая, че ще им давам месечна издръжка в краймосковското ни имение и жилища, уверена съм, че на мое място Andre би направил повече“ — мислеше тя, приближавайки в здрача до множеството, което се бе събрало на мегдана до хамбара.

Множеството се струпа, размърда и шапките бързо се свалиха. Княжна Маря, с наведени очи и препъвайки се в роклята си, отиде близко до тях. Толкова различни стари и млади очи бяха устремени в нея и толкова различни лица имаше, че княжна Маря не виждаше ни едно лице и чувствувайки изведнъж необходимост да говори с всички, не знаеше как да постъпи. Но пак съзнанието, че е представителка на баща си и брат си, й придаде сили и тя смело почна речта си.

— Много ми е драго, че дойдохте — почна княжна Маря, без да дига очи, като чувствуваше колко силно бие сърцето й. — Дронушка ми каза, че войната ви е разорила. Тая скръб е наша скръб и аз няма да пожаля нищо, за да ви помогна. Самата аз заминавам, защото тук е опасно… и неприятелят е близо… защото… Аз ви давам всичко, приятели мои, и ви моля да вземете всичко, всичкото наше жито, за да не бъдете в немотия. А ако са ви казали, че ви давам жито, за да останете тук, това не е истина. Напротив, аз ви моля да заминете с цялото си имущество за нашето краймосковско имение и там аз поемам грижата и ви обещавам, че вие няма да търпите нужда. Ще ви се дадат къщи и жито. — Княжната спря. В тълпата се чуха само въздишки.

— Аз не правя това от себе си — продължи княжната, — правя го от името на покойния си баща, който беше добър господар за вас, и от името на брат си и на неговия син.

Тя пак се спря. Никой не прекъсна мълчанието й.

— Нашата скръб е обща и нека делим всичко по равно. Всичко мое е и ваше — каза тя, като огледа лицата, които бяха насреща й.

Всички очи я гледаха с еднакво изражение, значението на което тя не можеше да разбере. Може би то беше любопитство, може би преданост, благодарност или уплаха и недоверие — във всеки случай изражението на всички лица беше еднакво.

— Много сме доволни от вашите благодеяния, но господарското жито не ни трябва — обади се отзад един глас.

— Но защо? — каза княжната.

Никой не отговори и като огледа множеството, княжна Маря забеляза, че сега всички очи, които срещаха нейните, веднага се навеждаха.

— Но защо не искате? — попита отново тя.

Никой не отговори. На княжна Маря й стана тежко от това мълчание; тя се помъчи да улови нечий поглед.

— Защо не говорите? — обърна се княжната към един старец срещу нея, облегнат на тояжката си. — Кажи, ако мислиш, че трябва още нещо. Аз ще направя всичко — каза тя, като улови погледа му. Но той сякаш се разсърди от това, наведе глава съвсем и рече:

— Какво ще се съгласяваме, не ни трябва жито.

— Какво, да оставим всичко ли? Не сме съгласни… Не сме съгласни… Не даваме съгласие. Ние те жалим, но не даваме съгласие. Замини си сама… — разнесе се от разни страни в тълпата. И отново по всички лица на тая тълпа се изписа едно и също изражение и сега вече несъмнено беше не изражение на любопитство и благодарност, а на озлобена решителност.

— Та вие не сте разбрали правилно — каза княжна Маря с тъжна усмивка. — Защо не искате да заминете? Аз ви обещавам да ви настаня, да ви храня. А тук неприятелят ще ви разсипе…

Но нейният глас бе заглушен от гласовете на тълпата.

— Не даваме съгласие, нека ни разсипе! Не щем да вземем твоето жито, не даваме съгласие!

Княжна Маря пак се помъчи да улови нечий поглед от тълпата, но ни един поглед не бе насочен към нея; очевидно очите им избягваха да я гледат. Стана й чудно и неудобно.

— Гледай ти, хубаво го измислила, върви в робството след нея! Разсипи си къщата, че върви пък се и зароби. Хайде де! Аз, казва, жито ще ви дам! — чуха се гласове от тълпата.

Навела глава, княжна Маря излезе от кръга и тръгна за в къщи. Като повтори на Дрон заповедта си утре да има коне за заминаване, тя си отиде в стаята и остана сама с мислите си.

XII

Дълго стоя тая нощ княжна Маря до отворения прозорец в стаята си, като се вслушваше в глъчката на селяните, която идеше от селото, но не мислеше за тях. Тя чувствуваше, че колкото и да мисли за тях, не би могла да ги разбере. Мислеше само за едно нещо — за своята скръб, която сега, след прекъсването, причинено от грижите за настоящето, бе станала вече за нея минало. Сега тя вече можеше да си спомня, можеше да плаче и можеше да се моли. Със залязването на слънцето вятърът затихна. Нощта беше тиха и прохладна. След единадесет часа гласовете почнаха да затихват, пропя петел и иззад липите почна да се показва пълна луна, дигна се свежа, бяла мъгла-роса и над селото, и над къщата се възцари тишина.

Една след друга пред нея изпъкваха картини от близкото минало — болестта и последните минути на баща й. И с тъжна радост тя се спираше сега на тия спомени, като отпъждаше с ужас от себе си само последната представа за неговата смърт, която — тя чувствуваше това — нямаше сили да съзерцава дори във въображението си в тоя тих и тайнствен нощен час. И тя виждаше тия картини така ясно и с такива подробности, че те й се струваха ту настояще, ту минало, ту бъдеще.

Ту пред нея живо изпъкваше минутата, когато получи удара и когато го влачеха под ръце от градината на Лѝсие Гори и той бърбореше нещо с немощен език, побелелите му вежди подскачаха и той безпокойно и плахо я гледаше.

„Той и тогава искаше да ми каже онова, което ми каза в деня на смъртта си — мислеше тя. — Той винаги е мислел онова, което ми каза.“ И ето че тя си спомни с всички подробности нощта в Лѝсие Гори, преди той да получи удара, когато, предчувствувайки бедата, въпреки волята му остана при него. Не спа и през нощта слезе на пръсти долу и като се приближи до вратата на стаята с цветята, дето баща й нощуваше тая нощ, вслуша се в гласа му. С измъчен, уморен глас той говореше нещо с Тихон. Личеше, че му се искаше да поприказва. „И защо не ме повика? Защо не ми позволи да бъда там вместо Тихон? — мислеше тогава и сега княжна Маря. — Той вече никога и никому няма да каже всичко, което е ставало в душата му. Никога вече за него и за мене няма да се върне тая минута, когато той би казал всичко, което му се е искало, и аз, а не Тихон, бих го слушала и разбирала. Защо не влязох тогава в стаята? — мислеше тя. — Може би той би ми казал тогава онова, което ми каза в деня на смъртта си. Той и тогава, в разговора си с Тихон, два пъти попита за мене. Искало му се е да ме види, а аз стоях там, зад вратата. Тъжно, тежко му е било да говори с Тихон, който не го е разбирал. Помня, че той заговори с него за Лиза като за жива — беше забравил, че тя умря и Тихон му припомни, че нея вече я няма, и той извика: «Глупак!» Тежко му е било. Аз чувах през вратата как той легна с пъшкане на кревата и извика високо: «Боже мой!» Защо не влязох тогава? Какво би ми сторил той? Какво бих загубила? Може би тогава той би се утешил и би ми казал тая дума.“ И княжна Маря произнесе гласно оная гальовна дума, която той бе й казал в деня на смъртта си. „Ду-шке!“ — повтори княжна Маря тая дума и зарида с облекчаващи душата сълзи. Сега тя виждаше лицето му пред себе си. Но не това лице, което знаеше, откак се помнеше, и което винаги виждаше отдалеч; а онова лице — плахо и слабо, което в последния ден, навеждайки се до устата му, за да чуе какво казва, за първи път видя отблизо с всичките му бръчки и подробности.

„Душке“ — повтори тя.

„Какво е мислел, когато каза тая дума? Какво мисли сега?“ — дойде й изведнъж тоя въпрос и като отговор тя го видя пред себе си с онова изражение, което той имаше в ковчега на вързаното с бяла кърпа лице. И оня ужас, който я бе обхванал тогава, когато го досегна и се убеди, че това не само не беше той, но беше нещо тайнствено и отблъскващо, я обхвана и сега. Тя искаше да мисли за друго, искаше да се моли — и не можеше да направи нищо. С големи, отворени очи тя гледаше лунната светлина и сенките, всеки миг очакваше да види неговото мъртво лице и чувствуваше, че повисналата над къщата и вътре в къщата тишина я сковава.

— Дуняша! — прошепна тя. — Дуняша! — извика с нечовешки глас и като се изскубна от тишината, изтича към стаята на прислужничките срещу тичащите към нея бавачка и момичета.

XIII

На 17 август Ростов и Илин, придружени от Лаврушка, който току-що се бе върнал от плен, и от един хусар-вестовой, бяха тръгнали от лагера си Янково, на петнадесетина версти от Богучарово, да се разходят с коне — да изпробват новия, купен от Илин кон и да разузнаят дали в селата няма сено.

Последните три дни Богучарово се намираше между двете неприятелски армии, тъй че там еднакво лесно можеше да се отбие руски ариергард, както и френски авангард, и затуй, като грижлив ескадронен командир, Ростов желаеше да се възползува преди французите от продоволствието, което бе останало в Богучарово.

Ростов и Илин бяха в най-весело настроение. По пътя към Богучарово, княжеско имение с чифлик, дето се надяваха, че ще намерят голям брой слуги и хубавички момичета, те ту разпитваха Лаврушка за Наполеон и се смееха на онова, което той разказваше, ту се надбягваха, за да опитат коня на Илин.

Ростов не знаеше и не предполагаше, че селото, в което отиваха, беше имение на същия оня Болконски, който бе годеник на сестра му.

Ростов и Илин за последен път препуснаха конете да се надбягват по нагорнището пред Богучарово и Ростов, който изпревари Илин, препусна пръв по улицата на село Богучарово.

— Ти изпревари — каза зачервеният Илин.

— Да, все изпреварвам, и по ливадата, и тук — отговори Ростов, като погали с ръка своя запенен донски кон.

— А пък аз, ваше сиятелство, на френския — каза отдире Лаврушка, който наричаше френски кон своята впрегатна кранта — щях да ви изпреваря, но не исках да ви посрамя.

Те стигнаха ходом до хамбара, дето се бе събрала голяма тълпа селяни.

Някои селяни свалиха шапки, други, без да ги свалят, гледаха пристигналите. Двама стари дълги селяни с набръчкани лица и редки бради излязоха от кръчмата и като се усмихваха и залитаха, пеейки някаква несвързана песен, приближиха до офицерите.

— Юначаги! — каза Ростов със смях. — Е, има ли сено?

— И какви са еднакви… — рече Илин.

— Най-вес… е-е-е… ли при… ка… а-зки… — пееше единият с щастлива усмивка.

Един селянин излезе от тълпата и се приближи до Ростов.

— Вие от кои бяхте? — попита той.

— Французи — отговори, смеейки се, Илин. — Ето го и самия Наполеон — каза той и посочи Лаврушка.

— Значи, руси сте? — попита втори път селянинът.

— Много ли ваши има насам? — попита друг, дребен селянин, като приближи до тях.

— Много, много — отговори Ростов. — Ами вие за какво сте се събрали тук? — добави той. — Да не е празник?

— Старците се събраха по селска работа — отговори селянинът, като се отдалечаваше от него.

В това време по пътя откъм господарската къща се показаха две жени и мъж с бяла шапка, запътени към офицерите.

— В розовата рокля е моя, не я давам! — рече Илин, забелязал Дуняша, която решително тичаше към него.

— Наша ще бъде! — каза Лаврушка на Илин, като му смигна.

— Какво искате, красавице моя? — каза Илин, усмихвайки се.

— Княжната нареди да ви попитам от кой полк сте и как се казвате.

— Този е граф Ростов, ескадронен командир, а пък аз съм ваш покорен слуга.

— При… и… и… каз… чици!… — пееше пияният селянин, усмихнат щастливо, като гледаше Илин, който разговаряше с момичето. Подир Дуняша до Ростов се приближи Алпатич, като свали шапка още отдалеч.

— Ще се осмеля да обезпокоя ваше благородие — каза той почтително, но с известно пренебрежение към младостта на тоя офицер и пъхна ръка в пазвата си. — Господарката ми, дъщеря на починалия на петнадесето число този месец генерал-аншеф княз Николай Андреевич Болконски, намирайки се в затруднение поради невежеството на тия лица — той посочи селяните, — ви моли да заповядате… не обичате ли — каза с тъжна усмивка Алпатич — да се дръпнете малко настрана, че тъй не е удобно пред… — Алпатич посочи двамата селяни отдире, които се въртяха около него като щръклици около кон.

— А!… Алпатич… А? Яков Алпатич… Чудо работа! Прости ни, за Бога. Чудо работа! А?… — думаха селяните и му се усмихваха радостно. Ростов погледна пияните селяни и се усмихна.

— Или може би това забавлява ваше сиятелство? — рече Яков Алпатич със солиден вид, като посочи старците с другата си, не тая в пазвата ръка.

— Не, не е голямо забавление това — каза Ростов и се дръпна встрани. — Какво има? — попита той.

— Ще се осмеля да доложа на ваше сиятелство, че тукашният груб народ не иска да пусне господарката да замине от имението и се заканва, че ще отпрегнат конете, тъй че от сутринта всичко е стегнато, но нейно сиятелство не може да замине.

— Не може да бъде! — извика Ростов.

— Имам чест да ви докладвам същинската истина — повтори Алпатич.

Ростов слезе от коня, даде го на вестовоя и тръгна към къщата с Алпатич, като го разпитваше за подробности по работата. Наистина вчерашното предложение на княжната да даде жито на селяните, обяснението й с Дрон и със селското събрание бяха дотолкова развалили цялата работа, че Дрон бе предал окончателно ключовете, беше се присъединил към селяните и не се явяваше, когато Алпатич го викаше, а заранта, когато княжната бе заповядала да впрягат за заминаване, селяните излязоха на голяма тълпа при хамбара и изпратиха да кажат, че няма да пуснат княжната да излезе от селото, че има заповед да не се откарват имуществата и че ще отпрегнат конете. Алпатич ходи при тях, вразумяваше ги, но му отговаряха (най-много приказваше Карп; Дрон не се показваше от тълпата), че не бива да пускат княжната, че има заповед за това, нека княжната остане и те, както по-рано, ще й служат и за всичко ще й се подчиняват.

В тоя миг, когато Ростов и Илин препускаха по пътя, княжна Маря, въпреки увещанията на Алпатич, бавачката и момичетата да не тръгва, заповяда да впрягат и искаше да тръгне; но като видяха препускащите кавалеристи, сметнаха ги за французи; кочияшите се разбягаха и в къщата избухнаха женски плачове.

— Господарю! Бащице! Господ те е изпратил — думаха умилени гласове тъкмо когато Ростов минаваше през вестибюла.

Объркана и безсилна, княжна Маря седеше в залата, когато Ростов бе въведен при нея. Тя не разбираше кой е той, защо е тук и какво ще стане с нея. Като видя неговото руско лице и по влизането, и от първите казани от него думи разбра, че той е човек от нейния кръг, тя го погледна с дълбокия си и лъчист поглед и заговори с пресеклив и трепетен от вълнение глас. А на Ростов веднага му се стори, че в тая среща има нещо романтично. „Беззащитна, убита от скръб девойка, сама, оставена на произвола на груби, разбунтувани селяни! Някаква странна съдба ме тласна тук! — мислеше Ростов, като я слушаше и гледаше. — И каква кротост и благородство в чертите и изражението й!“ — мислеше той, докато слушаше нейните плахи думи.

Когато тя почна да разказва, че всичко това се е случило на другия ден след погребението на баща й, нейният глас затрепери. Тя се извърна и сетне, сякаш я обзе страх да не би Ростов да сметне думите й за желание да възбуди състрадание към себе си, го погледна въпросително-изплашено. Очите на Ростов бяха пълни със сълзи. Княжна Маря съзря това и погледна благодарно Ростов със своя лъчист поглед, който караше да забравят некрасивото й лице.

— Не мога да ви изкажа, княжна, колко съм щастлив, че се отбих тук случайно и че мога да ви покажа готовността си да ви услужа — каза Ростов, ставайки. — Благоволете да тръгнете и аз отговарям с честта си пред вас, че ни един човек няма да посмее да ви стори неприятност, стига да ми позволите да ви конвоирам. — И като се поклони така, както се кланят само на дами с царска кръв, той тръгна към вратата.

С почтителността на тона си Ростов сякаш показваше, че дори и да смяташе за щастие запознаването си с нея, не искаше да се възползува от случая на нещастието й, за да се сближи.

Княжна Маря разбра и оцени тоя тон.

— Много, много съм ви благодарна — каза му на френски княжната, — но се надявам, че всичко това е било само недоразумение и че никой не е виновен за него. — Княжната неочаквано заплака. — Извинете ме — каза тя.

Ростов се намръщи, още веднъж ниско се поклони и излезе от стаята.

XIV

— Е, как, хубавичка ли е? Ах, драги, моята, розовата, е прелест и я казват Дуняша… — Но като погледна лицето на Ростов, Илин млъкна. Той видя, че неговият герой и командир беше обзет от съвсем друг род мисли.

Ростов се извърна, погледна злобно Илин и без да му отговори, тръгна с бързи крачки към селото.

— Аз ще им кажа на тия разбойници! Аз ще им дам да разберат! — приказваше си сам той.

Алпатич с плъзгащ вървеж, за да не тича, едва настигна с бърз ход Ростов.

— Какво решение благоволихте да вземете? — каза той, като го настигна.

Ростов се спря, сви юмруци изведнъж и страшно се приближи до Алпатич.

— Решение ли? Какво решение? Дъртак такъв! — викна му той. — Какво си гледал ти? А? Селяните се бунтуват, а ти не можеш да се оправиш? Изменник си ти. Знам ви аз вас, на всички ви ще одера кожите… — И сякаш страхувайки се да не пропилее напразно запаса от буйността си, той остави Алпатич и тръгна бързо напред. Алпатич, като сподави чувството на оскърбление, с плъзгащ вървеж успяваше да върви след Ростов и продължаваше да му изрежда съображенията си. Той каза, че селяните са затънали в назадничавост, че сега, без да има военна команда, било неблагоразумно да им противоборствува човек и дали не е по-добре да се повика предварително военна команда.

— Ще им дам аз на тях една военна команда… Ще ги попротивоборствувам — повтаряше безсмислено Николай, задушавайки се от животинска злоба и от потребността да излее тая злоба. Без да мисли какво ще прави, несъзнателно, с бърза, решителна стъпка той се приближаваше до тълпата. И колкото по̀ наближаваше той, толкова повече Алпатич усещаше, че неговата неблагоразумна постъпка може да даде добър резултат. Същото усещаха и селяните от тълпата, като гледаха неговия бърз и твърд вървеж и решителното му, навъсено лице.

След като хусарите влязоха в селото и Ростов отиде при княжната, в тълпата настана объркване и несъгласие. Някои селяни почнаха да казват, че тия пристигнали хора са руси и да не би да се оскърбят, че не пускат госпожицата. Дрон беше на същото мнение, но щом го каза, Карп и някои други селяни се нахвърлиха върху бившия кмет.

— Ти колко години ни дра? — викна му Карп. — На тебе ти е все едно! Ти ще си изровиш сандъчето с парите, ще си го откараш и какво те е грижа ще съсипят ли нашите къщя, или не?

— Речено е да има ред, никой да не напуска дома си и трошичка да не се изнася — това ти е! — викаше друг.

— На син ти беше ред за войник, а тебе ти дожаля за твоя дебелан — изведнъж бързо заговори едно дребно старче, като се нахвърли срещу Дрон — и взе моя Ванка. Е-ех, и умирачка има!

— Тъй де, има умирачка!

— Че и аз съм с всички — рече Дрон.

— Тъй, тъй, с всички, пък си пуснал шкембе!…

Двамата дълги селяни си приказваха своето. Щом Ростов, придружен от Илин, Лаврушка и Алпатич, се приближи до тълпата, Карп пъхна пръсти в колана си и излезе напред поусмихнат. Дрон, напротив, отиде отдире и тълпата още повече се сгъсти.

— Хей! Кой ви е кметът тука? — извика Ростов, като отиде с бързи крачки до тълпата.

— Кметът ли? За какво ви е?… — попита Карп.

Но още преди той да довърши, шапката му отхвръкна и главата му се люшна встрани от силния удар.

— Долу шапките, изменници! — викна с пълногръден глас Ростов. — Де е кметът? — извика нечовешки той.

— Кмета, кмета вика… Дрон Захарич, вас — чуха се тук-там бързи и послушни гласове и шапките почнаха да се свалят.

— Ние не можем да се бунтуваме, ние спазваме реда — рече Карп и в същия миг няколко гласа отзад изведнъж заговориха:

— Както решиха старците, много сте вие, началствата…

— Ще приказвате?… Бунт!… Разбойници! Изменници! — безсмислено, с нечовешки глас крещеше Ростов, хващайки Карп за яката. — Вържете го, вържете! — викна той, макар че нямаше кой да го върже освен Лаврушка и Алпатич.

Но Лаврушка изтича до Карп и улови отзад ръцете му.

— Ще заповядате ли да повикам нашите отдолу? — извика той.

Алпатич се обърна към селяните и повика по име двамина, за да вържат Карп. Селяните послушно излязоха от тълпата и почнаха да свалят поясите си.

— Де е кметът? — викаше Ростов.

Дрон, навъсен и блед, излезе от тълпата.

— Ти ли си кметът? Лаврушка, да се върже! — извика Ростов, сякаш и за тая заповед не можеше да има пречки. И наистина още двама селяни почнаха да връзват Дрон, който, като че за да им помогне, свали пояса си и им го подаде.

— А сега чуйте всички — обърна се Ростов към селяните. — Веднага марш по домовете си и да не съм ви чул гласа.

— Ами че ние никаква пакост не сме сторили. Ние само тъй, значи, от щуротия. Само глупости направихме… Аз думах, че не е редно — чуха се гласове, които се укоряваха един друг.

— На, нали ви казвах — рече Алпатич, който встъпи отново в правата си. — Не е хубаво, момчета!

— От глупост, Яков Алпатич — отговориха разни гласове и тълпата тутакси се раздвижи и почна да се пръска из селото.

Двамата вързани селяни бяха подкарани към господарския двор. Двамата пияни вървяха подире им.

— Е-ех, ще те видя аз тебе! — рече единият, като се обърна към Карп.

— Мигар може да се приказва тъй с господата? Ти какво си мислеше?

— Глупак — потвърди другият, — истина, глупак!

След два часа каруците бяха в богучаровския двор. Селяните оживено изнасяха и нареждаха в колите господарските неща и Дрон, пуснат по желание на княжна Маря от килера, дето го бяха затворили, беше на двора и даваше нареждания на селяните.

— Ти не го слагай тъй лошо — думаше един от селяните, висок мъж с кръгло, усмихнато лице, като поемаше от горничната едно ковчеже. — Че и то пари струва. На, ако го хвърлиш тъй или пък под някое въже, ще се ожули. Аз не обичам тъй. Всичко да си бъде както трябва, по правилата. Ей така на, под рогозката, че го покрий със сенце, ей тъй на, да ти е драго!

— И-их, колко книги! — каза друг селянин, който изнасяше библиотечните шкафове на княз Андрей. — Да не ги закачиш за нещо! Тежко е, момчета, бива си ги книгите!

— Да, писали са хората, не са гуляли! — смигна многозначително високият кръглолик селянин, като сочеше речниците, сложени най-отгоре.

Ростов, който, след като се запозна с княжна Маря, не искаше да й се натрапва, не отиде при нея, а остана в селото, очаквайки тръгването й. Когато екипажите на княжната излязоха от къщата, Ростов яхна коня и я придружи така до пътя, зает от нашите войски, на дванадесетина версти от Богучарово. В Янково, в странноприемницата, той се сбогува почтително с нея и за пръв път си позволи да й целуне ръка.

— Как не ви е съвестно — отговори изчервен той на благодарностите на княжна Маря за спасяването й (както тя наричаше неговата постъпка), — всеки пристав би направил същото. Ако трябваше да воюваме само със селяни, не бихме пуснали неприятеля толкова надалеч — каза той, като се срамуваше кой знае от какво и се мъчеше да промени разговора. — Аз съм щастлив само, че имах случай да се запозная с вас. Сбогом, княжна, пожелавам ви щастие и утешение и желая да се срещнем при по-щастливи обстоятелства. А ако не искате да се червя, моля ви да не ми благодарите.

Но княжната, ако не благодареше вече с думи, благодареше с цялото изражение на своето светнало от благодарност и нежност лице. Тя не можеше да му повярва, че няма за какво да му благодари. Напротив, за нея бе несъмнено, че ако не беше той, тя навярно щеше да загине и от бунтовниците, и от французите; че за да я спаси, той се бе изложил на най-очевидни и страшни опасности; а още по-несъмнено бе, че той беше човек с възвишена и благородна душа, който бе съумял да разбере нейното положение и скръб. Неговите добри и честни очи, които се напълниха със сълзи, когато тя му разказваше, плачейки, за загубата си, не излизаха от въображението й.

Когато се сбогува с него и остана сама, княжна Маря изведнъж усети сълзи в очите си и сега не за пръв път вече изпъкна в нея странният въпрос — обича ли го?

По-нататък, по пътя за Москва, макар положението на княжната да не бе радостно, Дуняша, която пътуваше заедно с нея в каретата, неведнъж забелязваше, че когато княжната надничаше от прозореца на каретата, радостно и тъжно се усмихваше на нещо.

„Е, та що, ако пък съм го обикнала?“ — мислеше княжна Маря.

Колкото и да се срамуваше да си признае, че тя първа е обикнала човек, който може би никога няма да я обикне, тя се утешаваше с мисълта, че никой никога не ще узнае това и че тя няма да бъде виновна, ако до края на живота си, без да казва никому за това, обича оня, когото е обикнала за пръв и последен път.

Понякога си спомняше погледите и съчувствието му и й се струваше, че щастието не е невъзможно. И тъкмо тогава Дуняша забелязваше, че тя гледаше усмихнато през прозореца на каретата.

„Как пък пристигна в Богучарово тъкмо в тоя миг! — мислеше княжна Маря. — Как пък сестра му трябваше да откаже на княз Андрей!“ И във всичко това княжна Маря виждаше волята на провидението.

Впечатлението, което княжна Маря бе направила на Ростов, беше много приятно. Когато си спомняше за нея, ставаше му весело и когато другарите му, научили за приключението, което му се бе случило в Богучарово, го закачаха, че тръгнал за сено, а пипнал една от най-богатите моми за женене в Русия, Ростов се ядосваше. Той се ядосваше тъкмо защото мисълта за женитба с приятната за него, кротка княжна Маря с грамадно богатство бе минавала през главата му неведнъж въпреки волята му. Лично за себе си Николай не можеше да желае по-добра съпруга от княжна Маря: женитбата с нея би направила графинята — майка му — щастлива и би поправила работите на баща му; и дори — Николай усещаше това — би направила щастлива княжна Маря.

Но Соня? И дадената дума? И тъкмо затуй Ростов се ядосваше, когато го закачаха за княжна Болконска.

XV

Като прие командуването на армиите, Кутузов си спомни за княз Андрей и му изпрати заповед да дойде в главната квартира.

Княз Андрей пристигна в Царево-Займишче точно в същия ден и тъкмо по онова време на деня, когато Кутузов правеше първия преглед на войските. Княз Андрей спря в селото, до къщата на свещеника, пред която беше екипажът на главнокомандуващия, и седна на пейката до портите, за да почака светлейшия, както всички сега наричаха Кутузов. В полето зад селото се чуваха ту звуци от полковата музика, ту рев на многобройни гласове, които викаха „ура“ на новия главнокомандуващ. Също до портите, на десетина крачки от княз Андрей, използувайки отсъствието на княза и прекрасното време, бяха застанали двама вестовои, куриерът и мажордомът. Един възмургав, обрасъл с мустаци и бакенбарди дребен хусарски подполковник пристигна с кон до портите, погледна княз Андрей и го попита: „Тук ли е квартирата на светлейшия и скоро ли ще си дойде той?“

Княз Андрей каза, че не е от щаба на светлейшия и че и той е пристигнал сега. Хусарският подполковник се обърна към пременения вестовой и вестовоят на главнокомандуващия му каза с онова особено презрително отношение, с което вестовоите на главнокомандуващите говорят с офицерите:

— Какво, светлейшият ли? Навярно след малко ще дойде. Вие какво искате?

Хусарският подполковник се усмихна под мустак, слезе от коня, даде го на един от войниците и приближи до Болконски, като леко му се поклони. Болконски се поотдръпна на пейката. Хусарският подполковник седна до него.

— И вие ли чакате главнокомандуващия? — заприказва хусарският подполковник. — Казват, че е достъпен за всички, слава Богу. Че със саламджиите беше цяла напаст! Ненапг’азно Ег’молов искал да го напг’авят немец. Сега дано и г’усите да имат дума. Че по-г’ано дявол знае какво пг’авеха. Все отстъпвахме, все отстъпвахме. Вие участвувахте ли в похода? — попита той.

— Имах удоволствието — отговори княз Андрей — не само да участвувам в отстъплението, но и да загубя в това отстъпление всичко, което ми беше скъпо, без да споменавам за именията и за родната ми къща… баща ми, който умря от скръб. Аз съм от смоленския край.

— А?… Вие сте княз Болконски? Много ми е дг’аго да се запозная с вас: подполковник Денисов, познат повече под името Васка — каза Денисов, като стисна ръката на княз Андрей и с особено добросърдечно внимание се вгледа в лицето му. — Да, чувах — рече той съчувствено и след кратко мълчание продължи: — Ето ви и скитска война. Всичко туй е хубаво, само че не за ония, които го изпитват на собствения си гг’ъб. А вие сте княз Андг’ей Болконски? — Той поклати глава. — Много ми е дг’аго, княже, много ми е дг’аго, че се запознах — добави той с тъжна усмивка, като му стисна ръката.

Княз Андрей познаваше Денисов от онова, което Наташа му бе разказала за своя пръв кандидат. Тоя спомен го пренесе сега и сладостно, и мъчително в ония болезнени усещания, за които напоследък отдавна вече не мислеше, но които все пак бяха в душата му. Напоследък толкова други и толкова сериозни впечатления, като напускането на Смоленск, неговото отиване в Лѝсие Гори, скорошното съобщение за смъртта на баща му — толкова усещания бе изпитал, че тия спомени отдавна не бяха го спохождали и когато дойдоха, подействуваха му съвсем не с предишната сила. И за Денисов редицата спомени, предизвикани от името на Болконски, бяха далечно, поетично минало, когато той, след вечерята и пеенето на Наташа, без сам да знае как, бе направил предложение на петнадесетгодишното девойче. Той се усмихна на спомените си от онова време и на любовта си към Наташа и тутакси мина към онова, което сега страстно и изключително го обсебваше. Беше план за кампанията, измислен от него през време на отстъплението, когато служеше на аванпостовете. Той бе представял тоя план на Барклай де Толи и сега имаше намерение да го представи на Кутузов. Планът се основаваше на това, че операционната линия на французите беше премного разтегната и че вместо — или заедно — с действията по фронта, които да препречат пътя на французите, трябваше да се действува на техните съобщителни линии. Той почна да обяснява плана си на княз Андрей.

— Те не могат удъг’жа цялата тая линия. Това е невъзможно, аз отговаг’ям, че ще я пг’екъсна; дайте ми петстотин души, аз ще я г’азкъсам, това е така! Само една система тг’ябва — паг’тизанска.

Денисов стана и жестикулирайки, почна да излага плана си на Болконски. Посред изложението му откъм мястото на прегледа се чуха виковете на армията, по-разкъсани, по-разлети и сливащи се с музиката и песните. Из селото се чуха тропот и викове.

— Той пристига — извика казакът при портите, — пристига!

Болконски и Денисов се придвижиха към портите, дето бяха застанали куп войници (почетен караул), и видяха Кутузов, който идеше по улицата, яхнал невисоко доресто конче. Грамадна свита от генерали яздеше след него. Барклай караше почти редом; множество офицери тичаха подире им и около тях и викаха: „Ура!“

В двора влязоха, препускайки пред него, адютантите. Кутузов буташе нетърпеливо коня си, който се носеше раван под тежестта му, и непрестанно кимаше с глава, като прилепяше ръка до бялата си кавалергардска (с червена околижка и без козирка) фуражка. Когато стигна до почетния караул от левенти гренадири, повечето кавалери на ордени за храброст, които му отдаваха чест, той мълча една минута, гледайки ги внимателно с настойчив началнически поглед, и се обърна към множеството генерали и офицери, застанали около него. Изведнъж лицето му доби хитро изражение; той сви рамене с жест на недоумение.

— И с такива юнаци непрекъснато да отстъпваш и да отстъпваш! — каза той. — Е, довиждане, генерале — добави той и бутна коня в портите покрай княз Андрей и Денисов.

— Ура! Ура! Ура! — викаха след него.

Откак княз Андрей го бе видял за последен път, Кутузов още повече бе надебелял, подпухнал и потънал в тлъстини. Но познатото на княз Андрей бяло око и рана и изражението на умора по лицето и фигурата му бяха същите. Той беше облечен в мундирен сюртук (камшикът му бе провесен през рамо на тънък ремък) и седеше на бодрото си конче тежко разлят и поклащайки се.

— Фю… фю… фю… — подсвиркваше си той едва чуто, като влизаше в двора. По лицето му бе изписана радостта от успокоението на човек, който смята да си почине след официалните задължения. Той измъкна левия крак от стремето, като се наклони с цялото си тяло и се намръщи от усилието, дигна го с мъка на седлото, облегна се с коляното, изпъшка и се смъкна в ръцете на казаците и адютантите, които го подкрепяха.

Изправи се, погледна зажумял наоколо си, като спря очи на княз Андрей, очевидно без да го познае, и закрачи към входната площадка със своя понакуцващ вървеж.

— Фю… фю… фю… — подсвирна си той и пак се извърна да погледне княз Андрей. Впечатлението от лицето на княз Андрей едва след няколко секунди (както често става със старците) се свърза със спомена за неговата личност.

— А, здравей, княже, здравей, миличък, ела с мене… — рече уморено той, като оглеждаше наоколо си, и се изкачи тежко на скърцащата под тежестта му входна площадка. Той се разкопча и седна на скамейката на площадката.

— Е, как е баща ти?

— Вчера получих известие, че е починал — каза кратко княз Андрей.

Кутузов погледна княз Андрей с уплашено-отворени очи, след това сне фуражка и се прекръсти: „Бог да го прости! Божията воля да бъде над всички ни!“ Въздъхна тежко, с целите си гърди, и млъкна за малко. „Аз го обичах и уважавах и ти съчувствувам от цялата си душа!“ Той прегърна княз Андрей, притисна го до тлъстите си гърди и дълго не го пускаше. Когато го пусна, княз Андрей видя, че омекналите устни на Кутузов трепереха и очите му бяха пълни със сълзи. Той въздъхна и се улови с две ръце за пейката, за да стане.

— Ела, ела у мене, да поговорим — каза той; но в това време Денисов, който толкова малко се страхуваше от началството, колкото и от неприятеля, затракал смело с шпори по стъпалата, се изкачи на площадката, макар че адютантите под нея го спираха със сърдит шепот. Кутузов, опрял ръце на скамейката, погледна недоволно Денисов. Денисов каза кой е и съобщи, че има да доложи на негова светлост нещо от голямо значение за благото на отечеството. Кутузов се загледа с уморен поглед в Денисов и с отегчен жест дигна ръце, сложи ги на корема си и повтори: „За благото на отечеството? Е, какво е то? Казвай.“ Денисов се изчерви като девойка (тъй странно беше човек да види червенина по това мустакато, старо и пиянско лице) и почна смело да излага своя план за разкъсване на операционната линия на неприятеля между Смоленск и Вязма. Денисов беше живял в тия краища и познаваше добре местността. Неговият план изглеждаше безспорно добър, особено по силата на убедителността, която бе в неговите думи. Кутузов се взираше в краката си и от време на време поглеждаше към двора на съседната къща, сякаш очакваше нещо неприятно оттам. Наистина, докато Денисов приказваше, от къщата, към която Кутузов поглеждаше, се показа един генерал с кожена чанта под мишница.

— Какво? — рече Кутузов посред изложението на Денисов. — Вече сте готов?

— Готов съм, ваша светлост — каза генералът. Кутузов поклати глава, като че искаше да каже: „Как ще успее да свърши всичко туй един човек“ и продължи да слуша Денисов.

— Давам честната и благог’одна дума на г’уски офицер — каза Денисов, — че ще г’азкъсам съобщителната линия на Наполеон.

— Кирил Андреевич Денисов, оберинтендантът, какъв ти се пада? — прекъсна го Кутузов.

— Чичо, ваша светлост.

— О! Бяхме приятели — каза весело Кутузов. — Добре, добре, мили, остани тук в щаба, утре ще поговорим. — И като кимна на Денисов, той се обърна и пресегна да вземе книжата, които му бе донесъл Коновницин.

— Не ще ли благоволи ваша светлост да заповяда в стаята — каза с недоволен глас дежурният генерал. — Необходимо е да се разгледат плановете и да се подпишат някои книжа. — Адютантът, който излезе от вратата, доложи, че в квартирата всичко е готово. Но личеше, че на Кутузов му се искаше да отиде в стаята си вече свободен. Той се понамръщи.

— Не, мили, кажи да донесат една масичка, ще ги прегледам тук — каза той. — Ти не си отивай — добави той, обръщайки се към княз Андрей. Княз Андрей остана на входната площадка, слушайки дежурния генерал.

През време на доклада княз Андрей чу зад входната врата женски шепот и шумолене на копринена рокля. На няколко пъти, като погледна нататък, той съзираше зад вратата пълна, румена и хубава жена с табла, в розова рокля и лилава копринена забрадка, която очевидно чакаше главнокомандуващия да влезе. Адютантът на Кутузов шепнешком обясни на княз Андрей, че тя е домакинята, попадия, която имала намерение да поднесе хляб и сол на негова светлост. Мъжът й посрещнал светлейшия в църквата с кръст, а тя — в къщи. „Много хубавичка“ — добави адютантът с усмивка. При тия думи Кутузов се обърна. Той слушаше доклада на дежурния генерал (главното нещо, в който бе критиката на позицията при Царево-Займишче), тъй както слушаше Денисов, тъй както бе слушал преди седем години разискванията на Аустерлицкия военен съвет. Очевидно той слушаше само защото имаше уши, които, макар че в едното от тях имаше парче коноп, не можеха да не слушат; но беше очевидно, че нищо от онова, което можеше да му каже дежурният генерал, не можеше нито да го учуди, нито да го заинтересува и че той предварително знаеше какво ще му кажат и слушаше всичко това само защото трябваше да го изслуша, както трябва да изслуша отслужван молебен. Всичко, което каза Денисов, беше делово и умно. Онова, което каза дежурният генерал, беше още по-делово и по-умно, но очевидно бе, че Кутузов презираше и знанието, и ума и знаеше нещо друго, което щеше да реши работата — нещо друго, независимо от ума и знанието. Княз Андрей следеше внимателно изражението по лицето на главнокомандуващия и единственото негово изражение, което можа да забележи, беше изражение на отегчение, на любопитство — какво означаваше женският шепот зад вратата и желанието да запази приличие. Очевидно бе, че Кутузов презираше и ума, и знанието, и дори патриотичното чувство, проявявано от Денисов, ала ги презираше не с ум, не с чувство, не със знание (защото той не се и стараеше да ги показва), но ги презираше с нещо друго. Презираше ги със старостта си и с опита си от живота. Единственото свое разпореждане, което направи по тоя доклад, се отнасяше до мародерството в руските войски. В края на доклада дежурният генерал представи на светлейшия за подпис едно нареждане за наказание на някои армейски началници по оплакване на един помешчик, че са му окосили неузрелия овес.

Когато изслуша тая преписка, Кутузов примлясна с устни и заклати глава.

— В печката… в огъня! И веднъж завинаги ти казвам, мили — рече той, — всички тия преписки — в огъня. Нека косят житата и горят дървата — на добър им час. Аз не заповядвам такова нещо и не позволявам, но не мога и да наказвам. Без това не може. Покрай сухото гори и суровото. — Той погледна още веднъж преписката. — О, немска изпълнителност! — рече той, като заклати глава.

XVI

— Е, сега вече свърши — каза Кутузов, когато сложи последния подпис, вдигна се тежко, оправи гънките на бялата си пълна шия и тръгна с развеселено лице към вратата.

Попадията, на която всичката кръв се бе качила в лицето, грабна таблата, която, въпреки че толкова дълго се бе приготвяла, пак не успя да поднесе навреме. И с нисък поклон я поднесе на Кутузов.

Очите на Кутузов се присвиха; той се усмихна, хвана я с ръка за брадичката и каза:

— Каква хубавица! Благодаря, мила!

Той извади от джоба на широките си панталони няколко жълтици и ги сложи в таблата.

— Е, как живееш? — каза Кутузов, като тръгна към отредената за него стая. Попадията, усмихвайки се с трапчинките на своето румено лице, мина подире му към другите стаи на къщата. Адютантът отиде при княз Андрей на входната площадка и го покани да закуси; след половин час отново повикаха княз Андрей при Кутузов. Кутузов лежеше в кресло със същия разкопчан сюртук. Държеше в ръка френска книга и когато влезе княз Андрей, тури ножа, за да отбележи страницата, и я затвори. Княз Андрей видя по корицата, че беше „Les chevaliers du Cygne“[1] — произведение на madame de Genlis[2].

— Е, седни, седни тук, да поприказваме — рече Кутузов. — Тъжно, много тъжно. Но не забравяй, мили, че аз съм ти баща, друг баща…

Княз Андрей разказа на Кутузов всичко, което знаеше за края на баща си, и онова, което бе видял в Лѝсие Гори, когато бе минал през там.

— Докъде… докъде ни докараха! — рече неочаквано Кутузов с развълнуван глас, като очевидно от думите на княз Андрей ясно си представи положението, в което се намираше Русия. — Още малко, още малко — добави той със зло изражение на лицето и очевидно не желаейки да продължава тоя разговор, който го вълнуваше, рече: — Извиках те, за да те оставя при себе си.

— Благодаря ви, ваша светлост — отговори княз Андрей, — но страхувам се, че не съм годен вече за щабове — каза той с усмивка, която Кутузов забеляза. Кутузов го погледна въпросително. — А главното е — добави княз Андрей, — че свикнах с полка, обикнах офицерите и изглежда, че и мене са ме обикнали. Мъчно ще ми бъде да напусна полка. Ако се отказвам от честта да бъда при вас, повярвайте…

По пълното лице на Кутузов светна умно, добро и заедно с това тънко-насмешливо изражение. Той прекъсна Болконски:

— Съжалявам, ти щеше да ми бъдеш потребен; но прав си, прав. Ние имаме нужда от хора, но не тук. Съветници винаги има много, но хора няма. Полковете нямаше да бъдат такива, ако всички съветници служеха в полковете като тебе. Аз те помня от Аустерлиц… Помня, помня, със знамето помня — каза Кутузов и при тоя спомен радостна руменина заля лицето на княз Андрей. Кутузов го привлече за ръката, приближи бузата си и княз Андрей пак видя сълзи в очите на стареца. И макар да знаеше, че Кутузов лесно плаче и че той сега особено го гали и съжалява от желание да изрази съчувствие за загубата му, това припомняне за Аустерлиц беше за него и радостно, и ласкателно.

— Бог да ти помага в твоя път. Аз зная, твоят път е пътят на честта. — Той млъкна за малко. — В Букурещ съжалявах за тебе: имах нужда от тебе, за да те изпратя. — И като промени разговора, Кутузов почна да приказва за турската война и за сключения мир. — Да, доста хора ме укоряваха — рече Кутузов — и за войната, и за мира… а всичко дойде навреме. Tout vient a point a celui qui sait attendre.[3] А и там имаше не по-малко съветници, отколкото тук… — продължи той, като заговори отново за съветниците, които очевидно го занимаваха. — Ох, съветници, съветници! — каза той. — Ако слушах всички, ние там, в Турция, нямаше да сключим мир, а нямаше да свършим и войната. Все бързат, а бързото излиза дълго. Ако Каменски не беше умрял, щеше да бъде загубен. Той щурмуваше крепости с тридесет хиляди души. Не е мъчно да превземеш крепост, мъчно е да спечелиш кампанията. А за това не е необходимо да щурмуваш и атакуваш, а е необходимо търпение и време. Каменски изпрати срещу Русчук войници, а аз изпращах само тях (търпението и времето) и превзех повече крепости от Каменски, и накарах турците да ядат конско месо. — Той поклати глава. — И французите ще ядат! Помни ми думата — каза Кутузов въодушевен и се удари в гърдите, — ще ми ядат конско месо! — И отново очите му лъснаха от сълзи.

— Ала нали трябва да се приеме сражение? — каза княз Андрей.

— Ще трябва, ако всички поискат това, няма какво да се прави… А повярвай, мили: няма по-силни от тия двама воини, търпението и времето; те ще извършат всичко, но съветниците n’entendent pas de cette oreille, voila le mal[4]. Едни искат, други не искат. Какво да се прави? — попита той и личеше, че чака отговор. — Да, какво ще кажеш ти, че трябва да се прави? — повтори той и очите му блестяха с дълбоко, умно изражение. — Аз ще ти кажа какво трябва да се прави — каза той, тъй като княз Андрей не отговаряше. — Аз ще ти кажа какво да се прави и какво правя аз. Dans le doute, mon cher — той млъкна за малко, — abstiens toi[5] — завърши със спиране на всяка дума.

— Е, сбогом, миличък; помни, че аз от все сърце споделям с тебе твоята загуба и че за тебе не съм светлейшият, не съм княз, не съм и главнокомандуващ, а съм ти баща. Ако ти трябва нещо — направо при мене. Сбогом, мили. — Той пак го прегърна и целуна. И преди още княз Андрей да бе излязъл през вратата, Кутузов въздъхна успокоително и взе отново недовършения роман на мадам Жанлис „Les chevaliers du Cygne“.

Как и защо се бе случило това, княз Андрей съвсем не би могъл да обясни, но след тая среща с Кутузов той се върна в полка си успокоен по отношение на общия вървеж на работите и по отношение на оня, на когото те бяха поверени. Колкото по-малко свое лично виждаше в тоя старец, в когото бяха останали сякаш само навиците на страстите и вместо ум (който групира събитията и прави изводи) — само способността да съзерцава спокойно вървежа на събитията, толкова по-спокоен беше той, че всичко ще бъде тъй, както трябва да бъде. „Той няма да направи нищо свое. Той нищо няма да измисли, нищо няма да предприеме — мислеше княз Андрей, — но всичко ще изслуша, всичко ще запомни, всичко ще сложи на мястото му, на нищо полезно не ще попречи и нищо вредно няма да позволи. Той разбира, че има нещо по-силно и по-значително от неговата воля — това е неизбежният ход на събитията, и той умее да ги вижда, умее да разбира значението им и пред вид на това значение умее да се отрича от участие в тия събития, от своята лична воля, която е насочена към друго нещо. А главното е — мислеше княз Андрей — защо му вярваш; то е, защото е русин, въпреки романа на Жанлис и френските поговорки, то е, че гласът му затрепери, когато каза; «Докъде ни докараха!», и че захлипа, когато говореше, че «ще ги накара да ядат конско месо». На същото чувство, което всички — повече или по-малко — изпитваха, бе основано онова единомислие и общо одобрение, което съпътствуваше народния избор на Кутузов за главнокомандуващ въпреки сметките на дворцовите кръгове.“

[1] „Рицарите на Лебеда“. ↑

[2] Мадам дьо Жанлис. ↑

[3] Всичко си идва навреме за оня, който знае да чака. ↑

[4] Те не слушат с това ухо, ето кое е лошото. ↑

[5] При съмнение, драги, въздържай се. ↑

XVII

След заминаването на царя от Москва московският живот потече по предишния си обикновен ред и течението на тоя живот беше тъй обикновено, че мъчно можеха да се припомнят миналите дни на патриотически възторг и увлечение и мъчно можеше да се вярва, че наистина Русия е в опасност и че членовете на Английския клуб са едновременно и синове на отечеството, готови на всякаква жертва за него. Единственото, което напомняше за общото възторжено-патриотично настроение през времето, когато царят беше в Москва, бе искането на помощи в хора и пари, които, щом бяха направени, се облякоха в законна, официална форма и изглеждаха неизбежни.

С приближаването на неприятеля към Москва преценката на московчани за положението им не само не ставаше по-сериозна, но, напротив, още по-лекомислена, както винаги става с хората, които виждат, че се приближава голяма опасност. При приближаване на опасност в душата на човека винаги говорят еднакво силно два гласа: единият твърде разумно казва, че човек трябва да обмисли същината на опасността и средствата за спасяване от нея; другият още по-разумно говори, че е прекалено тежко и мъчително да се мисли за опасността тогава, когато не е във властта на човека да предвиди всичко и да се спаси от общия ход на работата, и затуй по-добре е да се извърнеш от тежкото, докато то не е дошло, и да мислиш за приятното. Когато човек е сам, най-често се отдава на първия глас, а сред обществото, напротив, на втория. Тъй беше и сега с жителите на Москва. Москва отдавна не бе се веселила тъй, както тая година.

Растопчиновите позивчета с изображение в горната част на кръчма, кръчмар и московския мешчанин Карпушка Чигирин, който, бидейки войскарин и пийнал някое канче повече в механата, чул, че уж Бонапарт иска да върви към Москва, ядосал се, изругал с мръсни думи всички французи, излязъл от кръчмата и пред фирмата почнал да говори на събралия се народ — се четяха и обсъждаха наравно с последното буриме на Василий Лвович Пушкин.

В клуба, в ъгловата стая, се събираха да четат тия позиви и на някои се харесваше как Карпушка се подиграваше с французите, казвайки, че те ще се надуят от зелето, ще се пукнат от кашата, ще се задушат от чорбата, че те всички са джуджета и че една селянка ще метне с вилата си троица. Някои не одобряваха тоя тон и казваха, че това е просташко и глупаво. Разправяха, че Растопчин изселил от Москва французите и дори всички чужденци, че между тях имало шпиони и агенти на Наполеон; но разправяха това предимно за да могат по тоя случай да предадат остроумните думи на Растопчин при тяхното изселване. Чужденците били изпратени с шлеп в Нижни Новгород и Растопчин им казал: „Rentrez en vous meme, entrez dans la barque et n’en faites pas une barque de Charon.“[1] Разправяха, че са преместили вече всички учреждения от Москва и веднага добавяха шегата на Шиншин, че само за това Москва трябва да бъде благодарна на Наполеон. Разправяха, че полкът на Мамонов ще му струва осемстотин хиляди, че Безухов е похарчил още повече за своите ратници, но че най-хубавото в постъпката на Безухов е това, че той сам ще облече мундир и ще тръгне, яхнал кон, пред полка и няма да иска да му платят нищо ония, които ще го гледат.

— Вие не прощавате никому — каза Жули Друбецкая, като събираше и притискаше с тънките си пръсти, покрити с пръстени, купчини изнищени превръзки.

Жули се готвеше да замине от Москва на другия ден и бе уредила прощална вечер.

— Безухов est ridicule[2], но е тъй добър, тъй мил. Какво удоволствие да си толкова caustique[3]?

— Глоба! — рече един младеж в опълченски мундир, когото Жули наричаше „mon chevalier“[4] и който заминаваше заедно с нея за Нижни Новгород.

В обществото на Жули, както в много други общества на Москва, бе решено да говорят само на руски и ония, които объркваха, като говореха френски думи, плащаха глоба в полза на помощния комитет.

— Втора глоба за галицизма — каза един руски писател, който беше в салона. — „Удоволствие да си“ — не е руско.

— Вие никому не прощавате — продължи Жули към опълченеца, без да обръща внимание на съчинителя. — За caustique съм виновна — каза тя — и плащам, но за удоволствието да ви кажа истината готова съм да платя още; за галицизма не отговарям — обърна се тя към съчинителя. — Нямам нито пари, нито време, както княз Голицин, да си взема учител и да уча руски. А, ето и него — рече Жули. — Quand on…[5] Не, не — обърна се тя към опълченеца, — няма да ме хванете. Когато приказват за слънцето, виждат лъчите му — каза домакинята, усмихвайки се любезно на Пиер. — Току-що говорехме за вас — каза Жули с присъщата на светските жени свобода да лъжат. — Говорехме, че вашият полк сигурно ще бъде по-добър от Мамоновия.

— Ах, не ми приказвайте за моя полк! — отговори Пиер, като целуна ръка на домакинята и седна до нея. — Тъй ми е омръзнал!

— Вие сигурно сам ще го командувате? — рече Жули, споглеждайки се хитро и подигравателно с опълченеца.

Пред Пиер опълченецът не беше вече толкова caustique, по лицето му се изписа недоумение за това какво означаваше усмивката на Жули. Въпреки неговата разсеяност и добродушие личността на Пиер прекратяваше веднага всякакви опити за подигравки в негово присъствие.

— Не — отговори със смях Пиер, като огледа едрото си дебело тяло. — Французите много лесно могат да ме улучат, а пък се и страхувам, че не ще мога да се кача на коня…

Между другите изреждани в разговора лица обществото на Жули попадна на Ростови.

— Разправят, че са много зле материално — каза Жули. — А пък и той, графът, е такъв несмислен. Разумовски искаха да купят къщата и имението му край Москва, но всичко туй се протака. Той не отстъпва.

— Не, струва ми се, че продажбата ще стане тия дни — каза някой. — Макар че сега е безумие да се купува каквото и да е в Москва.

— Защо? — рече Жули. — Нима мислите, че има опасност за Москва?

— Ами вие защо заминавате?

— Аз ли? Чудна работа. Заминавам, защото… е, защото всички заминават и защото аз не съм Йоанна д’Арк, не съм и амазонка.

— Е, да, да, дайте ми още парцалчета.

— Ако съумее да поведе добре работите си, той може да изплати всичките си дългове — продължи опълченецът за Ростов.

— Добър старец, но много pauvre sire[6]. И защо живеят тук толкова дълго? Те отдавна искаха да заминат за село. Натали, струва ми се, е здрава сега? — обърна се Жули към Пиер, като се усмихваше хитро.

— Те чакат малкия си син — отговори Пиер. — Той постъпи в казашкия полк на Оболенски и замина за Белая Церков. Полкът се формира там. А сега го преведоха в моя полк и всеки ден го очакват. Графът отдавна искаше да заминат, но графинята по никакъв начин не се съгласява да напусне Москва, докато синът й не пристигне.

— Завчера ги видях у Архарови. Натали пак се е разхубавила и развеселила. Изпя един романс. Колко лесно минава всичко на някои хора!

— Какво минава? — попита недоволно Пиер. Жули се усмихна.

— Знаете ли, графе, такива рицари като вас има само в романите на madame Suza[7].

— Какъв рицар? Защо? — попита Пиер изчервен.

— Е, недейте, мили графе, c’est la fable de tout Moscou. Je vous admire, ma parole d’honneur.[8]

— Глоба! Глоба! — рече опълченецът.

— Добре де. Колко е отегчително, не може да се говори!

— Qu’est ce qui est la fable de tout Moscou?[9] — каза сърдито Пиер, като стана.

— Оставете, графе. Вие знаете!

— Нищо не зная — каза Пиер.

— Аз знам, че бяхте близки с Натали и затуй… Не, аз винаги съм била по-близка с Вера. Cette chere Vera![10]

— Non, madame[11] — продължи Пиер недоволно. — Съвсем не съм взел ролята на рицар на Ростова и почти месец вече не съм ходил у тях. Но не разбирам жестокостта…

— Qui s’excuse — s’accuse[12] — каза Жули, като се усмихна и замахна с едно парцалче, и за да остане последната дума нейна, веднага промени разговора. — Ами днес научих, че клетата Мари Болконска пристигнала вчера в Москва. Чухте ли, тя загубила баща си.

— Нима? Де е тя? Много бих искал да я видя — рече Пиер.

— Снощи бях с нея. Днес или утре сутринта тя заминава с племенника си за краймосковското си имение.

— Е, какво, как е тя?

— Нищо особено, тъжна е. Но знаете ли кой я спасил? То е цял роман. Nicolas Ростов. Обкръжили я, искали да я убият, ранили прислугата и. Той се хвърлил и я спасил…

— Още един роман — рече опълченецът. — Положително направиха това общо бягство, за да се омъжат всички стари моми. Catiche — една, княжна Болконска — втора.

— Знаете ли, аз наистина мисля, че тя е un petit peu amoureuse du jeune homme[13].

— Глоба! Глоба! Глоба!

— Но как може да се каже това на руски?…

[1] Идете си у вас, качете се в лодката, но не я превръщайте в лодка на Харон. ↑

[2] Смешен. ↑

[3] Злоезичен. ↑

[4] Моят рицар. ↑

[5] Когато… ↑

[6] Незначителен човек. ↑

[7] Мадам Сюза. ↑

[8] Че това го знае цяла Москва. Аз наистина се възхищавам от вас. ↑

[9] Какво знае цяла Москва? ↑

[10] Тая мила Вера! ↑

[11] Не, госпожо. ↑

[12] Който се извинява — се обвинява. ↑

[13] Мъничко влюбена в младия човек. ↑

XVIII

Когато Пиер се прибра в къщи, дадоха му два позива на Растопчин, донесени същия ден.

В първия се казваше, че слухът, че уж граф Растопчин забранил напускането на Москва, не е верен и че, напротив, граф Растопчин ще бъде доволен, ако госпожите и жените на търговците напуснат Москва. „По-малко страх и по-малко новини — пишеше в позива, — но аз отговарям с живота си, че злодеецът няма да влезе в Москва.“ Тия думи за първи път показаха ясно на Пиер, че французите ще влязат в Москва. Във втория позив се казваше, че нашата главна квартира е във Вязма, че граф Витгенщайн победил французите, но тъй като много жители искат да се въоръжат, в арсенала има приготвено за тях оръжие: саби, пистолети, пушки, които жителите могат да получат на евтина цена. Тонът на това обявление не беше вече тъй шеговит, както тонът на предишните чигиринови приказки. Пиер се замисли върху тия позиви. Очевидно оня страшен буреносен облак, който той бе призовавал с всички сили на душата си и който едновременно с това възбуждаше в него неволен ужас — очевидно тоя облак приближаваше.

„Да постъпя ли на военна служба и да отида в армията, или да чакам?“ — за стотен път се питаше Пиер. Той взе тестето карти, което беше на масата му, и почна да нарежда пасианс.

— Ако тоя пасианс излезе — приказваше си той, като разбърка тестето в ръка и погледна нагоре, — ако излезе, значи… какво значи?… — Той не бе успял още реши какво значи, когато зад вратата се чу гласът на най-голямата княжна, която питаше може ли да влезе.

— Тогава ще значи, че трябва да отида в армията — довърши на себе си Пиер. — Влезте, влезте — добави той за княжната.

(Само най-голямата княжна с дългата талия и вкамененото лице продължаваше да живее в дома на Пиер; двете по-млади се бяха омъжили.)

— Извинявайте, mon cousin, че дойдох при вас — рече тя с укорно-развълнуван глас. — Но трябва най-сетне да се решите на нещо! Че как така? Всички заминаха от Москва и народът се бунтува. А ние какво, ще останем ли?

— Напротив, всичко, изглежда, е благополучно, ma cousine — каза Пиер с оня навик да се шегува, усвоен от него в отношението му към княжната, тъй като винаги конфузно понасяше пред нея ролята си на благодетел.

— Да, благополучно е… хубаво благополучие! Варвара Ивановна ми разправи днес как се отличават нашите войски. Наистина може да се каже, че им прави чест. А пък и народът съвсем се е разбунтувал; моята прислужница — и тя почна да нагрубява. — Скоро ще почнат и да ни бият. По улиците не може да се ходи. А най-важното е, че днес-утре ще дойдат французите, какво ще чакаме! За едно нещо ви моля, mon cousin — рече княжната, — заповядайте да ме закарат в Петербург: каквато и да съм аз, не мога да живея под Бонапартова власт.

— Но недейте тъй, ma cousine, отде черпите сведенията си? Напротив…

— Аз няма да се подчиня на вашия Наполеон. Другите, както щат… Ако не искате да го направите…

— Ще го направя, ей сега ще заповядам.

Явно бе, че княжната се раздразни, защото нямаше кому да се сърди. Тя приседна на един стол, като шепнеше нещо.

— Но на вас ви съобщават неверни неща — каза Пиер. — В града всичко е тихо и няма никаква опасност. Ето, току-що четох… — Пиер показа на княжната позивите. — Графът пише, че отговаря с живота си, че неприятелят няма да влезе в Москва.

— Ах, тоя ваш граф — заговори със злоба княжната, — той е лицемер, злодеец, който сам е настроил народа да се бунтува. Нима той не писа в тия свои глупашки позивчета, че който и да е там, улови го за перчема и го замъкни в ареста (и колко глупаво)! Който го стори, казваше той, нему чест и слава. Ето де стигна с това любезничене към народа. Варвара Ивановна ми каза, че хората й едва не я убили, защото приказвала на френски…

— Но това е… Вие всичко вземате много присърце — каза Пиер и почна да нарежда картите.

Макар че пасиансът излезе, Пиер не отиде в армията, а остана в опустялата Москва, все в същата тревога, нерешителност и страх и в същото време с радост, очаквайки нещо ужасно.

На следния ден привечер княжната замина и при Пиер пристигна неговият главен управител с известие, че исканите от него пари за обмундироване на полка не могат да се намерят, ако не се продаде едно имение. Изобщо главният управител представяше на Пиер, че всички тия начинания около полка ще го разорят. Слушайки управителя, Пиер едва сдържаше усмивката си.

— Ами продайте — каза той. — Какво да се прави, аз не мога да се откажа сега!

Колкото по-зле бяха работите, особено неговите, толкова по-приятно беше на Пиер, толкова по-очевидно бе, че катастрофата, която той очакваше, приближава. От познатите на Пиер в града нямаше вече почти никого. Жули бе заминала, княжна Маря бе заминала. От близките познати само Ростови оставаха; но Пиер не ходеше у тях.

Тоя ден, за да се поразвлече, Пиер отиде в село Воронцово да гледа големия балон, който се приготвяше от Лепих за унищожаване на врага, и пробния балон, който щяха да пуснат утре. Тоя балон не беше готов още; но както бе узнал Пиер, той се приготвяше по желанието на царя. За тоя балон царят бе писал на граф Растопчин следното:

„Aussitot que Leppich sera pret, composez lui un equipage pour sa nacelle d’hommes surs et intelligents et depechez un courrier au general Koutousoff pour l’en prenevir. Je l’ai insruit de la chose.

Recommandez, je vous prie, a Leppich d’etre bien attentif sur l’endroit ou il descendra la premiere fois, pour ne pas se tromper et ne pas tomber dans les mains de l’ennemi. Il est indispensable qu’il combine ses mouvements avec le general-en-chef.“[1]

На връщане от Воронцово за у дома си, минавайки по площад Болотни, около Лобното място Пиер видя тълпа, спря и слезе от бричката. Бяха наказвали един френски готвач, обвинен в шпионаж. Наказанието току-що бе свършило И палачът отвързваше от пейката един пълен човек с червеникави бакенбарди, сини чорапи и зелена жилетка, който охкаше жаловито. Там беше също така и един друг престъпник, слабичък и блед. Ако се съдеше по лицата им, и двамата бяха французи. С изплашено-болезнен вид, какъвто имаше слабият французин, Пиер се промъкна между тълпата.

— Какво е това? Кой? За какво? — питаше той. Но вниманието на тълпата — чиновници, занаятчии, търговци, селяни, жени в широки палта и шубки — беше толкова жадно съсредоточено в онова, което ставаше на Лобното място, че никой не му отговори. Дебелият човек стана, намръщи се, сви рамене и очевидно желаейки да прояви твърдост, почна, без да поглежда наоколо си, да облича жилетката; ала изведнъж устните му затрепериха и той заплака, като сам се ядосваше на себе си, както плачат възрастните сангвинични хора. Множеството заговори високо — на Пиер му се стори, че това е, за да заглуши в себе си чувството на жалост.

— Готвач някакъв княжески…

— Какво, мосю, личи си, че руският сос е кисел за французите… прави скомина — тъкмо когато французинът заплака, каза един дребен чиновник, който стоеше до Пиер.

Чиновникът погледна около себе си, за да види какво ще рекат другите за шегата му. Някои се засмяха, други уплашено продължаваха да гледат палача, който събличаше втория.

Пиер засумтя, навъси се, бързо се обърна и тръгна към бричката си, мърморейки си нещо, докато вървеше и се качваше в колата. Из пътя той неведнъж потреперваше и извикваше високо, тъй че кочияшът го питаше:

— Какво ще заповядате?

— За къде караш? — викна Пиер на кочияша, който влизаше на Лубянка.

— Заповядахте при главнокомандуващия — отговори кочияшът.

— Глупак! Говедо! — викна Пиер, като ругаеше кочияша си, което рядко се случваше с него. — В къщи, ти казах; и по-скоро, дръвнико. „Още днес трябва да замина оттук“ — каза си Пиер.

Когато видя наказания французин и тълпата, обкръжила Лобното място, Пиер тъй окончателно реши, че не може повече да стои в Москва и още днес ще замине за армията, та му се струваше, че или е казал това на кочияша, или пък кочияшът сам трябваше да го знае.

Като се върна дома, Пиер заповяда на своя кочияш Евстафевич, познат на цяла Москва, който знаеше и умееше всичко, да изпрати яздитните му коне в Можайск, при войската, закъдето той ще замине през нощта. Всичко това не можеше да стане през тоя ден и затуй по предложение на Евстафевич Пиер трябваше да отложи заминаването си за другия ден, та смените коне да могат да отидат преди него.

След лошото време на 24-и се проясни и тоя ден след обяд Пиер напусна Москва. През нощта, като смени конете в Перхушково, Пиер узна, че тая вечер се водеше голямо сражение. Разправяха, че тук, в Перхушково, земята треперела от гърмежи. Когато Пиер запита кой е победил, никой не можа да му даде отговор. (Това беше сражението на 24-и при Шевардино.) Призори Пиер стигна в Можайск.

Всички къщи в Можайск бяха заети от настанените войски и в странноприемницата, дето Пиер бе посрещнат от берейтора и кочияша си, в стаите нямаше място: всичко бе пълно с офицери.

В Можайск и отвъд Можайск навсякъде имаше и минаваха войски. Навсякъде се виждаха казаци, пехотинци, конни войници, обозни коли, сандъци и топове. Пиер искаше да върви все по-бързо напред и колкото повече се отдалечаваше от Москва, и колкото повече потъваше в това море от войски, толкова повече го обземаше тревогата на безпокойството и едно неизпитвано досега радостно чувство. То беше чувство, прилично на онова, което бе изпитал и в Слободския дворец при пристигането на царя — чувството, че е необходимо да предприеме нещо и да пожертвува нещо. Той изпитваше сега приятното чувство на съзнание, че всичко, което съставлява щастието на хората, удобствата на живота, богатството, дори самият живот е празна работа, която ти е приятно да отхвърлиш, щом я сравниш с нещо друго. Пиер не можеше да си определи с какво, но и не се опитваше да си уясни — за кого и за какво намираше особена прелест да пожертвува всичко. Не го интересуваше за какво искаше да жертвува, но самото жертвуване беше за него ново радостно чувство.

[1] Веднага щом Лепих бъде готов, съставете екипаж от верни и умни хора за неговия кораб и изпратете куриер до генерал Кутузов да го предупреди. Аз му съобщих за това. Внушете, моля ви, на Лепих да бъде много внимателен къде ще слезе за първи път, за да не падне в ръцете на врага. Необходимо е той да съгласува движенията си с движенията на главнокомандуващия. ↑

XIX

На 24-и стана сражението при Шевардинския редут, на 25-и не се даде ни един изстрел нито от едната, нито от другата страна, а на 26-и стана Бородинското сражение.

За какво и как бяха дадени и приети сраженията при Шевардино и при Бородино? Защо се даде Бородинското сражение? То нямаше ни най-малък смисъл нито за русите, нито за французите. Като най-близък резултат беше и трябваше да бъде за русите това, че ние се приближихме до гибелта на Москва (от което се страхувахме повече от всичко в света), а за французите това, че те се приближиха към гибелта на цялата си армия (от което те също се страхуваха повече от всичко в света). Тоя резултат още тогава е бил съвсем очевиден и все пак Наполеон даде, а Кутузов прие това сражение.

Ако пълководците се ръководеха от разумни причини, за Наполеон, изглежда, е трябвало да бъде много ясно, че като е навлязъл на две хиляди версти и приема сражение с вероятност да загуби четвърт от армията си, отива към сигурна гибел; и също тъй ясно е трябвало да изглежда и на Кутузов, че като приема сражението и също тъй рискува да загуби четвърт от армията си, той сигурно загубва Москва. За Кутузов това беше математически ясно, както е ясно, че ако в игра на дама аз имам една фигура по-малко и искам да сменявам фигури с противника си, сигурно ще загубя играта и затова не бива да сменявам.

Когато противникът ми има шестнадесет фигури, а аз — четиринадесет, аз съм по-слаб от него само с една осма; но когато аз сменя тринадесет фигури, той ще бъде три пъти по-силен от мене.

Преди Бородинското сражение нашите сили се отнасяха към френските приблизително както пет към шест, а след сражението — както едно към две, тоест — до сражението — сто хиляди към сто и двадесет, а след сражението — петдесет към сто. Но в същото време умният и опитен Кутузов прие сражението. А Наполеон, гениалният, както го наричат, пълководец, даде сражение, като загуби четвъртината от армията си и разтегна още повече линията си. Ако кажат, че след завземането на Москва той е смятал, както при завземането на Виена, да завърши кампанията, против това има много доказателства. Самите историци на Наполеон разказват, че още от Смоленск той искал да спре, знаел опасността от разтегнатата си линия и знаел, че заемането на Москва няма да бъде край на кампанията, защото от Смоленск той бе видял в какво положение му се оставяха руските градове и не бе получил ни един отговор на нееднократните си заявления, че желае да води преговори.

Давайки и приемайки Бородинското сражение, Кутузов и Наполеон постъпиха против волята си и безсмислено. А историците вече към свършените факти приспособиха хитро сплетени доказателства за предвидливостта и гениалността на пълководците, които измежду всичките безволеви оръдия на световните събития бяха най-робските и безволеви дейци.

Древните са ни оставили образци на героични поеми, в които целият интерес на историята е съсредоточен в героите, и ние все още не можем да свикнем с това, че за нашето човешко време история от тоя род няма смисъл.

На другия въпрос: как са станали Бородинското и предходното му Шевардинско сражение — съществува също тъй твърде определена и на всички известна, съвсем лъжлива представа. Всички историци описват сражението по следния начин:

При отстъплението си от Смоленск руската армия уж била търсела позиция за генералното сражение, която да бъде най-изгодна за нея, и такава позиция била уж намерена при Бородино.

Русите уж предварително били укрепили тая позиция, вляво от пътя (от Москва за Смоленск), почти под прав ъгъл с него, от Бородино до Утица, точно на мястото, дето стана сражението.

Пред тая позиция уж бил оставен за наблюдаване на неприятеля укрепен преден пост на Шевардинската могила. На 24-и Наполеон уж бил атакувал предния пост и го превзел; а на 26-и атакувал цялата руска армия, която заемала позиция на Бородинското Поле.

Тъй се разправя в историите и всичко това е съвсем невярно и всеки, който иска да вникне в същността на работата, лесно ще се убеди в това.

Русите не търсеха по-добра позиция, а, напротив, при отстъплението си отминаха много позиции, които бяха по-добри от Бородинската. Те не се спряха ни на една от тия позиции: и затуй, че Кутузов не искаше да заеме позиция, която не той е избрал, и затуй, че искането за народно сражение още не бе проявено достатъчно силно, и затуй, че Милорадович с опълчението не се бе още приближил, и по други още причини, които са неизброими. Факт е, че предишните позиции бяха по-силни и че Бородинската (на която бе дадено сражението) не само не е силна, но съвсем с нищо не представлява изобщо някаква по-хубава позиция от всяко друго място в Руската империя, което човек, ако рече да избира, може да посочи с карфица върху картата.

Русите не само че не укрепиха позициите на Бородинското поле вляво под прав ъгъл с пътя (Тоест мястото, дето стана сражението), но и никога до 25 август 1812 година не бяха мислили, че сражението може да стане на това място. Доказателство за това е, че не само на 25-и на това място нямаше укрепления, но че започнати на 25-и, укрепленията не бяха довършени и на 26-и, като второ доказателство служи и положението на Шевардинския редут: Шевардинският редут няма никакъв смисъл, щом е пред оная позиция, на която бе прието сражението. За какво тоя редут бе укрепен по-силно от всички други пунктове? И за какво, защищавайки го 24 часа, до късна нощ, бяха изчерпани всички усилия и загубени шест хиляди души? За наблюдаване на неприятеля бе достатъчен само един казашки разезд. На трето място доказателство, че позицията, на която стана сражението, не е била предвидена и че Шевардинският редут не е бил преден пункт на тая позиция, е това, че Барклай де Толи и Багратион до 25 число бяха убедени, че Шевардинският редут е левият фланг на позицията и че самият Кутузов в донесението си, писано набързо след сражението, нарича Шевардинския редут ляв фланг на позицията. Много по-късно вече, когато донесенията за Бородинското сражение се пишеха спокойно (навярно за да се оправдаят грешките на главнокомандуващия, който трябва да бъде непогрешим), се измисли онова невярно и странно, твърдение, че уж Шевардинският редут служел за преден пост (когато той беше само укрепен пункт на левия фланг) и че уж Бородинското сражение било прието от нас на укрепена и предварително избрана позиция, когато то стана на съвсем неочаквано и почти неукрепено място.

Очевидно работата е била така: позицията е била избрана по река Колоча, която пресича шосето не под прав, а под остър ъгъл, тъй че левият фланг е бил в Шевардино, десният към селището Ковое и центърът — в Бородино, при сливането на реките Колоча и Война. За една армия, целта на която е да спре неприятеля, тръгнал по Смоленския път към Москва, тая позиция, под прикритието на река Колоча, е очевидна за всекиго, който погледне Бородинското поле, като забрави как бе станало сражението.

Наполеон, който на 24-и бе тръгнал за Валуево, не видял (както се разправя в историите) позицията на русите от Утица до Бородино (той не можеше да види тая позиция, защото тя не съществуваше) и не видял предния пост на руската армия, а преследвайки руския ариергард, се натъкнал на левия фланг на руската позиция, на Шевардинския редут, и неочаквано за русите прекарал войските си през Колоча. И русите, преди да успеят да влязат в генералното сражение, отстъпиха с лявото си крило от позицията, която смятаха да заемат, и заеха нова позиция, която не беше предвидена и укрепена. Като мина на лявата страна на Колоча, вляво от пътя, Наполеон придвижи цялото бъдещо сражение отдясно наляво (откъм страната на русите) и го премести в полето между Утица, Семьоновское и Бородино (в това поле, което с нищо не е по-изгодно за позиция от всяко друго поле В Русия) и в това поле стана на 26-и цялото сражение. В груб вид планът на предполагаемото и станалото сражение ще бъде такъв:

Ако вечерта на 24-и Наполеон не бе тръгнал за Колоча и не бе заповядал да атакуват още същата вечер редута, а би почнал атаката сутринта на следния ден, никой не би се усъмнил, че Шевардинският редут беше левият фланг на нашата позиция; и сражението би станало така, както го очаквахме. В такъв случай ние навярно още по-упорито бихме бранили Шевардинския редут, нашия ляв фланг; бихме атакували Наполеон в центъра или вдясно и на 24-и генералното сражение би станало на позицията, която беше укрепена и предвидена. Но тъй като атаката срещу нашия ляв фланг стана вечерта, след отстъплението на нашия ариергард, тоест непосредствено след сражението при Гридньова, и тъй като руските военачалници не искаха или не успяха да почнат генералното сражение още тогава, на 24-и вечерта, първото и главно действие на Бородинското сражение беше загубено още на 24-и и очевидно доведе до загубване и на онова, което стана на 26-и.

След загубването на Шевардинския редут към сутринта на 25-и ние се намерихме без позиция на левия фланг и бяхме поставени пред необходимостта да завием с лявото си крило и бързо да го укрепваме — дето и да се случеше:

Но не стигаше, че на 26 август руските войски се намираха под защитата на слаби, недовършени укрепления — неизгодата на това положение се увеличи още с туй, че руските военачалници, като не признаваха свършения вече факт (загубата на позицията на левия фланг и пренасянето на цялото бъдещо сражение отдясно наляво), оставаха в разтегнатата си позиция от село Новое до Утица и поради това трябваше през време на сражението да придвижват войските си отдясно наляво. По тоя начин през всичкото време на сражението русите имаха срещу цялата френска армия, насочена към нашето ляво крило, двойно по-слаби сили. (Действията на Понятовски срещу Утица и Уваров на десния фланг на французите бяха действия, отделни от общия ход на сражението.)

Та Бородинското сражение стана съвсем не така, както (мъчейки се да скрият грешките на нашите военачалници и поради това намалявайки славата на руската войска и народ) го описват, Бородинското сражение не стана на избрана и укрепена позиция — с донякъде само по-слаби руски сили, а Бородинското сражение, поради загубването на Шевардинския редут, беше прието от русите в открита, почти неукрепена местност, със сили, двойно по-слаби от френските, тоест в такива условия, при които не само бе немислимо да се бият десет часа и да оставят сражението нерешено, но бе немислимо и в продължение на три часа да се задържи армията от пълен разгром и бягство.

XX

На 25-ти сутринта Пиер напусна Можайск. По надолнището на грамадния, стръмен и крив хълм, който почваше от града, покрай катедралната църква на възвишението вдясно, в която имаше църковна служба и биеха камбаните, Пиер слезе от колата и тръгна пеш. Зад него се спускаше надолу някакъв конен полк с песнопойци отпред. Насреща му се изкачваха каруци с ранени от вчерашното сражение. Селяните-колари викаха на конете, шибаха ги с камшици и изтичваха от едната страна на другата. Колите, в които лежаха или седяха по трима-четирима ранени войници, подскачаха от нахвърляните като настилка камъни по стръмното нагорнище. Ранените, превързани с парцали, бледи, със стиснати устни и намръщени вежди, хванати за канатите, подскачаха и се блъскаха в колите. Почти всички гледаха с наивно детско любопитство бялата шапка и зеления фрак на Пиер.

Кочияшът на Пиер викаше сърдито към колите с ранени да карат в едната страна. Кавалерийският полк, който слизаше с песни от хълма, се приближи до колата на Пиер и стесни пътя. Пиер се спря, притиснат в края на изкопания в хълма път. Поради стръмния скат слънцето не достигаше до пътя и там беше студено и влажно; над главата на Пиер беше ярко августовско утро и весело се носеше камбанният звън. Една каруца с ранени спря в края на пътя, току до Пиер. Коларят, с цървули от лико, запъхтян, изтича до колата си, пъхна камък под задните колела без обковка и почна да оправя ремъците по гърба на запрялото се конче.

Един ранен стар войник с превързана ръка, който вървеше след талигата, се хвана със здравата си ръка за нея и се извърна към Пиер.

— Кажи, земляче, тук ли ще ни оставят да лежим? Или ще ни карат до Москва? — рече той.

Пиер тъй се бе замислил, че не чу въпроса. Той гледаше ту кавалерийския полк, който се срещна сега с кервана ранени, ту каруцата, до която стоеше и в която бяха седнали двама ранени и трети лежеше, и му се стори, че тук, в тях, е отговорът на занимаващия го въпрос. От седналите в каруцата войници единият навярно бе ранен в бузата. Цялата му глава бе обвързана с парцали, а едната му буза беше подута колкото детска глава. Устата и носът му бяха изкривени на една страна. Той гледаше църквата и се кръстеше. Другият, младо момче, новобранец, рус и бял, като че без капчица кръв в тънкото си лице, гледаше Пиер със застинала добра усмивка; третият лежеше ничком и лицето му не се виждаше. Кавалеристите-песнопойци минаваха над самата каруца.

— „Ах, запропала… да ежова голова… да на чужой стороне живучи…“[1] — подвикваха те танцовата войнишка песен. Сякаш пригласяйки им, само че в друг род веселие, се гонеха във висините металическите звуци на камбанния звън. А в още по-друг род веселие горещите лъчи на слънцето заливаха насрещната стръмнина. Но под стръмнината, до колата с ранените, при запъхтяното конче, дето бе застанал Пиер, беше влажно, мрачно и тъжно.

Войникът с подутата буза гледаше ядосано кавалеристите-песнопойци.

— Ох, наперени момчета! — рече той укорно.

— Днеска не само войници, ами и селяни видях. Карат и селяните — каза с тъжна усмивка войникът, който беше зад колата, като се обърна към Пиер. — Днеска много-много не придирят… Искат да го натиснат с целия народ; с една реч — Москва. Искат наведнъж да свършат. — Макар че думите на войника бяха неясни, Пиер разбра всичко, което той искаше да каже, и кимна одобрително.

Пътят се разчисти, Пиер, слезе в подножието и продължи по-нататък.

Пиер пътуваше, като оглеждаше и двете страни на пътя, търсеше познати лица и срещаше само непознати военни лица от различни родове войски, които с еднакво учудване гледаха бялата му шапка и зеления фрак.

След като измина около четири версти, той срещна първия си познат и радостно се обърна към него. Тоя познат беше един от началствуващите доктори в армията. Пътуваше в насрещна посока с бричка заедно с един млад доктор и като позна Пиер, спря своя казак, който седеше на капрата вместо кочияш.

— Графе! Ваше сиятелство, защо сте тук? — попита докторът.

— Ами поиска ми се да погледам…

— Да, да, има какво да погледате…

Пиер слезе и спря, заприказва с доктора и му обясни намерението си да участвува в сражение.

Докторът посъветва Безухов да се обърне направо към светлейшия.

— Защо да бъдете кой знае къде през време на сражението, в неизвестност — каза той, като срещна погледа на своя млад другар, а светлейшият все пак ви познава и ще ви приеме благосклонно. Тъй направете, драги — каза докторът.

Изглеждаше, че докторът е уморен и бърза.

— Та вие мислите… А аз исках да ви попитам още де е точно позицията.

— Позицията ли? — рече докторът. — Това вече не е по моята част. Като минете през Татариново, там нещо много копаят. Ще се качите на могилата: оттам се вижда — рече докторът.

— Вижда ли се оттам?… Ако вие бихте…

Но докторът го прекъсна и тръгна към бричката.

— Бих ви завел, но, вярвайте Бога, ето, дотука съм зает (докторът посочи гърлото си), препускам до корпусния командир. Че у нас — какво е?… Знаете ли, графе, утре ще има сражение; от сто хиляди войска трябва да смятаме най-малко двадесет хиляди ранени; а ние нямаме нито носилки, нито легла, нито фелдшери, нито лекари дори за шест хиляди. Има десет хиляди каруци, но трябват и други неща; каквото щеш прави.

Странната мисъл, че от ония хиляди хора, живи, здрави, млади и стари, които с весело учудване гледаха шапката му, има навярно двадесет хиляди обречени на рани и смърт (може би тъкмо тия, които бе видял) — порази Пиер.

„Те може би утре ще умрат, защо мислят за нещо друго, а не за смъртта?“ И изведнъж по някаква скрита връзка на мислите пред него изпъкна живо слизането му от Можайския хълм, колите с ранени, камбанният звън, полегатите лъчи на слънцето и песните на кавалеристите.

„Кавалеристите отиват в сражение и срещат ранени и ни за миг не се замислят какво ги очаква, а минават покрай тях и смигат на ранените. А от всички тях двадесет хиляди са обречени на смърт, а те се чудят на шапката ми! Странно!“ — мислеше Пиер, като отиваше по-нататък към Татариново.

До една помешчическа къща, вляво от пътя, имаше екипажи, обозни коли, множество вестовои и часовои. Тук бе квартирата на светлейшия. Но в това време, когато Пиер пристигна, той не беше там и нямаше почти никого от щабните. Всички бяха на молебен. Пиер потегли напред, към Горки.

Когато се изкачи на възвишението и влезе в малката селска улица, за пръв път Пиер видя селяни-опълченци, с кръстове по шапките и в бели рубашки, които със силна глъчка и със смях, оживени и потни, работеха нещо на една грамадна тревясала могила вдясно от пътя.

Едни от тях копаеха с лопати могилата, други возеха по дъски колички с пръст, трети стояха, без да вършат нищо.

На могилата бяха застанали двама офицери и им даваха нареждания. Като видя тия селяни, които очевидно се забавляваха още със своето ново, военно състояние, Пиер отново си спомни ранените войници в Можайск и му стана ясно онова, което искаше да изрази войникът, който казваше, че искат да натиснат с целия народ. Гледката на тия работещи на полесражението брадати селяни с техните странни безформени ботуши, потните им шии и тук-там у някои разкопчани яки на рубашките, изпод които се виждаха загорелите костни на ключиците, подействува на Пиер по-силно от всичко, което бе видял и слушал дотогава за тържествеността и многозначителността на сегашния миг.

[1] Ех, изгубила се стригана глава по чужди краища. ↑

XXI

Пиер слезе от екипажа си и се изкачи покрай опълченците, които работеха, на могилата, отдето, както му бе казал докторът, се виждало полесражението.

Беше към единадесет часа сутринта. Слънцето беше малко вляво и зад Пиер и осветяваше ярко през чистия рядък въздух грамадната, открила се пред него панорама по издигащата се амфитеатрално местност.

На върха и вляво по тоя амфитеатър, разрязвайки го, се виждаше голямото Смоленско шосе, което вървеше през село с бяла църква, на около петстотин крачки пред могилата и по-долу от нея (то беше Бородино). Пътят минаваше край селото, през моста и по надолнища и нагорнища извиваше все по-нагоре и по-нагоре към село Валуево, което се виждаше на около шест версти оттук (сега там беше Наполеон). Зад Валуево пътят се скриваше в жълтеещата на хоризонта гора. В тая гора, брезова и смърчова, вдясно от посоката на пътя, блестеше на слънцето далечният кръст и камбанарията на Колоцкия манастир. Из цялата тая синя далечина, вдясно и вляво от гората и пътя, се виждаха на разни места димящи огньове и неопределени маси войски — наши и неприятелски. Вдясно, по течението на реките Колоча и Москва, местността беше изрязана от долове и възвишения. Между доловете се виждаха в далечината селата Беззубово и Захарино. Вляво местността беше по-равна, имаше ниви с жита и се виждаше едно димящо, опожарено село — Семьоновское.

Всичко, което Пиер виждаше вдясно и вляво, беше тъй неопределено, че нито лявата, нито дясната страна на полето можа да задоволи представата му. Навсякъде беше не полесражение, каквото той очакваше да види, а нивя, поляни, войски, гори, дим от огньове, села, могили и потоци; и колкото и да претърсваше с очи, Пиер не можа да намери в тая жива местност позиция и не можа дори да отличи нашите войски от неприятелските.

„Трябва да попитам някой по-вещ“ — помисли той и се обърна към един офицер, който гледаше с любопитство неговата невоенна, грамадна фигура.

— Позволете ми да ви попитам — обърна се Пиер към офицера, — това село отпред кое е?

— Бурдино или как беше… — рече офицерът, като запита другаря си.

— Бородино — поправи го другият.

Офицерът, очевидно доволен от случая да поговори, се приближи до Пиер.

— Нашите ли са там? — попита Пиер.

— Да, а оттатък, по-надалеч, са французите — рече офицерът. — Ето ги, виждат се.

— Къде, къде? — попита Пиер.

— Виждат се с просто око. Ето ги! — Офицерът посочи с ръка пушеците вляво отвъд реката и по лицето му се изписа онова строго и сериозно изражение, което Пиер видя по много лица, които бе срещнал.

— Ах, това са французите! Ами там?… — Пиер показа могилата вляво, около която се виждаха войски.

— Те са нашите.

— Ах, нашите! Ами там?… — Пиер показа към друга далечна могила с голямо дърво, до едно село, което се виждаше в дола, дето също димяха огньове и се червенееше нещо.

— Това е пак той — рече офицерът. (То беше Шевардинският редут.) — Вчера беше наше, а сега — негово.

— Ами как е нашата позиция?

— Позицията ли? — рече офицерът с усмивка от удоволствие. — Това мога да ви разкажа добре, защото аз съм строил почти всички наши укрепления. Ето, виждате ли, нашият център е в Бородино, ей там. — Той посочи селото с бялата църква пред него. — Там е мостът над Колоча. Ей там, виждате ли, дето в падинката има редици окосено сено, ей там е мостът. Това е нашият център. Десният ни фланг ето къде е (той посочи рязко надясно, далеч в дола), там е Москва река и там ние построихме три много силни редута. Левият фланг… — офицерът спря. — Виждате, това мъчно мога да ви обясня… Вчера нашият ляв фланг беше ей там, в Шевардино, хе там, виждате ли, дето е дъбът; а сега ние дръпнахме назад лявото си крило — сега той е там, там — виждате ли селото и дима? Това е Семьоновское, ето там. — Той посочи могилата на Раевски. — Само че сражението едва ли ще стане тук. Той е прехвърлил тук войски само за измама; той сигурно ще заобиколи вдясно от Москва река. Ех, дето и да бъде, утре мнозина от нас няма да ги има! — каза офицерът.

Един стар унтерофицер, който се бе приближил до офицера, докато той разправяше, чакаше мълком началника си да довърши; но на това място, очевидно недоволен от думите на офицера, той го прекъсна.

— Трябва да отиваме за туровете[1] — каза строго той.

Офицерът сякаш се смути, сякаш разбра, че може да се мисли колко хора не ще ги има утре, но че не бива да се говори за това.

— Е, добре, изпрати пак трета рота — каза бързо офицерът.

— А вие какъв сте, да не сте доктор?

— Не, аз така… — отговори Пиер. И тръгна в подножието пак покрай опълченците.

— Ах, да им се не види! — рече вървящият подире му офицер, като запуши носа си и изтича покрай ония, които работеха.

— Ето ги!… Носят я, идат… Ето ги… сега ще дойдат… — чуха се изведнъж гласове и офицери, войници и опълченци изтичаха напред по пътя.

По нагорнището от Бородино възлизаше църковно шествие. Пред всички по прашния път стройно вървеше пехота със свалени кивери и пушки с дулата надолу. След пехотата се чуваше църковно пение.

Изпреварвайки Пиер, войници и опълченци тичаха със свалени шапки срещу шествието.

— Носят Божата майчица! Закрилницата!… Иверската…

— Смоленската Божа майка — поправи друг.

Опълченците — и ония, които бяха в селото, и ония, които работеха при батареята — хвърлиха лопати и хукнаха да посрещнат църковното шествие. След батальона, който вървеше по прашния път, вървяха свещеници в църковни одежди, едно старче с калимавка, духовници и певци. След тях войници и офицери носеха голяма, с черен образ икона, обкована със сребро. Това беше икона, изнесена от Смоленск, която пътуваше оттогава заедно с армията. Зад иконата, около нея, пред нея, от всички страни вървяха, тичаха и се покланяха доземи тълпи гологлави военни.

Когато стигна върха на могилата, иконата спря; хората, които я държаха с кърпи, се смениха, псалтовете запалиха отново кадилниците и молебенът почна. Знойните лъчи на слънцето удряха отвесно отгоре; лек, свеж ветрец играеше с косите на гологлавите хора и с лентите, които украсяваха иконата; тихичко пение се носеше под откритото небе. Грамадно множество гологлави офицери, войници и опълченци обкръжаваше иконата. Зад свещеника и псалта, на разчистено място, бяха застанали високопоставени военни. Един плешив генерал с Георгиевски орден на шията стоеше току зад гърба на свещеника и без да се кръсти (очевидно немец), търпеливо чакаше края на молебена, който според него трябваше да изслуша, навярно за да възбуди патриотизма на руския народ. Друг генерал стоеше във войнствена поза, и подрусваше ръка пред гърдите си, като се пооглеждаше наоколо. Между тия високопоставени военни Пиер, застанал сред селяните, видя някои свои познати; но той не ги гледаше: цялото му внимание бе погълнато от сериозното изражение на лицата в това множество от войници и опълченци, които еднакво жадно гледаха иконата. Щом уморените псалтове (те пееха двадесетия молебен) почваха лениво и по навик да пеят: „Спаси от бед рабы твоя, Богородице“, и свещеникът и дяконът подхващаха: „Яко вси по бозе к тебе прибегаем, яко нерушимой стене и предстательству“ — по всички лица пламваше пак същото изражение на съзнание за тържествеността на настъпващата минута, същото, което той бе видял по надолнището при Можайск и на мигове по много и много лица тая сутрин; и по-често се навеждаха главите, и косите се разтърсваха, и се чуваха въздишки и удари на кръстещите се ръце по гърдите.

Множеството, което обкръжаваше иконата, изведнъж се разцепи и притисна Пиер. Някой, навярно много важно лице, ако се съди по бързината, с която му отваряха път, се приближи до иконата.

Това беше Кутузов, който обикаляше позицията. Връщайки се в Татариново, той дойде на молебена. Пиер веднага позна Кутузов по неговата особена, различаваща се от всички други фигура.

В дълъг сюртук на грамадното си от дебелина тяло, с поприведен гръб, открита бяла глава и с изтекло, бяло око на размекналото се лице, Кутузов влезе в кръга със своя накуцващ вървеж и спря зад свещеника. Той се прекръсти с привичен жест, досегна с ръка земята и като въздъхна тежко, наведе побелялата си глава. Зад Кутузов бяха Бенигсен и свитата. Въпреки присъствието на главнокомандуващия, който привлече вниманието на всички висши чинове, опълченците и войниците, без да го поглеждат, продължаваха да се молят.

Когато молебенът свърши, Кутузов се приближи до иконата, отпусна се тежко на колене, покланяйки се доземи, и дълго се мъчи, но не можа да стане от тежест и слабост. Побелялата му глава потръпваше от усилия. Най-сетне той стана и с детски-наивно издадени напред устни целуна иконата и пак се поклони, като досегна земята с ръка. Генералитетът последва примера му; сетне офицерите, а след тях, като се натискаха, тъпчеха, пъхтяха и блъскаха един друг, тръгнаха войниците и опълченците.

[1] Тур — плетен цилиндричен кош, който се пълни с пръст и служи за прикритие от пушечен огън. — Б.пр. ↑

XXII

Залюлян от тълпата, която го бе обкръжила и натискаше, Пиер гледаше наоколо си.

— Граф Пьотр Кирилич! Как сте попаднали тук? — каза нечий глас.

Пиер погледна нататък.

Борис Друбецкой, изчиствайки с ръка коленете си, които бе изцапал (навярно когато и той бе целувал иконата), се приближи усмихнат към Пиер. Борис беше облечен елегантно, с отсянка на походна войнственост. Той носеше дълъг сюртук и камшик през рамо, също като Кутузов.

В това време Кутузов стигна до селото и седна в сянката на най-близката къща, на скамейката, донесена тичешком от един казак и бързо покрита с килимче от друг. Грамадната блестяща свита обкръжи главнокомандуващия.

Пиер обясни намерението си да участвува в сражението й да прегледа позицията.

— Ето какво ще направите — каза Борис. — Je vous ferai les honneurs du camp.[1] Най-хубаво ще можете да видите всичко оттам, дето ще бъде граф Бенигсен. Аз нали съм на служба при него. Ще му доложа. А ако искате да обиколите позицията, елате с нас: ще тръгваме след малко за левия фланг. А после ще се върнем и аз ви моля да заповядате да нощувате у мене, и ще съставим партия за карти. Нали се познавате с Дмитрий Сергеич? Той живее ей там. — Той посочи третата къща в Горки.

— Но мене ми се иска да видя десния фланг; казват, че той е много силен — рече Пиер. — Бих искал да мина по цялата позиция, като почна от Москва река.

— Е, това можете после, а главният фланг е левият…

— Да, да. А не можете ли ми каза де е полкът на княз Болконски? — попита Пиер.

— На Андрей Николаевич ли? Ще минем край него, аз ще ви заведа.

— Как е левият фланг? — попита Пиер.

— Право да ви кажа, entre nous[2], Господ знае в какво положение е нашият ляв фланг — каза Борис, като понижи доверчиво гласа си, — граф Бенигсен мислеше съвсем друго. Той мислеше да укрепи ей оная там могила, съвсем не така… но — Борис сви рамене. — Светлейшият не поиска или са му наприказвали. Нали… — И Борис не довърши, тъй като в това време до Пиер се приближи Кайсаров, адютантът на Кутузов. — А! Паисий Сергеич — каза със свободна усмивка Борис, обръщайки се към Кайсаров. — Аз тъкмо се старая да обясня на графа позицията. Чудно как е могъл светлейшият тъй вярно да отгатне замислите на французите!

— За левия фланг ли говорите? — рече Кайсаров.

— Да, да, именно. Нашият ляв фланг сега е много, много силен.

Макар че Кутузов изгонваше всички излишни хора от щаба, Борис съумя да се задържи в главната квартира и след предприетите от него промени. Той се нагласи при граф Бенигсен. Както всички, при които бе служил Борис, граф Бенигсен смяташе младия княз Друбецкой за неоценим човек.

В командуването на армията имаше две рязко определени партии: партията на Кутузов и партията на Бенигсен, началника на щаба. Борис беше във втората партия и никой не умееше така, както той, въздавайки угоднически уважение на Кутузов, да оставя да се почувствува, че стареца не го бива и че цялата работа се води от Бенигсен. Сега бе настъпил решителният миг на сражението, който трябваше или да унищожи Кутузов и властта да бъде предадена на Бенигсен, или, дори ако Кутузов спечелеше сражението, да се направи така, та да се разбере, че всичко се дължи на Бенигсен. Във всеки случай за утрешния ден трябваше да се раздадат големи награди и да се издигнат нови хора. И поради това целия ден Борис беше в раздразнено оживление.

След Кайсаров при Пиер дойдоха още други негови познати и той не сварваше да отговори на въпросите за Москва, с които го обсипваха, и не сварваше да изслуша онова, което му разправяха. По всички лица бе изписано оживление и тревога. Но на Пиер му се струваше, че причината за възбудата, изразена по някои от тия лица, се криеше повече във въпросите за личния успех, и от ума му не излизаше друго изражение на възбуда, което виждаше по други лица и което показваше въпроси не лични, а общи, въпроси за живота и смъртта. Кутузов съзря Пиер и групата около него.

— Повикайте го да дойде при мене — каза Кутузов. Адютантът предаде желанието на светлейшия и Пиер тръгна към скамейката. Но преди него до Кутузов се приближи един редник-опълченец. Беше Долохов.

— Тоя защо е тук? — попита Пиер.

— Той е такъв мошеник, че навсякъде се вре! — отговориха на Пиер. — Нали е разжалван. Сега трябва пак да изскочи. Предлагал някакви проекти и се промъкнал нощем в неприятелската верига… но е юначага!…

Пиер свали шапка и почтително се наведе пред Кутузов.

— Реших, че ако доложа на ваша светлост, вие може да ме изгоните или да ми кажете, че ви е известно това, което ви докладвам, и тогава пак нищо няма да загубя… — рече Долохов.

— Тъй, тъй.

— А ако съм прав, ще принеса полза на отечеството, за което съм готов да умра.

— Тъй… тъй…

— И ако на ваша светлост му потрябва човек, който не би жалил кожата си, благоволете да си спомните за мене… Аз може би ще потрябвам на ваша светлост.

— Тъй… тъй… — повтори Кутузов, като гледаше Пиер със смеещо се, присвито око.

В това време Борис с придворната си ловкост излезе напред, до Пиер, по-близо до началството, и най-естествено и не високо, като че продължаваше започнат разговор, каза на Пиер:

— Опълченците — те пък просто облякоха бели ризи, да се приготвят за смърт. Какво геройство, графе!

Борис каза това очевидно за да го чуе светлейшият. Той знаеше, че Кутузов ще обърне внимание на тези думи и наистина светлейшият се обърна към него.

— Какво казваш ти за опълчението? — рече той на Борис.

— Те, ваша светлост, готвейки се за утрешния ден, за смърт, облякоха бели ризи.

— А!… Чудесни, безподобни хора! — рече Кутузов, затвори очи и поклати глава. — Безподобни хора! — повтори с въздишка той.

— Искате да помиришете барут ли? — рече той на Пиер. — Да, приятна миризма. Имам честта да бъда обожател на вашата съпруга, здрава ли е тя? Моят лагер е на ваше разположение. — И както често се случва със старите хора, Кутузов почна разсеяно да оглежда наоколо си, сякаш бе забравил всичко, което трябваше да каже или да стори.

Очевидно той бе си спомнил онова, което се мъчеше да си спомни, и повика Андрей Сергеич Кайсаров, брата на адютанта си.

— Как, как бяха, как бяха стиховете на Марин, как бяха стиховете, как? Дето написал за Гераков: „Ще бъдеш в корпуса учител…“ Кажи ги, кажи — заговори Кутузов, като очевидно се готвеше да се посмее. Кайсаров ги каза. Кутузов, усмихвайки се, кимаше с глава в такт на стиховете.

Когато Пиер се отдели от Кутузов, Долохов се приближи до него и хвана ръката му.

— Много ми е драго, че ви срещам тук, графе — каза му той високо, без да се стеснява от присъствието на другите, и с особена решителност и тържественост. — В навечерието на деня, в който бог знае кому от нас е отредено да остане жив, радвам се от случая да мога да ви кажа, че съжалявам за станалите помежду ни недоразумения и че бих желал да нямате нищо против мене. Моля ви да ми простите.

Пиер гледаше усмихнат Долохов и не знаеше какво да му каже. Долохов, с бликнали в очите му сълзи, прегърна и целуна Пиер.

Борис каза нещо на своя генерал и граф Бенигсен се обърна към Пиер и му предложи да отиде с тях по фронтовата линия.

— Ще ви бъде интересно — каза той.

— Да, много интересно — каза Пиер.

След половин час Кутузов замина за Татариново, а Бенигсен със свитата си, в която беше и Пиер, тръгна по фронтовата линия.

[1] Аз ще ви разведа из лагера. ↑

[2] Между нас. ↑

XXIII

От Горки Бенигсен слезе по шосето към моста, който офицерът от могилата бе посочил на Пиер като център на позицията и до който на брега лежаха редици окосена трева, лъхаща на сено. През моста те минаха в село Бородино, оттам завиха вляво и край безбройното множество войски и топове стигнаха до висока могила, дето копаеха опълченци. Това беше редут, който още нямаше наименование, но после бе наречен редутът на Раевски или — батареята на могилата.

Пиер не обърна особено внимание на тоя редут. Той не знаеше, че ще запомни това място повече от всички други места на Бородинското поле. Сетне през дола отидоха към Семьоновское, отдето войниците влачеха последните греди на къщите и сайвантите. Сетне по надолнища и нагорнища минаха през изтъпкана, очукана като от град ръж, из току-що прокарания от артилерията път по неравната изорана земя, към флешите[1], които още се копаеха.

Бенигсен спря при флешите и се загледа напред към Шевардинския редут (който вчера още бе наш), дето се виждаха неколцина конници. Офицерите казваха, че там бил Наполеон или Мюра. И всички гледаха тая група конници. И Пиер гледаше, нататък, като се мъчеше да отгатне кой от тия едва съзирани хора беше Наполеон. Най-сетне конниците слязоха от могилата и се скриха.

Бенигсен се обърна към приближилия до него генерал и, почна да му обяснява цялото положение на нашите войски. Пиер слушаше думите на Бенигсен, като напрягаше всичките сили на ума си, за да проумее същността на предстоящото сражение, но с огорчение чувствуваше, че умствените му способности бяха недостатъчни за това. Той не разбираше нищо. Бенигсен престана да говори и забелязвайки фигурата на заслушания Пиер, изведнъж се обърна към него и каза:

— На вас, струва ми се, не ви е интересно?

— Ах, напротив, много интересно — повтори Пиер не съвсем искрено.

От флешите отидоха още по-вляво, по пътя, който извиваше в гъста, невисока брезова гора. Посред гората, на пътя пред тях, изскочи един кафяв, с бели крака заек и изплашен от тропота на многото коне, така се обърка, че дълго скача по пътя пред тях, предизвиквайки общото внимание и смях, и едва когато няколко гласа едновременно му викнаха, скочи встрани и се скри в гъсталака. След като минаха около две версти в гората, излязоха на една поляна, дето бяха войските от корпуса на Тучков, който трябваше да защищава левия фланг.

Тук, на крайния ляв фланг, Бенигсен говори много и разпалено и както се стори на Пиер, направи една важна във военно отношение разпоредба. Пред разположението на войските на Тучков имаше едно възвишение. Това възвишение не бе заето от войските. Бенигсен разкритикува високо тая грешка, като каза, че е било безумие да се остави незаета тая височина, която командуваше местността, и да се поставят войските под нея. Някои генерали изказаха същото мнение. Особено един с воинска пламенност каза, че са ги поставили тук, за да бъдат избити. Бенигсен от свое име заповяда войските да заемат височината.

Тая разпоредба на левия фланг накара Пиер още повече да се усъмни в способностите си да разбере военните работи. Като слушаше Бенигсен и генералите, които осъждаха положението на войските под възвишението, Пиер напълно ги разбираше и споделяше мнението им; но тъкмо поради това той не можа да разбере как е могъл оня, който ги е поставил тук, под височината, да направи такава очевидна и груба грешка.

Пиер не знаеше, че тия войски бяха поставени не за да бранят позицията, както мислеше Бенигсен, а бяха поставени на скрито място за засада, тоест за да бъдат незабелязани и да ударят неочаквано приближаващия неприятел. Бенигсен не знаеше това и придвижи войските напред по особени съображения, без да каже това на главнокомандуващия.

[1] Род укрепление. ↑

XXIV

В тая ясна августовска вечер на 25-и княз Андрей лежеше, облакътен на ръка, в един изпочупен сайвант в село Князково, на единия край от разположението на полка си. През дупката на разкъртената стена той гледаше ивицата тридесетгодишни брези край стобора, долните клони на които бяха окършени, разораната нива с наредени по нея купи овес и храсталаците, дето се виждаше димът на огньове — войнишките кухни.

Колкото и ограничен, и никому непотребен, и тежък да се струваше сега на княз Андрей неговият живот, той се чувствуваше развълнуван и раздразнен също както преди седем години в Аустерлиц в навечерието на сражението.

Заповедите за утрешното сражение бяха дадени и получени от него. Той нямаше какво повече да прави. Но мислите, най-простите, ясни — и затуй страшни мисли, не го оставяха на спокойствие. Той знаеше, че утрешното сражение сигурно щеше да бъде най-страшно от всички, в които бе участвувал, и възможността за смърт за пръв път в живота му, без никакво отношение към житейските работи, без съображения как ще подействува на другите, а само по отношение на самия него, на неговата душа, живо, почти със сигурност изпъкна пред него просто и ужасно. И от висотата на тая представа всичко, което преди това го измъчваше и занимаваше, изведнъж се озари със студена бяла светлина, без сенки, без перспектива, без разлика в очертанията. Целият живот му се видя като магически фенер, в който той бе гледал дълго — през стъклото и при изкуствено осветление. Сега той изведнъж видя без стъкло и при ярка дневна светлина тия лошо изрисувани картини. „Да, да, ето ги ония лъжливи образи, които ме вълнуваха, възхищаваха и мъчеха — казваше си той, като изреждаше във въображението си главните картини от магическия фенер на своя живот, гледайки ги сега под тая студена бяла светлина на деня, — ясната мисъл за смъртта. — Ето ги тия грубо изрисувани фигури, които ми се струваха нещо прекрасно и тайнствено. Славата, общественото добро, любовта към жената, самото отечество — колко значителни ми се струваха тия картини, с какъв дълбок смисъл ми се струваха изпълнени! И всичко това е толкова просто, бледо и грубо при студената бяла светлина на това утро, което чувствувам, че изгрява за мене.“ Три главни скърби в неговия живот особено спираха вниманието му. Любовта му към жената, смъртта на баща му и френското нахлуване, обхванало половината Русия. „Любовта!… Тая девойка, която ми се струваше преизпълнена с тайнствени сили. Колко я обичах аз! Правех си поетични планове за любов, за щастие с нея. О, мило момченце! — произнесе злобно и на глас той. — Разбира се! Аз вярвах в някаква идеална любов, която трябваше да ми я запази вярна през цялата година на отсъствието ми! Като нежното гълъбче от баснята тя трябваше да залинее през раздялата си с мене. А всичко туй е много по-просто… Всичко туй е ужасно просто, гнусно!

Баща ми също строеше в Лѝсие Гори и мислеше, че то е негово място, негова земя, негов въздух, негови селяни; а дойде Наполеон и не знаейки за съществуването му, го отхвърли като треска от пътя си — и рухна неговото Лѝсие Гори и целият му живот. А княжна Маря казва, че това е изпитание, изпратено от небето. Та за какво е това изпитание, когато него вече го няма и не ще го има? Никога не ще го има! Няма го! Та за кого е това изпитание? Отечеството, гибелта на Москва! А утре мене ще ме убие някой — и дори не французин, а наш, както вчера, когато един войник изпразни пушката си до ухото ми; и ще дойдат французите, ще ме хванат за краката и главата и ще ме запратят в трапа, за да не им воня под носа; и ще се създадат нови условия за живот, с които другите също тъй ще свикнат, и аз няма да ги зная, и мене не ще ме има.“

Той погледна ивицата брези с неподвижната им жълтеникавост, със зеленината им и бялата кора, блеснала на слънцето. „Да умра, да ме убият утре, за да ме няма… всичко това да съществува, а мене да ме няма.“ Той живо си представи своето отсъствие от тоя живот. И тия брези с тяхната светлина и сенки, и тия къдрави облаци, и тоя дим от огньовете — всичко наоколо се преобрази за него и му се стори нещо страшно и заплашително. Мраз полази по гърба му. Той бързо стана, излезе от сайванта и почна да се разхожда.

Зад сайванта се чуха гласове.

— Кой е? — извика княз Андрей.

Червенокосият капитан Тимохин, бившият ротен командир на Долохов, който сега поради недостиг на офицери беше батальонен командир, влезе плахо в сайванта. След него влязоха адютантът и ковчежникът на полка.

Княз Андрей стана бързо, изслуша онова, което офицерите имаха да му предадат по служба, след това им предаде още някои заповеди и се канеше да ги изпрати, когато иззад сайванта се чу познат, малко нашепващ глас.

— Que diable![1] — рече човекът, който се бе ударил в нещо.

Княз Андрей погледна навън от сайванта и видя приближаващия към него Пиер, който се бе спънал в един лежащ прът и щеше да падне. На княз Андрей изобщо му беше неприятно да вижда хора от своя свят и особено Пиер, който му припомняше всичките тежки минути, преживени през последното му отиване в Москва.

— Я гледай! — каза той. — По какъв случай? Съвсем неочаквано.

Когато казваше това, в очите и в изражението на цялото му лице имаше нещо повече от сухост — имаше враждебност, която Пиер веднага забеляза. Той приближаваше до сайванта в най-оживено настроение, но като видя израза на лицето на княз Андрей, почувствува стеснение и неловкост.

— Дойдох… тъй… знаете ли… дойдох… интересно ми е — каза Пиер, който толкова пъти вече през тоя ден бе повтарял безсмислено тая дума „интересно“. — Исках да видя сражение.

— Да, да, а какво казват братята масони за войната? Как да се предотврати? — рече насмешливо княз Андрей. — Е, как е Москва? Как са моите хора? Пристигнаха ли най-после в Москва? — попита той сериозно.

— Пристигнали. Жули Друбецкая ми каза. Аз отидох да ги видя, но не ги намерих. Заминали за краймосковското ви имение.

[1] Дявол да го вземе! ↑

XXV

Офицерите искаха да се сбогуват, но княз Андрей, който сякаш не желаеше да остане очи срещу очи с приятеля си, ги покани да поседят и да пият чай. Донесоха скамейки и чай. Офицерите гледаха дебелата грамадна фигура на Пиер с известно учудване и го слушаха да разказва за Москва и за разположението на нашите войски, които бе успял да обиколи. Княз Андрей мълчеше и лицето му беше толкова неприятно, че Пиер повече се обръщаше към добродушния батальонен командир Тимохин, отколкото към Болконски.

— Та разбра ли цялото разположение на войските? — прекъсна го княз Андрей.

— Да, тоест как? — каза Пиер. — Като невоенен човек, не мога да кажа, че съм разбрал напълно, но все пак разбрах общото разположение.

— En bien, vous etes plus avance que qui cela soit[1] — каза княз Андрей.

— А! — рече Пиер с недоумение, загледан през очилата в княз Андрей. — Е, какво ще кажете за назначението на Кутузов? — рече той.

— Много се зарадвах от това назначение, само това знам — каза княз Андрей.

— Ами, кажете, какво е мнението ви за Барклай де Толи? В Москва разправяха какви ли не работи за него. Как го преценявате вие?

— Питай тях — каза княз Андрей, посочвайки офицерите.

Пиер погледна Тимохин със снизходително-въпросителна усмивка, с каквато всички неволно се обръщаха към него.

— Съмна ни, ваше сиятелство, когато постъпи светлейшият — плахо и поглеждайки непрестанно полковия си командир, каза Тимохин.

— Че защо тъй? — попита Пиер.

— Ами ще ви кажа — дори за дървата и за храната на конете. Нали от Свенцяни отстъпвахме: да не си посмял да пипнеш вършини или сенце, или каквото и да е. Ние си отиваме, а то остава на него, не е ли тъй, ваше сиятелство? — обърна се той към своя княз. — Но ти да не смееш. В нашия полк дадоха под съд двама офицери за такива работи. Но щом постъпи светлейшият, за тия неща стана съвсем просто. Съмна ни…

— Но защо той е забранявал?

Тимохин се озърташе сконфузено и не знаеше как да отговори на такъв въпрос. Пиер отправи същия въпрос към княз Андрей.

— За да не разорят тоя край, който оставяхме на неприятеля — каза злобно-подигравателно княз Андрей. — Това е твърде основателно: не бива да се позволи да се ограбва краят и да се приучват войските на мародерство. А и за Смоленск той вярно разсъди, че французите могат да ни обходят и че имат повече войска. Но той не можа да разбере — викна неочаквано княз Андрей с тънък, като че изведнъж изхвръкнал глас, — но той не можа да разбере, че там ние за пръв път се биехме за руска земя, че войските имаха такъв дух, какъвто никога не бях виждал, че ние два дни наред отблъсвахме французите, че тоя успех удесетори силите ни. Той заповяда да се отстъпи и всички усилия и загуби отидоха напразно. Той не е и помислял за измяна, той се мъчеше да направи всичко колкото е възможно по-добре, той е обмислил всичко; но тъкмо затуй не го бива. Не го бива сега тъкмо защото той твърде основателно и точно обмисля всичко, както прилича на всеки немец. Как да ти кажа… Е, да речем, баща ти има лакей немец, той е прекрасен лакей и ще задоволи, всичките му потребности и нека му служи; но ако баща ти заболее тежко, ти ще изпъдиш лакея и със своите несвикнали, неумели ръце ще почнеш да гледаш баща си и повече ще го успокоиш, отколкото един изкусен, но чужд човек. Тъй сториха и с Барклай. Докато Русия беше здрава, можеше да й служи и чужд човек и той беше отличен министър, но щом тя е в опасност, ней е потребен свой, близък човек. А вие в клуба измислихте, че той е изменник! С това, че го оклеветиха като изменник, ще направят само туй, че по-скоро, когато се засрамят от лъжливото си обвинение, изведнъж от изменник ще го направят герой или гений, което ще бъде още по-несправедливо. Той е честен и твърде изпълнителен немец…

— Но казват, че е изкусен пълководец — рече Пиер.

— Не разбирам какво значи изкусен пълководец — рече насмешливо княз Андрей.

— Изкусен пълководец — рече Пиер — е оня, който е предвидил всички случайности… е, отгатнал е мислите на противника.

— Че това е невъзможно — каза княз Андрей като за някоя отдавна известна работа.

Пиер учудено го погледна.

— Ала — рече той — нали се казва, че войната прилича на шахматна игра.

— Да — каза княз Андрей, — само с тая малка разлика, че в шаха ти можеш да мислиш над всеки ход колкото искаш, че ти там си извън условията на времето, и с тая разлика още, че конят винаги е по-силен от две пионки и две пионки винаги са по-силни от една, а на война един батальон понякога е по-силен от дивизия, а понякога е по-слаб от рота. Относителната сила на войските не може да бъде известна никому. Повярвай ми — рече той, — че ако зависеше от разпоредбите на щабовете, аз бих бил там и бих давал нареждания, а вместо това имам чест да служа тук, в полка, заедно с ей тия господа и смятам, че утрешният ден наистина ще зависи от нас, а не от тях… Успехът никога не е зависел и няма да зависи нито от позицията, нито от въоръжението, нито дори от броя: а най-малко от позицията.

— А от какво тогава?

— От онова чувство, което е в мене, в него — той посочи Тимохин — и във всеки войник.

Княз Андрей погледна Тимохин, който уплашено и с недоумение се взираше в командира си. За разлика от предишната си сдържана мълчаливост, сега княз Андрей изглеждаше развълнуван. Личеше, че не може да се сдържи да не изказва мислите, които му идеха неочаквано.

— Сражението се спечелва от оня, който твърдо е решил да го спечели. Защо ние загубихме сражението при Аустерлиц? Нашите загуби бяха почти равни на френските, но ние твърде рано си казахме, че сме загубили сражението — и го загубихме. А си казахме това, защото там нямаше за какво да се бием: искаше ни се по-скоро да се махнем от полесражението. „Щом загубихме — да бягаме!“ — и побягнахме. Ако до вечерта не бяхме казали това, бог знае какво би станало. Ала утре няма да кажем това. Ти думаш: нашата позиция, левият фланг е слаб, десният фланг разтегнат — продължи той, — а всичко това са празни работи, нищо такова няма. Какво ни предстои утре? Сто милиона най-различни случайности, които ще се разрешават мигновено с това, че са побягнали или ще побягнат те или нашите, че ще убият тоя или другиго; а онова, което се върши сега, е забава. Работата е там, че ония, с които си ходил на позицията, не само не съдействуват на общия вървеж на работите, но му пречат. Те са заети само със своите дребнички интереси.

— В такъв миг ли? — рече укорно Пиер.

— В такъв миг — повтори княз Андрей, — за тях това е само такъв миг, в който можеш тайно да подхлъзнеш врага си и да получиш още едно кръстче или лентичка. Според мене ето какво ще бъде утре: стохилядната руска и стохилядната френска войска са се срещнали, за да се бият, и факт е, че тия двеста хиляди се бият; и който се бие с повече злоба и по-малко скъпи себе си, той ще победи. И искаш ли да ти кажа, че каквото и да стане, каквото и да объркват там горе, ние ще спечелим сражението утре. Утре, каквото и да стане, ние ще спечелим сражението!

— Тъй, ваше сиятелство, истина е, същинска истина — обади се Тимохин. — Какво ще скъпим себе си сега! Войниците в моя батальон, вярвате ли, не искаха да пият водка: не е ден за пиене, казват. — Всички млъкнаха.

Офицерите станаха. Княз Андрей излезе с тях зад сайванта, за да даде последни заповеди на адютанта. Когато офицерите си отидоха, Пиер се приближи до княз Андрей и тъкмо смяташе да почне разговор с него, по пътя близо до сайванта затропаха копитата на три коня и като погледна нататък, княз Андрей позна Волцоген и Клаузевиц, придружени от един казак. Те минаха наблизо, продължавайки да разговарят, и Пиер и Андрей, без да щат, чуха следните фрази:

— Der Krieg muss im Raum verlegt werden. Der Ansicht kann ich nicht genug Preis geben[2] — каза единият.

— O, ja — рече друг глас, — da der Zweck ist nur den Feind zu schwachen, so kann man gewiss nicht den Verlust des Privatpersonen in Achtung nehmen.[3]

— O, ja[4] — потвърди първият глас.

— Да, im Raum verlegen[5] — повтори, като изсумтя злобно, княз Андрей, когато те отминаха. — Im Raum[6] останаха баща ми и синът ми, и сестра ми в Лѝсие Гори. За него е все едно. Ето това е, което ти казвах — тия господа немци утре няма да спечелят сражението, а само ще напакостят, колкото могат, защото в неговата немска глава има само разсъждения, които не струват пукната пара, а в сърцето му няма онова, което единствено е потребно утре — онова, което има Тимохин. Те му дадоха цяла Европа и дойдоха да ни учат — чудесни учители! — и гласът му отново изписка.

— Значи, вие мислите, че ще спечелим утрешното сражение?

— Да, да — каза разсеяно княз Андрей. — Ако имах власт, бих направил едно нещо — почна той отново, — не бих вземал пленници. Какво са пленниците? Това е рицарство. Французите разориха моя дом и отиват да разорят Москва, оскърбиха ме и ме оскърбяват всяка секунда. Те са мои врагове, те са престъпници според всички мои схващания. Тъй мисли и Тимохин, и цялата армия. Те трябва да бъдат наказвани със смърт. Щом са мои врагове, не могат да ми бъдат приятели, каквото и да са приказвали в Тилзит.

— Да, да — рече Пиер, загледан с блеснали очи в княз Андрей, — напълно, напълно съм съгласен с вас!

Въпросът, който още от Можайската височина и през целия този ден бе тревожил Пиер, сега му се видя съвсем ясен и напълно разрешен. Той разбра сега целия смисъл и цялото значение на тая война и на предстоящото сражение. Всичко, което бе видял през тоя ден, всичките сериозни, строги изражения по лицата, видени бегло, се озариха с нова светлина. Той разбра скритата (latente), както казват във физиката, топлина на патриотизма, която бе във всички тия видени от него хора и която му обясняваше защо тия хора спокойно и като че лекомислено се готвеха да мрат.

— Да не се вземат пленници — продължи княз Андрей. — Само това би променило цялата война и би я направило по-малко жестока. А пък ние играехме на война — ей това е лошото, ние великодушничехме и така нататък. Това великодушничене и чувствителност са също като великодушието и чувствителността на госпожа, на която прилошава, когато види теленце, което убиват; тя е толкова добра, че не може да гледа кръв, но яде с апетит това теленце, подправено със сос. Разправят ни за права на войната, за рицарство, за парламентьорство, да се щадят нещастните и така нататък. Всичко е празна работа. В 1805 година аз видях рицарството и парламентьорството: излъгаха ни и ние излъгахме. Ограбват чуждите домове, пускат фалшиви банкноти… и по-лошо от всичко — убиват децата ми, баща ми и говорят за правилата на войната и за великодушие към враговете. Да не се вземат пленници, а да се убиват и да се върви на смърт! Който е стигнал до това, тъй както аз, с такива страдания…

Княз Андрей, който смяташе, че му е все едно дали ще превземат, или не Москва, тъй както бяха превзели Смоленск, внезапно спря да говори поради спазма в гърлото. Той мина няколко пъти напред-назад, но когато пак заговори, очите му трескаво заблестяха и устната му трепереше.

— Ако във войната нямаше великодушничене, ние бихме тръгнали на война само когато си струва, както сега, да вървиш на вярна смърт. Тогава нямаше да има война за това, че Павел Иванич е оскърбил Михаил Иванич. А щом войната е като сегашната, да бъде война. Тогава интензивността на войските не би била такава, каквато е сега. Тогава всички тия вестфалци и хесенци, които Наполеон води, не биха тръгнали с него в Русия, а и ние не бихме ходили да се бием в Австрия и в Прусия, без сами да знаем защо. Войната не е любезност, а най-противното, нещо в живота и това трябва да се разбере и да не се играе на война. Тая страшна необходимост трябва да се приема строго и сериозно. Цялата работа е в това: да се отхвърли лъжата и щом е война — да бъде война, а не играчка. Защото сега войната е любима забава на празните и лекомислени хора… Военното съсловие е най-почетното. А какво нещо е войната, какво е потребно за успех във военните работи, какви са нравите на военното общество? Целта на войната е убийство, оръдията на войната — шпионство, измяна и насърчаване към измяна, разоряване на жителите, ограбване или кражба за прехраната на армията; измама и лъжа, наричани военни хитрости; нравите на военното съсловие са липса на свобода, което ще рече — дисциплина, безделие, невежество, жестокост, разврат, пиянство. И въпреки това то е най-висшето съсловие, почитано от всички. Всички царе, освен китайския, носят военен мундир и на оня, който е убил най-много хора, дават най-голяма награда… Ще се срещнат, както утре, за да се убиват един друг, ще избият, ще осакатят десетки хиляди хора, а след това ще отслужват благодарствени молебени, че са избили много хора (чийто брой ще преувеличат) и ще провъзгласят победата си, като смятат, че колкото повече хора са избити, толкова по-голяма е заслугата им. Как ги гледа и слуша Бог отгоре! — извика с тънък писклив глас княз Андрей. — Ах, душо моя, тежко ми е напоследък да живея! Виждам, че почнах прекалено много да разбирам. А за човека не е хубаво да вкусва от дървото на познанието на доброто и злото… Ех, но няма да е за дълго! — добави той. — Ала ти спиш, а и за мене е време вече, върви в Горки — каза неочаквано княз Андрей.

— О, не! — отговори Пиер, гледайки княз Андрей с уплашено-съчувствуващи очи.

— Върви, върви; преди сражение човек трябва да си отспи — повтори княз Андрей. Той се приближи бързо до Пиер, прегърна го и го целуна. — Сбогом, върви — извика той. — Дали ще се видим, или… — и като се обърна бързо, влезе в сайванта.

Беше вече тъмно и Пиер не можа да съзре изражението на княз Андрей: дали беше зло или нежно.

Пиер стоя известно време мълчаливо, като размисляше да отиде ли след него, или да си върви. „Не, на него не му трябва! — реши Пиер. — И аз знам, че това е нашата последна среща.“ Той въздъхна тежко и тръгна назад за Горки.

Княз Андрей се върна в сайванта, легна на килима, но не можа да заспи.

Той затвори очи. Едни образи сменяха други. На един той дълго и радостно се задържа. Спомнил си бе една вечер в Петербург. Наташа с оживено, развълнувано лице му разправяше как миналото лято, когато ходила за гъби, се изгубила в голяма гора. Тя му описваше несвързано и глухата гора, и своите усещания, и разговорите си с един пчелар, когото срещнала, и всеки миг се прекъсваше и казваше: „Не, не мога, не разказвам както трябва; не, вие не разбирате“, макар че княз Андрей я успокояваше, като й казваше, че разбира и наистина разбираше всичко, каквото тя искаше да каже. Наташа беше недоволна от думите си — тя чувствуваше, че не предава онова страстно-поетично усещане, което бе изпитала през оня ден и което искаше да излезе навън. „То беше такава прелест — тоя старец, и толкова тъмно в гората… и такива добри бяха неговите… не, не мога да го разкажа“ — говореше тя, като се червеше и вълнуваше. Княз Андрей се усмихна сега със същата радостна усмивка, с която се усмихваше тогава, гледайки я в очите. „Аз я разбирах — мислеше княз Андрей. — Не само я разбирах, но тъкмо тая душевна сила, тая искреност, тая душевна откровеност, тая нейна душа, която сякаш бе вързана от тялото й — обичах в нея… Тъй силно, тъй щастливо я обичах… — И изведнъж си спомни как свърши неговата любов. — На оня нищо такова не му е трябвало. Оня нищо, такова не е виждал и не е разбирал. Той е виждал в нея само хубавичко и свежичко момиченце, с което не благоволи да свърже съдбата си. А аз?… И досега той е жив и весел.“

Сякаш някой опари княз Андрей, той скочи и почна, отново да се разхожда пред сайванта.

[1] Тогава ти знаеш повече от когото и да е. ↑

[2] Войната трябва да бъде пренесена в пространството. Не мога достатъчно да възхваля това гледище. ↑

[3] О, да, тъй като целта е да се отслаби неприятелят, не трябва да се смятат загубите на частните лица. ↑

[4] О, да. ↑

[5] Да се пренесе в пространството. ↑

[6] В пространството. ↑

XXVI

На 25 август, в навечерието на Бородинското сражение, дворцовият префект на императора на французите m-r de Beausset[1] и полковник Fabvier[2] пристигнаха, първият от Париж, вторият от Мадрид, при император Наполеон, в неговия лагер при Валуево.

След като облече придворен мундир, m-r de Beausset заповяда да носят пред него пратката за императора, която той бе донесъл, и влезе в първото отделение на Наполеоновата палатка, където, приказвайки с обкръжаващите го адютанти на Наполеон, се зае да отваря сандъчето.

Fabvier спря до входа и почна да разговаря с познатите си генерали.

Император Наполеон не бе излязъл още от спалнята си, дето довършваше своя тоалет. Като сумтеше и пъшкаше, той обръщаше ту дебелия си гръб, ту косматите си тлъсти гърди под четката, с която камердинерът търкаше тялото му. Друг камердинер, като затулваше с пръст едно шишенце, пръскаше с одеколон изнеженото тяло на императора с изражение, което показваше, че само той може да знае колко одеколон и де трябва да се напръска. Късите коси на Наполеон бяха мокри и разрошени на челото. Но лицето му, макар подпухнало и жълто, изразяваше физическо удоволствие. „Allez ferme, allez toujours…“[3] — повтаряше той на камердинера, който го търкаше, а той потръпваше и поизпъшкваше. Адютантът, влязъл в спалнята, за да доложи на императора колко пленници са взели във вчерашното сражение, след като предаде, каквото трябваше, застана до вратата, очаквайки разрешение да си отиде. Наполеон, мръщейки се, погледна изпод вежди адютанта.

— Point de prisonniers — повтори той думите на адютанта. — Ils se font demolir. Tant pis pour l’armee russe — каза той. — Allez toujours, allez ferme[4] — рече той, като се изгърби и подложи тлъстите си плещи.

— C’est bien! Faites entrer monsieur de Beausset, ainsi que Fabvier[5] — каза той на адютанта си и кимна.

— Cui, Sire.[6] — И адютантът изчезна зад вратата на палатката.

Двамата камердинери облякоха бързо негово величество и в гвардейския син мундир той отиде в приемната с твърди, бързи стъпки.

През това време Босе бе се разчевръстил с ръце да нареди на два стола, точно дето щеше да влезе императорът, донесения от него подарък от императрицата. Но императорът тъй неочаквано бързо се бе облякъл и излязъл, че той не успя да приготви напълно сюрприза.

Наполеон веднага забеляза какво правеха те и се досети, че не бяха още готови. Той не пожела да ги лиши от удоволствието да му направят сюрприза. Престори се, че не вижда господин Босе и повика при себе си Фабвие. Строго смръщен и мълчалив, Наполеон слушаше онова, което разправяше Фабвие за храбростта и предаността на войските му, които се биха при Саламанка на другия край на Европа, и които имаха само една мисъл — да бъдат достойни за своя император, и един страх — да не би да не му угодят. Резултатът от сражението беше печален. Докато Фабвие разказваше, Наполеон правеше иронични забележки, сякаш той и не предполагаше, че в негово отсъствие би могло да бъде иначе.

— Аз ще трябва да поправя това в Москва — рече Наполеон. — A tantot[7] — добави той и повика дьо Босе, който през това време бе успял да приготви сюрприза — бе сложил нещо на столовете и бе завил нещо с покривало.

Дьо Босе се поклони ниско с оня придворен френски поклон, с който умееха да се покланят само старите слуги на Бурбоните, и се приближи, подавайки му един плик.

Наполеон весело се обърна към него и му подръпна ухото.

— Вие избързахте, много ми е драго. Е, какво казва Париж? — рече той, като изведнъж промени досегашното си строго изражение на най-любезно.

— Sire, tout Paris regrette votre absence[8] — отговори както трябваше дьо Босе. Но макар Наполеон да знаеше, че Босе трябва да каже това или нещо подобно, макар в своите ясни мигове да знаеше, че това не е истина, приятно му бе да го чуе от дьо Босе. Той пак го удостои с пипване на ухото.

— Je suis fache de vous avoir fait faire tant de chemin[9] — каза той.

— Sire! Je ne m’attendais pas a moins qu’a vous trouver aux portes de Moscou[10] — каза Босе.

Наполеон се усмихна, дигна разсеяно глава и погледна вдясно. Адютантът се приближи с плъзгащ вървеж и поднесе златна табакерка. Наполеон я взе.

— Да, добре ви се падна — каза той, като долепи отворената табакерка до носа си, — вие обичате да пътувате, след три дни ще видите Москва. Вие сигурно не очаквахте да видите азиатската столица. Ще направите приятно пътуване.

Босе се поклони с благодарност за това внимание към неговата (досега непозната нему) склонност към пътуване.

— А! Какво е това? — каза Наполеон, като забеляза, че всички придворни гледат нещо, закрито с покривало. Босе, с придворна сръчност, без да показва гърба си, направи полуобърнат две крачки назад, дръпна покривката и в същото време каза:

— Подарък на ваше величество от императрицата.

Това беше нарисуван с ярки бои от Жерар портрет на момченцето, родено от Наполеон и от дъщерята на австрийския император, което, кой знае защо, всички наричаха римския крал.

Много хубавото, къдраво момченце с поглед, приличен на погледа на Христос в „Сикстинската мадона“, беше изрисувано, както играе на билбоке. Топката представляваше земното кълбо, а пръчицата в другата ръка изобразяваше скиптър.

Макар че не бе съвсем ясно какво точно е искал да изобрази живописецът, представяйки тъй наречения римски крал да пробожда земното кълбо с пръчката, тая алегория, както на всички, които бяха видели картината в Париж, се стори очевидно и на Наполеон ясна и много му се хареса.

— Roi de Rome[11] — каза той, сочейки портрета с грациозен жест на ръката си. — Admirable![12] — С присъщата на италианците способност да променят по своя воля израза на лицето си се приближи до портрета и си даде вид на замечтана нежност. Той чувствуваше, че онова, което ще каже и направи сега, е история. И му се струваше, че най-хубавото, което може да направи сега, е със своето величие, поради което неговият син играеше на билбоке със земното кълбо, той самият да прояви, в противоположност на това величие, най-проста бащинска нежност. Очите му се замъглиха, той се приближи, погледна за стол (столът подскочи под него) и седна срещу портрета. Един негов жест — и всички излязоха на пръсти, като оставиха великия човек насаме със себе си и с чувствата си.

Като поседя известно време и пипна, без сам да знае защо, грапавото светло петно на портрета, той стана и извика отново Босе и дежурния. Заповяда да изнесат портрета пред палатката, за да не лиши старата гвардия, която беше около палатката му, от щастието да види римския крал, сина и наследника на техния обожаван император.

Както и очакваше, тъкмо когато закусваше с господин Босе, удостоен с тая чест, пред палатката се чуха възторжени викове на стичащите се към портрета офицери и войници от старата гвардия.

— Vive l’Empereur! Vive le Roi de Rome! Vive l’Empereur![13] — чуха се възторжени гласове.

След закуската Наполеон в присъствието на Босе продиктува заповедта си към армията.

— Courte et energique![14] — рече Наполеон, когато сам прочете написаната на един дъх, без поправки, прокламация. В заповедта се казваше:

„Войници! Ето сражението, което толкова желаехте. Победата зависи от вас. Тя е необходима за нас; тя ще ни даде всичко, което ни е потребно: удобни жилища и скорошно връщане в отечеството. Действувайте тъй, както действувахте при Аустерлиц, Фридланд, Витебск и Смоленск. Нека по-късното потомство си спомня с гордост вашите подвизи в тоя ден. Нека кажат за всекиго от вас: той беше във великата битка при Москва!“

— De la Moskowa![15] — повтори Наполеон и като покани за разходката си господин Босе, който обича да пътува, излезе от палатката и отиде към оседланите коне.

— Votre Majeste a trop de bonte[16] — отговори Босе на поканата да придружи императора: спеше му се и той не умееше и се страхуваше да язди.

Но Наполеон кимна на пътешественика и Босе трябваше да тръгне. Когато Наполеон излезе от палатката, виковете на гвардейците пред портрета на сина му се усилиха още повече. Наполеон се навъси.

— Махнете го — каза той, сочейки с грациозно величествен жест портрета. — Рано е още за него да гледа бойно поле.

Босе затвори очи, наведе глава и въздъхна дълбоко и с тоя жест показа как умееше да цени и разбира думите на императора.

[1] Господин дьо Босе. ↑

[2] Фабвие. ↑

[3] Карай, карай по-силно… ↑

[4] Няма пленници. Те ни карат да ги унищожаваме. Толкова по-зле за руската армия. Карай, карай по-силно… ↑

[5] Добре! Нека влезе Босе, както и Фабвие. ↑

[6] Слушам, ваше величество. ↑

[7] До скоро виждане. ↑

[8] Ваше величество, цял Париж съжалява за вашето отсъствие. ↑

[9] Съжалявам, че ви накарах да пътувате толкова надалеч. ↑

[10] Аз очаквах, ваше величество, че ще ви намеря най-малко до портите на Москва. ↑

[11] Римски крал. ↑

[12] Чудесно! ↑

[13] Да живее императорът! Да живее римският крал! Да живее императорът! ↑

[14] Кратка и енергична! ↑

[15] При Москва! ↑

[16] Ваше величество е прекалено добър. ↑

XXVII

Целия този ден 25 август Наполеон, както разправят неговите историци, прекарал на кон, като оглеждал местността, обсъждал планове, представени от маршалите му, и лично давал заповеди на генералите си.

Първоначалната линия на руските войски по Колоча беше пречупена и част от тая линия, тъкмо левият фланг на русите, поради превземането на Шевардинския редут на 24-и, бе оттеглена назад. Тая част от линията беше неукрепена, незащитена вече от реката и само пред нея беше по-открито и равно място. За всеки военен и невоенен беше очевидно, че тъкмо тая част от линията трябваше да атакуват французите. Изглеждаше, че за това не трябваше да се разсъждава много, не трябваше такава грижа и занимаване на императора и на маршалите му и че съвсем не бе потребна оная особена висша способност, наречена гениалност, която толкова обичат да приписват на Наполеон; но историците, които са описвали по-късно това събитие, и хората, които са обкръжавали тогава Наполеон, а и самият той са мислили иначе.

Наполеон се движеше из полето, дълбокомислено се вглеждаше в местността, одобрително или недоверчиво клатеше глава сам на себе си и без да съобщава на обкръжаващите го генерали дълбокомисления ход, който ръководеше решенията му, предаваше им само крайните изводи във форма на заповеди. Като изслуша предложението на Даву, наричан Екмюлски херцог, да се обходи левият фланг на русите, Наполеон каза, че това не трябва да се прави, без да обяснява защо не трябва да се прави. А на предложението на генерал Компан (който трябваше да атакува флешите) да прекара дивизията си през гората, Наполеон изрази съгласието си, макар че тъй нареченият херцог Елхингенски, тоест Ней, си позволи да забележи, че движението из гората е опасно и може да разстрои дивизията.

Като огледа местността срещу Шевардинския редут, Наполеон известно време мисли мълчаливо и посочи местата, дето трябваше да се поставят за утре две батареи, за да действуват срещу руските укрепления, и местата, дето редом с тях трябваше да се строи полската артилерия.

След като даде тия и други заповеди, той се върна в главната си квартира и под негова диктовка бе написана диспозицията на сражението.

Тая диспозиция, за която френските историци говорят с възторг, а другите историци — с дълбоко уважение, беше следната:

„На разсъмване двете нови батареи, поставени през нощта в равнината, която се заема от принц Екмюлски, ще открият огън срещу двете насрещни неприятелски батареи.

В същото време началникът на артилерията на 1-и корпус, генерал Пернети, с 30-те оръдия от дивизията на Компан и с всички гаубици от дивизията на Десе и Фриан, ще тръгне напред, ще открие огън и ще засипе с гранати неприятелската батарея, срещу която ще действуват:

24 оръдия на гвардейската артилерия

30 оръдия от дивизията на Компан

и 8 оръдия от дивизията на Фриан и Десе.

Всичко… 62 оръдия

Началникът на артилерията на 3-и корпус генерал Фуше ще постави всичките гаубици на 3-ия и 8-ия корпус, всичко 16, по фланговете на батареята, която е определена да обстрелва лявото укрепление, което прави общо 40 оръдия срещу него.

Генерал Сорбие трябва да бъде готов при първа заповед да излезе напред с всичките гаубици на гвардейската артилерия срещу едно или друго укрепление.

През време на канонадата княз Понятовски ще се, насочи към селото в гората и ще обходи неприятелската позиция.

Генерал Компан ще тръгне през гората, за да завладее първото укрепление.

Когато се влезе в бой по тоя начин, ще бъдат дадени заповеди съответно действията на неприятеля.

Канонадата на левия фланг ще започне, щом се чуе канонадата на дясното крило. Стрелците от дивизията на Моран и от дивизията на вицекраля ще открият силен огън, когато видят началото на атаката на дясното крило.

Вицекралят ще завземе селото[1] и ще мине по трите си моста, като се движи на една височина с дивизиите на Моран и Жерар, които под негово началство ще се насочат към редута и ще влязат в една линия заедно с другите войски от армията.

Всичко това трябва да бъде изпълнено в ред (le tout se fera avec ordre et methode)[2], като по възможност се запазят войски в резерв.

В императорския лагер близо до Можайск, 6 септември 1812 година.“

Тая диспозиция, написана твърде неясно и объркано — ако човек си позволи да се отнесе към разпоредбите на Наполеон без религиозен ужас към неговата гениалност, — включваше четири пункта, четири разпоредби. Ни една от тия разпоредби не можеше да бъде и не бе изпълнена.

В диспозицията се казва, първо: поставените на избрано от Наполеон място батареи, заедно с оръдията на Пернети и Фуш е, които трябваше да се изравнят с тях, общо сто и двадесет оръдия, да открият огън и да засилят със снаряди руските флеши и редути. Това не можеше да бъде направено, тъй като от определените от Наполеон места снарядите не стигаха до руските укрепления и тия сто и двадесет оръдия биха стреляли напразно, ако най-близкият началник, противно на Наполеоновите заповеди, не би ги придвижил напред.

Втората разпоредба беше — Понятовски, насочвайки се към селото в гората, да обходи лявото крило на русите. Това не можеше и не бе направено, защото, като се насочи към селото в гората, Понятовски срещна там Тучков, който му прегради пътя, и не можеше да обходи и не обходи руската позиция.

Третата разпоредба: генерал Компан да тръгне към гората, за да завладее първото укрепление. Дивизията на Компан не завладя първото укрепление, а беше отблъсната, защото, излизайки от гората, трябваше да се строи под картечен огън, което Наполеон не знаеше.

Четвъртата: Вицекралят ще завладее селото (Бородино) и ще мине по трите си моста, като се движи на една височина с дивизиите на Моран и Фриан (за които не се казва накъде и кога ще тръгнат), които под негово началство ще се насочат към редута и ще влязат в една линия заедно с другите войски.

Доколкото може да се разбере, ако не от тоя безсмислен период, поне от опитите на вицекраля да изпълни дадените му заповеди — той трябвало да тръгне през Бородино отляво към редута, а дивизиите на Моран и Фриан трябвало да тръгнат едновременно от фронта.

Всичко това, както и другите пунктове на диспозицията, не бе и не можеше да бъде изпълнено. След като мина Бородино, вицекралят бе отблъснат на Колоча и не можа да мине по-нататък; а дивизиите на Моран и Фриан не взеха редута, бяха отблъснати и редутът едва в края на сражението бе завзет от кавалерията (навярно нещо непредвидено и нечувано за Наполеон). Та ни едно от нарежданията на диспозицията не бе и не можеше да бъде изпълнено. Но в диспозицията се казваше, че щом се встъпи в бой по тоя начин, ще бъдат дадени заповеди, които да съответствуват на неприятелските действия, и затуй можеше да се мисли, че през време на сражението Наполеон ще даде всичките необходими нареждания; ала това не стана и не можеше да стане, защото през всичкото време на сражението Наполеон се намираше толкова надалеч от него, че (както се и оказа по-късно) не можеше да знае хода на сражението и ни едно от неговите нареждания през време на сражението не можеше да бъде изпълнено.

[1] Бородино. ↑

[2] Всичко ще се извърши в ред и методично. ↑

XXVIII

Мнозина историци разправят, че Бородинското сражение не било спечелено от французите, защото Наполеон имал хрема, че ако нямал хрема, нарежданията му преди и през време на сражението щели да бъдат още по-гениални и Русия щяла да загине, et la face du monde eut ete changee[1]. За историците, които твърдят, че Русия се е създала по волята на един човек — Петър Велики, и че Франция от република се е превърнала в империя и френските войски са тръгнали за Русия по волята на един човек — Наполеон, разсъждението, че Русия е останала могъща, защото Наполеон на 26-и имал силна хрема, такова разсъждение е неизбежно последователно за такива историци.

Ако от волята на Наполеон е зависело да се даде или не Бородинското сражение и от неговата воля е зависело да се даде едно или друго нареждане, очевидно е, че хремата, която е имала влияние върху проявата на неговата воля, е могла да бъде причина за спасяването на Русия и че затова камердинерът, който забравил на 24-и да даде на Наполеон непромокаеми ботуши, е бил спасителят на Русия. По тоя път на мислене тоя извод е безспорен, толкова безспорен, колкото изводът, който, шегувайки се (без сам да знае с какво), е правел Волтер, като казвал, че Вартоломеевата нощ е причинена от стомашното разстройство на Карл IX. Но за хората, които не смятат, че Русия е създадена по волята на един човек — Петър I, и че френската империя се е установила и войната с Русия започнала по волята на един човек — Наполеон, това разсъждение изглежда не само невярно и неразумно, но и противно на цялото човешко същество. На въпроса кое е причината на историческите събития, изпъква друг отговор, който се заключава в това, че ходът на световните събития е предопределен отгоре, зависи от съвпаденията на всички своеволни действия на хората, участвуващи в тия събития, и че влиянието на Наполеон върху хода на тия събития е само външно и фиктивно.

Колкото и странно да изглежда на пръв поглед, че Вартоломеевата нощ, заповедта за която е дадена от Карл IX, е станала не по негова воля и че нему само му се е струвало, че той е заповядал да се извърши това и че Бородинското унищожение на осемдесет хиляди души е станало не по волята на Наполеон (макар че той е давал заповедите за почването и за хода на сражението), и че само му се е струвало, че той е заповядал това — колкото и странно да изглежда това предположение, но човешкото достойнство, което ми казва, че всеки от нас ако не повече, в никой случай не е по-малко човек от великия Наполеон, налага да се допусне това решение на въпроса и историческите изследвания потвърждават това предположение.

В Бородинското сражение Наполеон не стреля срещу никого и никого не уби. Всичко това вършеха войниците. Значи, не той е убивал хора.

Войниците от френската армия отиваха в Бородинското сражение да убиват руските войници не поради заповедите на Наполеон, но по собствено желание. Цялата армия — французи, италианци, немци, поляци — гладни, окъсани и измъчени от похода, виждайки армията, която преграждаше от тях Москва, чувствуваха, че le vin est tire et il faut le boire[2]. Ако Наполеон би им забранил сега да се бият с русите, те биха го убили и биха тръгнали да се бият с русите, защото това им бе необходимо.

Когато слушаха заповедта на Наполеон, който им изтъкваше като утеха срещу тяхното осакатяване и смърт думите на потомството — че те са били в битката при Москва, те викаха: „Vive l’Empereur!“[3] също тъй, както викаха: „Vive l’Empereur!“, когато видяха образа на момченцето, което пробива земното кълбо с пръчка от билбоке; също тъй биха викали: „Vive l’Empereur!“ при всяка безсмислица, която биха им казали. На тях не им оставаше нищо друго, освен да викат: „Vive l’Empereur!“ и да отиват да се бият, за да намерят храна и почивка на победители в Москва. Значи, те убиваха себеподобните си не по заповед на Наполеон.

И не Наполеон се разпореждаше с хода на сражението, защото нищо от неговата диспозиция не беше изпълнено и през време на сражението той не знаеше онова, което ставаше напред. Значи, и начинът, по който тия хора се убиваха един друг, ставаше не по волята на Наполеон, а се вършеше независимо от него, по волята на стотици хиляди хора, които участвуваха в общата работа. На Наполеон само му се струваше, че цялата работа става по негова воля. И затуй въпросът дали Наполеон е имал, или не хрема, не е по-интересен за историята от въпроса за хремата на последния обозен войник.

Наполеоновата хрема на 26-и август още повече няма значение, защото свидетелствуванията на писателите, че уж поради хремата диспозицията на Наполеон и нарежданията му през време на сражението не били тъй добри, както предишните — са съвсем неверни.

Приписаната тук диспозиция съвсем не беше по-лоша, а е дори по-добра от всички по-раншни диспозиции, по които се спечелваха сраженията. Мнимите нареждания през време на сражението също не бяха по-лоши от предишните, а досущ такива, каквито биваха всякога. Но тая диспозиция и нарежданията изглеждат по-лоши от предишните, защото Бородинското сражение бе първото, което Наполеон не спечели. Всичките най-прекрасни и дълбокомислени диспозиции и нареждания изглеждат много лоши и всеки учен военен ги критикува многозначително, когато сражението, за което се отнасят, не е спечелено; а най-лошите диспозиции и нареждания изглеждат много добри и сериозни хора доказват в цели томове качествата на лошите нареждания, когато сражението, за което са издадени, е спечелено.

Диспозицията, съставена от Вайротер за Аустерлицкото сражение, беше образец на съвършенство в съчиненията от тоя род, но тя все пак бе осъдена за съвършенството й и за прекалено големите й подробности.

В Бородинското сражение Наполеон, като представител на властта, изпълняваше работата си тъй добре и още по-добре, отколкото в другите сражения. Той не направи нищо вредно за хода на сражението; съгласяваше се с мнението на по-благоразумните; не бъркаше, не си противоречеше сам, не се уплаши и не избяга от полесражението, а със своя голям такт и опит от войната спокойно и достойно изпълняваше своята роля на човек, който привидно началствува.

[1] И лицето на света би се променило. ↑

[2] Бутилката е отпушена, виното трябва да се изпие. ↑

[3] Да живее императорът! ↑

XXIX

Като се върна от втората си, изпълнена с грижи, обиколка по фронтовата линия, Наполеон каза:

— Шахматните фигури са наредени, играта ще почне утре.

Поръча да му донесат пунш, повика Босе и заговори с него за Париж и за някои промени, които възнамеряваше да направи в maison de l’imperatrice[1], учудвайки префекта с паметта си за всичките дребни подробности в придворните отношения.

Той се интересуваше от незначителни неща, шегуваше се с обичта към пътешествия на Босе и небрежно бъбреше, както прави някой знаменит, сигурен и вещ в работата си хирург, когато запрята ръкави и облича престилката, а през това време връзват болния за леглото: „Работата е изцяло в моите ръце и в главата ми, ясно и определено. Когато трябва да се пристъпи към работата, аз ще я свърша като никой друг, но сега мога да се пошегувам и колкото повече се шегувам и съм спокоен, толкова повече вие трябва да сте сигурни, спокойни и учудени от моя гений.“

Като изпи втората си чаша пунш, Наполеон отиде да си почине преди сериозната работа, която, както той смяташе, му предстоеше утре.

Той толкова се интересуваше от тая работа, която му предстоеше, че не можа да спи и въпреки усилилата се от вечерната влага хрема излезе в три часа през нощта, като смъркаше високо, в голямото отделение на палатката. Попита — не са ли се оттеглили русите? Отговориха му, че огньовете на неприятеля са на същите места. Той кимна одобрително.

Дежурният адютант влезе в палатката.

— Eh bien, Rapp, croyez-vous que nous ferons de bonnes affaires aujourd’hui?[2]

— Sans aucun doute, Sire[3] — отговори Рап.

Наполеон го погледна.

— Vous rappelez-vous, Sire, ce que vous m’avez fait l’honneur de dire a Smolensk — каза Рап, — le vin est tire, il faut le boire.[4]

Наполеон се намръщи и дълго седя мълком, облегнал глава на ръката си.

— Cette pauvre armee — каза неочаквано той, — elle a bien diminue depuis Smolensk. La fortune est une franche courtisane, Rapp; je le disais toujours, et je commence a l’eprouver. Mais la garde, Rapp, la garde est intacte?[5] — каза въпросително той.

— Oui, Sire[6] — отговори Рап.

Наполеон взе едно ментово бонбонче, сложи го в устата си и погледна часовника. Не му се спеше, сутринта беше още далеч; а за да убие времето, не можеше да дава вече и никакви нареждания, защото всички бяха дадени и сега се привеждаха в изпълнение.

— A-t-on distribue les biscuits et le riz aux regiments de la garde?[7] — попита строго Наполеон.

— Oui, Sire.

— Mais le riz?[8]

Рап отговори, че е предал заповедта му за ориза, но Наполеон поклати недоволно глава, сякаш не вярваше, че заповедта му е изпълнена. Влезе слугата с пунш. Наполеон заповяда да дадат чаша и на Рап и почна да пие мълчаливо глътка по глътка от своята.

— Нямам ни вкус, ни обоняние — каза той, като миришеше чашата. — Тая хрема ми омръзна. Разправят за медицина. Каква ти медицина, щом не може да изцери една хрема? Корвизар ми даде тия бонбончета, но нищо не помагат. Какво могат да лекуват те? Не може да се лекува. Notre corps est une machine a vivre. Il est organise pour cela, c’est sa nature; laissez-y la vie a son aise, qu’elle s’y defende elle-meme: elle fera plus que si vous la paralysiez en l’encombrant de remedes. Notre corps est comme une montre parfaite qui doit aller un certain temps; l’horloger n’a pas la faculte de l’ouvrir, il ne peut la manier qu’a tatons et les yeux bandes. Notre corps est une machine a vivre, voila tout.[9] — И като че бе навлязъл в пътя на определенията, definitions, които обичаше, Наполеон неочаквано даде ново определение. — Знаете ли, Рап, какво е военното изкуство? — попита той. — Изкуство да бъдеш в определен миг по-силен от неприятеля. Voila tout.[10]

Рап не отговори нищо.

— Demain nous allons avoir affaire a Koutouzoff[11] — каза Наполеон. — Ще видим! Помните ли, в Браунау той командуваше армия и ни веднъж в трите седмици не яхна коня, за да прегледа укрепленията. Ще видим!

Той погледна часовника. Беше едва четири часът. Не му се спеше, пуншът беше доизпит и все пак нямаше какво да се прави. Той стана, поразходи се назад-напред, облече дебелия сюртук, наложи шапката си и излезе от палатката. Нощта беше тъмна и влажна; едва забележима влага падаше отгоре. Огньовете наблизо, във френската гвардия, не горяха ярко, а в далечината, по руската линия, блестяха през дима. Навред беше тихо и се чуваше ясно шумоленето и тропотът на раздвижените вече френски войски, които отиваха да заемат позиции.

Наполеон се разходи пред палатката, погледна огньовете, вслуша се в тропота и минавайки покрай високия гвардеец с рунтав калпак, часовой при палатката му, който се изпъна като черен стълб при неговото приближаване, спря насреща му.

— От коя година служиш? — попита той с оная привична афектация на груба и ласкава войнственост, с която винаги се обръщаше към войниците. Войникът му отговори.

— Ah! Un des vieux![12] Получихте ли ориз в полка?

— Получихме, ваше величество.

Наполеон кимна и се отдалечи от него.

В пет и половина Наполеон тръгна на кон към село Шевардино.

Почваше да съмва, небето се разчисти, само един облак се бе проточил на изток. В слабата светлина на утрото догаряха изоставените огньове.

Вдясно се чу плътен, самотен оръдеен гърмеж, пронесе се и замря сред общата тишина. Минаха няколко минути. Чу се втори, трети гърмеж, въздухът се разклати; някъде вдясно близко и тържествено се разнесоха четвърти и пети.

Още не бяха отзвучали първите изстрели, когато се чуха и други, още и още, като се сливаха и изпреварваха един друг.

Наполеон стигна със свитата си до Шевардинския редут и слезе от коня. Играта почна.

[1] Придворния щат на императрицата. ↑

[2] Е, Рап, какво мислите, ще свършим ли днес добра работа? ↑

[3] Без никакво съмнение, ваше величество. ↑

[4] Помните ли, ваше величество, думите, които благоволихте да ми кажете в Смоленск: бутилката е отпушена — виното трябва да се изпие. ↑

[5] Клетата армия, от Смоленск насам тя много намаля. Съдбата е просто безпътница. Аз винаги съм казвал това и почвам да го изпитвам. Но гвардията, Рап, цяла ли е гвардията? ↑

[6] Да, ваше величество. ↑

[7] Раздадоха ли сухари и ориз на гвардейските полкове? ↑

[8] Ами оризът? ↑

[9] Нашето тяло е машина за живот. То е организирано за това, това е същината му; оставете живота в него на спокойствие, нека той сам да се защищава; той ще направи много повече, отколкото като го тъпчете с лекарства. Нашето тяло е като часовник, който трябва да върви известно време; часовникарят не може да го отвори и го управлява само опипом и с вързани очи. Да, нашето тяло е машина за живот, и толкоз. ↑

[10] Това е то. ↑

[11] Утре ще имаме работа с Кутузов. ↑

[12] А, един от старите! ↑

XXX

Като се върна от княз Андрей в Горки, Пиер заповяда на берейтора да приготви конете, да го събуди утре рано и веднага заспа зад преградката, в ъгълчето, което му бе отстъпил Борис.

На сутринта, когато Пиер се събуди съвсем, в стаята нямаше вече никого. Стъклата на малките прозорчета трепереха. Берейторът бе застанал до него и го разтърсваше.

— Ваше сиятелство, ваше сиятелство, ваше сиятелство… — разтърсвайки го за рамото, повтаряше берейторът упорито, без да поглежда Пиер, и явно загубил надежда да го разбуди.

— Какво? Почна ли? Време ли е? — рече Пиер, като се събуди.

— Благоволете да чуете гърмежите — рече берейторът, бивш войник, — всички господа излязоха вече и светлейшият също отдавна мина покрай нас.

Пиер бързо се облече й изтича на входната площадка. Навън беше ясно, свежо, росно и весело. Слънцето, току-що изскочило иззад един облак, който го закриваше, през покривите на срещната улица заля с лъчите си, до половината пречупени от облака, покрития с роса прах по пътя, стените на къщите, прозорците на оградата и конете на Пиер, застанали до къщата. Вън по-ясно се чуваше бумтенето на топовете. Из улицата мина в тръс един адютант с казак.

— Време е, графе, време е! — извика адютантът.

Пиер заповяда да водят коня му след него и тръгна по улицата към могилата, от която вчера бе гледал полесражението. На тая могила имаше множество военни, чуваше се френска реч на щабните и се виждаше побелялата глава на Кутузов, бялата му с червена околожка фуражка и белият тил, хлътнал между раменете му. Кутузов гледаше напреде по шосето с далекоглед.

Като изкачи стъпалата, по които се възлизаше на могилата, Пиер погледна напреде си и замря от възторг пред красотата на зрелището. Беше същата панорама, на която се бе наслаждавал вчера от тая могила; но сега цялата местност бе покрита с войски и дим от изстрелите и полегатите лъчи на яркото слънце, което възлизаше отзад и вляво от Пиер, мятаха върху нея и чистия утринен въздух пронизваща светлина със златисти и розови отсенки и тъмни дълги сенки. Далечните гори, с които завършваше панорамата, сякаш издялани от някакъв скъпоценен жълто-зелен камък, се съзираха на хоризонта със своята извита линия на върховете и между тях, зад Валуево, прорязваше местността Смоленското шосе, цялото покрито с войски. По-отсам блестяха златни ниви и горички. Навред — отпред, вдясно и вляво — се виждаха войски. Всичко това беше оживено, величествено и неочаквано; ала онова, което най-много смая Пиер, беше изгледът на самото полесражение, на Бородино и доловете над Колоча от двете й страни.

Над Колоча, в Бородино и от двете му страни, особено вляво, там, дето Война с блатистите си брегове се влива в Колоча, имаше мъгла, която се топеше, разсяваше и ставаше прозирна, когато се показваше яркото слънце, и обагряше и очертаваше вълшебно всичко, което се виждаше през нея. Към тая мъгла се прибавяше димът от изстрелите й в тая мъгла й дим блестяха навсякъде мълниите на утринната светлина — ту по водата, ту по росата, ту по щиковете на войските, струпани по бреговете и в Бородино. През тая мъгла се виждаше бяла църква, тук-там покривите на къщите на Бородино, тук-там гъсти маси войници, тук-там зелени ракли и топове. И всичко това се движеше или изглеждаше, че се движи, защото мъглата и димът се влачеха по цялото пространство. Както в тая местност на низините около Бородино, покрити с мъгла, така и извън нея, по-нагоре и особено по-наляво из цялата линия, по горите, по нивята, в низините, по върховете на хълмовете възникваха непрестанно сами по себе си, от нищо, топовни, ту единични, ту общи, ту редки, ту чести кълба дим, които, набъбвайки, се разрастваха, въртяха се, вливаха се и се виждаха из цялото това пространство.

Тия пушеци от изстрелите и — странно е да се каже това — звуците от тях създаваха главната красота на зрелището.

Пуффф! — виждаше се изведнъж кръгъл, гъст, преливащ с лилав, сив и млечнобял цвят пушек и бумм! — чуваше се след една секунда звукът на тоя пушек.

Пуф-пуф — дигаха се два пушека, които се блъскаха и сливаха; и — бум-бум — звуците потвърждаваха онова, което виждаше окото.

Пиер се обръщаше и гледаше първия пушек, който бе видял като кръгло гъсто топче, а на мястото му вече имаше кълба дим, които се проточваха встрани и пуф… (със спиране) пуф-пуф — появяваха се още три, още четири; и при всеки от тях, със същите промеждутъци, бум… бум-бум-бум — отговаряха красиви, твърди, сигурни звуци. Изглеждаше, че тия пушеци ту тичаха, ту стояха, а покрай тях тичаха горите, нивята и бляскащите щикове. Откъм лявата страна, по нивята и храсталаците, непрестанно се появяваха тия големи пушеци с тържествените си отгласи; а още по-наблизо, по низините и горите, избухваха облачета дим от пушките, които не успяваха да се закръглят, и те също тъй даваха своите мънички отгласи. Трах-та-та-тах — пукаха пушките, макар и често, но неправилно и бедничко в сравнение с оръдейните изстрели.

На Пиер му се поиска да бъде там, дето бяха тия пушеци, тия бляскащи щикове и пушки, това движение, тия звуци. Той погледна Кутузов и свитата му, за да свери впечатлението си с другите. Всички също като него и както му се стори, със същото чувство гледаха напред към полесражението. По всички лица грееше сега оная скрита топлота (chaleur latente) на чувството, което Пиер забелязваше вчера и което разбра напълно след разговора си с княз Андрей.

— Тръгвай, мили, тръгвай, Господ да ти помага — рече Кутузов на застаналия до него генерал, без да откъсва очи от полесражението!

Като изслуша заповедта, генералът мина покрай Пиер, за да слезе от могилата.

— Към моста! — каза студено и строго генералът, когато един от щабните го попита къде отива.

„И аз, и аз“ — помисли Пиер и тръгна след генерала.

Генералът се качи на коня, доведен му от един казак. Пиер отиде при своя берейтор, който държеше конете. Той попита кой кон е по-кротък, яхна го, улови се за гривата, притисна токовете на извитите си крака до корема на коня и усещайки, че очилата му се смъкват и че той не може да откъсне ръце от гривата и поводите, препусна подир генерала, като предизвика усмивки по лицата на щабните, които го гледаха от могилата.

XXXI

Генералът, след когото препускаше Пиер, слезе в подножието, сви рязко вляво и Пиер, загубвайки го от очи, навлезе в редиците на пехотни войници, които вървяха пред него. Той се помъчи да излезе от тях ту вляво, ту вдясно; но навсякъде имаше войници с еднакво загрижени лица, заети с някаква работа, която не се виждаше, но която очевидно беше важна. Всички с едни и същи недоволно-въпросителни очи гледаха тоя дебел човек с бяла шапка, който, кой знае защо, ги тъпчеше с коня си.

— Какво кара посред батальона! — викна му един. Друг блъсна с приклад коня му и Пиер, който се бе притиснал до дъгата на седлото и едва сдържаше подплашения кон, препусна и отиде пред войниците, дето беше широко.

Напреде имаше мост, а до моста бяха застанали и стреляха други войници. Пиер се приближи до тях. Без сам да знае, Пиер бе отишъл до моста над Колоча, който се намираше между Горки и Бородино и който французите атакуваха при първите действия на сражението (след като заеха Бородино). Пиер видя, че пред него има мост и че от двете страни на моста и по ливадата войниците правят нещо сред дима в откосите сено, които бе съзрял вчера; но въпреки незамлъкващата стрелба на това място, той съвсем не мислеше, че тъкмо тук беше полесражението. Той не чуваше звуците на куршумите, които пищяха от всички страни, и на снарядите, прелитащи над него, не виждаше неприятеля, който бе отвъд реката, и дълго време не виждаше убити и ранени, макар че мнозина падаха близо до него. С усмивка, която не се махаше от лицето му, той гледаше наоколо си.

— Защо кара тоя пред линията? — викна пак някой срещу него.

— Вляво, вдясно вземи — викаха му други.

Пиер зави вдясно и неочаквано се срещна с познатия му адютант на генерал Раевски. Тоя адютант ядосано го погледна и явно се канеше и той да му извика, но като го позна, кимна му.

— Вие как сте се озовали тук? — рече той и препусна по-нататък.

Пиер, който усещаше, че не е на мястото си и без работа, страхувайки се да не попречи пак някому, препусна след адютанта.

— Това тук какво е? Може ли да дойда с вас? — попита той.

— Ей сега, ей сега — отговори адютантът, препусна до дебелия полковник, изправен в ливадата, предаде му нещо и едва тогава се обърна към Пиер.

— Вие защо попаднахте тук, графе? — каза му той усмихнат. — Все любопитствувате ли?

— Да, да — каза Пиер. Но адютантът обърна коня и отмина по-нататък.

— Тук пак както и да е — рече адютантът, — но на левия фланг при Багратион жари ужасно.

— Така ли? — попита Пиер. — А де е то?

— Ами елате с мене на могилата, оттам се вижда. А на батареята при нас още е търпимо — рече адютантът. — Е, ще дойдете ли?

— Да, ще дойда с вас — каза Пиер, като гледаше наоколо и търсеше с очи берейтора си. Едва сега Пиер за първи път видя ранените, някои от които се мъкнеха пеши, а други — носени на носилки. На същата ливадка с дъхавите откоси сено, дето той бе минал вчера, напреко на откосите, извил неудобно глава, лежеше неподвижно един войник с паднал кивер. — А тоя защо не са го дигнали? — започна Пиер, но видя строгото лице на адютанта, който също погледна нататък, и млъкна.

Пиер не намери берейтора си и заедно с адютанта тръгнаха по дъното на дола към могилата на Раевски. Конят на Пиер изоставаше от адютанта и равномерно го тръскаше.

— Вие, графе, като че не сте свикнали да яздите? — попита го адютантът.

— Не, нищо, но той май много подскача — каза с недоумение Пиер.

— Е-е!… Ами че той е ранен — рече адютантът, — десният му преден крак, над коляното. Навярно куршум. Поздравявам ви, графе — рече той, — le bapteme du feu[1].

Те минаха в дима пред шестия корпус зад артилерията, която бе изнесена напред и стреляше, като оглушаваше с гърмежите си, и стигнаха в малка гора. В гората беше хладно, тихо и миришеше на есен. Пиер и адютантът слязоха от конете и тръгнаха пеша към височината.

— Тук ли е генералът? — попита адютантът, когато наближи могилата.

— Преди малко беше, отиде нататък — отговориха му, като посочиха вдясно.

Адютантът се обърна и погледна Пиер, като че не знаеше какво да го прави сега.

— Не се безпокойте — рече Пиер. — Аз ще отида на могилата, може ли?

— Ами идете, оттам се вижда всичко и не е толкова опасно. Аз ще намина да ви взема.

Пиер отиде при батареята, а адютантът продължи по-нататък. Те не се видяха вече и много по-късно Пиер узна, че през тоя ден едната ръка на адютанта бе откъсната.

Могилата, на която се изкачи Пиер, беше онова прочуто място (известно по-късно между русите под името батареята на могилата или батареята на Раевски, а между французите под името la grande redoute, la fatale redoute, la redoute du centre[2]), около която паднаха десетки хиляди хора и която французите смятаха за най-важния пункт на позицията.

Тоя редут беше могилата с изкопани от трите й страни ровове. В тия окопани места имаше десет стрелящи топа с дула, пъхнати в дупките на насипите.

На една линия с могилата, от двете й страни, бяха наредени топове, които също тъй непрестанно стреляха. Малко по-назад от топовете бяха пехотните войски. Когато отиде на могилата, Пиер съвсем не мислеше, че това окопано с малки ровове място, дето бяха поставени и стреляха няколко топа, беше най-важното място в сражението.

Напротив, на Пиер му се струваше, че това място (тъкмо защото той се намираше там) бе едно от най-незначителните места на сражението.

Като се изкачи на могилата, Пиер седна на края на рова, който заграждаше батареята, и с несъзнато-радостна усмивка гледаше онова, което ставаше наоколо му. От време на време Пиер все със същата усмивка ставаше и мъчейки се да не пречи на войниците, които пълнеха и придвижваха топовете, като непрестанно притичваха покрай него с паласки и патрони, се разтъпкваше из батареята. Топовете от тая батарея стреляха непрекъснато, един след друг, оглушавайки с гърмежите си и застилайки цялата местност с барутен дим.

В противоположност на страха, изпитван от пехотните войници на прикритието, тук, на батареята, дето по-малко хора, заети с работа, бяха оградени, отделени с ров от другите, тук се чувствуваше еднакво и общо за всички едва ли не семейно оживление.

Появяването на невоенната фигура на Пиер с бяла шапка отначало порази неприятно тия хора. Войниците, минавайки край него, учудено и дори уплашено поглеждаха изпод вежди фигурата му. Старшият артилерийски офицер, висок човек с дълги крака и сипаничаво лице, отиде до Пиер, уж като че искаше да види как действува крайното оръдие, и го погледна с любопитство.

Едно младичко, кръглолико офицерче, съвсем дете още, очевидно току-що излязло от корпуса, което се разпореждаше много усърдно с поверените му два топа, се обърна строго към Пиер.

— Господине, моля да се отстраните от пътя — каза му то, — тук не бива да се стои.

Войниците неодобрително клатеха глави, като гледаха Пиер. Но когато всички се увериха, че тоя човек с бялата шапка не само че не правеше нищо лошо, но или смирено седеше върху стръмнината на насипа, или с плаха усмивка, учтиво давайки път на войниците, се разхождаше из батареята под изстрелите тъй спокойно, както по булеварда, малко по малко чувството на недоброжелателно недоумение към него почна да се превръща в ласкаво и шеговито отношение, такова, каквото войниците имат към своите животни: кучета, петли, козли и изобщо към животните, които живеят при военните команди. Тия войници веднага мислено приеха Пиер в семейството си, присвоиха си го, нарекоха го „нашия господар“[3] и с добро чувство му се присмиваха помежду си.

Едно гюлле разрови пръстта на две крачки от Пиер. Като изтърсваше полепналата пръст от дрехите си, той погледна с усмивка наоколо.

— Ама наистина как не ви е страх, господарю! — обърна се към Пиер един червендалест, широк войник, като показа здравите си бели зъби.

— А ти нима се страхуваш? — попита Пиер.

— Че как да не се страхувам? — отговори войникът. — Ами че то няма да те пожали. Цапне ли те, и червата ти — вън. Не може да не се страхуваш — рече той, като се смееше.

Неколцина войници с весели и ласкави лица се спряха до Пиер. Те сякаш не очакваха, че той ще говори както всички и това откритие ги зарадва.

— Нашата е войнишка работа. Ами господарят — виж, това е чудно. Бива си го господаря!

— По местата си! — извика младичкият офицер на събралите се около Пиер войници. Личеше, че тоя младичък офицер изпълнява службата си за първи или втори път и затова с особена настойчивост и формалност се обръщаше и към войниците, и към началника.

Тътнещите топовни и пушечни гърмежи се засилиха по цялото поле, особено вляво, дето бяха флешите на Багратион, но поради дима от изстрелите оттам, дето беше Пиер, почти нищо не можеше да се види. Освен това наблюдението върху тоя сякаш семеен (отделен от всички други) кръг от хора, които бяха на батареята, поглъщаше всичкото внимание на Пиер. Първата му несъзнателно-радостна възбуда, предизвикана от гледката и звуковете на полесражението, сега, особено след като видя оня самотно прострян войник в ливадата, се смени с друго чувство. Сега, седнал върху стръмнината на насипа до рова, той наблюдаваше обкръжаващите го лица.

Към десет часа от батареята бяха дигнали вече двайсетина души; две оръдия бяха разрушени и в батареята все по-често и по-често попадаха снаряди и долитаха с бръмчене и писък далечни куршуми.

— Пълничка! — извика един войник за приближаващата се граната, която летеше със свистене.

— Не тука! При пехотинците! — с висок смях добави друг, като видя, че гранатата прехвърча и улучи редиците на прикритието.

— Какво, позната ли ти е? — засмя се друг войник на един селянин, който се бе навел под прехвръкналата граната.

Неколцина войници се събраха при насипа да гледат онова, което ставаше напреде.

— Дигнаха веригата; виждаш ли, отидоха назад — думаха те, сочейки зад насипа.

— Гледай си твоята работа — викна им един стар унтерофицер. — Отишли са назад, значи, назад има работа. — И като хвана за рамото един войник, унтерофицерът го блъсна с коляното си. Чу се висок смях.

— Пето оръдие напред! — викнаха от една страна.

— От един път, дружно, вкупом — чуха се веселите викове на войниците, които придвижваха топа.

— Бре, насмалко да събори шапката на нашия господар — присмя се на Пиер озъбеният червендалест шегобиец. — Ех, пипкаво! — добави той укорно към гюллето, което улучи едно колело и крака на един войник.

— Хей вие, лисици! — смееше се друг на опълченците, които се изгърбваха, когато пристигаха на батареята да вземат ранени.

— Не е ли вкусна чорбата? Ах, гарвани такива, какво се туткате! — викаха на опълченците, които се бяха объркали около войника с откъснатия крак.

— Туй-онуй, момче — закачаха те селяните. — Хич не обичат!

Пиер забеляза, че след всяко улучило гюлле, след всяка загуба общото оживление все повече и повече се разгаряше.

Като от връхлитащ буреносен облак все по-често и по-често, все по-светло и по-светло избухваха по лицата на тия хора (сякаш като противодействие на онова, което ставаше) мълнии на скрит, разгарящ се огън.

Пиер не гледаше напред, към полесражението, и не се интересуваше да знае какво става там: той цял бе потънал в съзерцание на тоя все повече и повече разпалващ се огън, който също тъй (той усещаше) се разпалваше и в неговата душа.

В десет часа пехотинците, които бяха пред батареята, в храсталаците и по рекичката Каменка, отстъпиха. От батареята се виждаше как те изтичват назад, край батареята, положили ранените на пушките си. Някакъв генерал със свитата си се качи на могилата и след като поговори с полковника и погледна сърдито към Пиер, слезе пак долу и заповяда на прикритието от пехотинци, което бе зад батареята, да легне, за да не бъде много изложено на изстрелите. След това в пехотните редици, вдясно от батареята, се чу барабан, раздадоха се команди и от батареята се видя как пехотните редици тръгнаха напред.

Пиер гледаше над насипа. Едно лице особено му се хвърли в очи. Беше офицер, с бледо младежко лице, вървеше заднишком, като носеше шпагата си отпусната надолу и неспокойно гледаше наоколо си.

Пехотинските редици изчезнаха в дима, чу се техният проточен вик и честа пушечна стрелба. След няколко минути оттам минаха множество ранени и носилки. В батареята все по-често почнаха да падат снаряди. Няколко души лежаха неприбрани. Около топовете войниците се движеха все по-суетливо и по-бързо. Никой вече не обръщаше внимание на Пиер. Два пъти сърдито му извикаха да не стои на пътя. Старшият офицер, навъсен, с широки бързи крачки отиваше от едното оръдие до другото. Младичкото офицерче, още по-заруменяло, още по-старателно командуваше войниците. Войниците подаваха снарядите, обръщаха се, пълнеха и вършеха работата си напрегнато и наперено. Вървейки, те подскачаха като на пружини.

Буреносният облак се приближи и по всички лица гореше ярко огънят, разгарянето на който следеше Пиер. Той бе застанал при старшия офицер. Младичкото офицерче дотърча с ръка до кивера си при старшия.

— Имам чест да ви доложа, господин полковник, че имаме само осем снаряда, ще заповядате ли да продължаваме огъня? — попита то.

— Картеч! — без да отговаря, извика старшият офицер, загледан над насипа.

Изведнъж нещо се случи; офицерчето ахна, сви се й седна на земята, като улучена в летежа си птица. Пред очите на Пиер всичко стана странно, неясно и мрачно.

Едно след друго свиреха гюллетата и се удряха в бруствера, във войниците, в топовете. Пиер, който дотогава не чуваше тия звукове, сега чуваше само тия звукове. Встрани от батареята, вдясно, тичаха войници с викове „ура“, но не напред, както се стори на Пиер, а назад.

Едно гюлле удари в края на насипа, пред който бе Пиер, отрони пръст и пред очите му се мярна черна топка и в същия миг шляпна в нещо. Опълченците, които току-що бяха дошли на батареята, побягнаха обратно.

— Всички с картеч! — извика офицерът.

Унтерофицерът изтича до старшия офицер и с изплашен шепот (както мажордомът докладва на обяд на домакина, че няма вече от това вино, което иска) каза, че няма вече снаряди.

— Разбойници, какво правят! — викна офицерът, като се обърна към Пиер. Лицето на старшия офицер беше червено и потно, намръщените му очи блестяха. — Тичай до резервите, докарай сандъците! — извика той на войника си, като изгледа сърдито Пиер.

— Аз ще отида — рече Пиер.

Офицерът не му отговори и тръгна към другата страна с големи крачки.

— Не стреляй… Чакай! — викна той.

Войникът, на когото заповядаха да отиде за снаряди, се сблъска с Пиер.

— Ех, господарю, не ти е мястото тук — рече той и отърча надолу.

Пиер изтича подир войника, като избиколи мястото, дето седеше младичкото офицерче.

Едно, второ, трето гюлле прелитаха над него, удряха напреде, встрани, отзад. Пиер отърча долу. „Къде отивам?“ — изведнъж се сепна той, тичайки вече към зелените ракли. Спря в нерешителност — напред ли да върви, или назад. Изведнъж страшен тласък го отхвърли назад, върху земята. В същия миг блясъкът на силен огън го освети и едновременно се чуха оглушителен гръм, трясък и свистене, които забучаха в ушите му.

Когато се съвзе, Пиер се видя седнал на задника си, опрян с ръце на земята; раклата, до която беше по-рано, сега я нямаше; по обгорената трева се търкаляха само зелени, изгорени дъски и парцали и един кон, разтърсвайки остатъците от оковете, се отдалечи, препускайки, а друг, също като Пиер, лежеше на земята и пронизително, проточено цвилеше.

[1] Бойно кръщение. ↑

[2] Големият редут, съдбоносният редут, централният редут. ↑

[3] Тук „господар“ е в смисъл на по-високостоящ човек — социално или материално — Б.пр. ↑

XXXII

Загубил ума и дума от страх, Пиер скочи и отърча назад, към батареята, като в единствено убежище от всичките ужаси, които го обкръжаваха.

Тъкмо когато влизаше в окопа, той забеляза, че на батареята не се чуваха изстрели, но някакви хора вършеха нещо там. Не успя да разбере какви хора бяха те. Видя стария полковник, легнал заднишком към него върху насипа, като че разглеждаше нещо долу, и видя един, забелязан от него войник, който се дърпаше напред от хваналите го за ръката хора и викаше: „Братчета“ — и видя още нещо странно.

Но той не можа още да проумее, че полковникът беше убит, че оня, който викаше: „Братчета!“, беше пленен, че пред очите му беше промушен в гърба с щик друг войник. Едва бе влязъл тичешком в окопа и един мършав, жълт, с потно лице човек в син мундир, с шпага в ръка се втурна срещу него, като викаше нещо. Пазейки се инстинктивно да не го блъсне другият, тъй като те, без да виждат, се бяха засилили един срещу друг, Пиер протегна ръце и улови тоя човек (той беше френски офицер) с едната си ръка за рамото, а с другата за гърлото. Офицерът изпусна шпагата си и хвана Пиер за яката.

Няколко секунди и двамата гледаха уплашено чуждите си лица, и двамата бяха в недоумение от това, което са направили, както и какво трябва да правят. „Аз ли съм пленен, или той е пленен от мене?“ — мислеше всеки от тях. Но очевидно френският офицер бе повече склонен да мисли, че той е пленен, защото силната ръка на Пиер, движена от неволен страх, все по-яко и по-яко стискаше гърлото му. Французинът щеше да каже нещо, но изведнъж току над главите им ниско и страшно изсвистя едно гюлле и на Пиер му се стори, че главата на френския офицер бе откъсната: толкова бързо я наведе той.

Пиер също наведе глава и пусна ръцете си. Без да мисли вече кой кого е пленил, французинът избяга назад, към батареята, а Пиер тръгна надолу, препъвайки се в убити и ранени, които — струваше му се — го дърпат за нозете. Но преди да слезе, насреща му се появиха гъсти тълпи тичащи руски войници, които се спъваха и падаха, и като викаха весело и бурно, тичаха към батареята. (Това беше атаката, която си приписваше Ермолов, казвайки, че само чрез неговата храброст и щастие било възможно да се извърши тоя подвиг, същата атака, в която той уж бил хвърлял на могилата „Георгиевски кръстове“, които носел в джоба си.)

Французите, които бяха превзели батареята, избягаха. Нашите войски с викове „ура“ прогониха французите толкова далече от батареята, че мъчно можаха да се спрат.

От батареята откараха пленниците, между които един ранен френски генерал, когото офицерите обкръжиха. Множество ранени, познати и непознати на Пиер, руси и французи, с обезобразени от страдания лица, вървяха, пълзяха или на носилки се откарваха от батареята. Пиер се качи на могилата, дето бе престоял повече от час, и не намери никого от оня семеен кръг, който бе го приел. Много мъртъвци имаше тук, които той не познаваше. Но някои позна. Младичкото офицерче седеше все така свито в локва кръв до края на насипа. Червендалестият войник все още трепереше в спазми, но не го прибираха.

Пиер хукна надолу.

„Не, сега ще спрат, сега ще се ужасят от онова, което са извършили!“ — мислеше Пиер, тръгнал безцелно след многото носилки, които се движеха от полесражението.

Но слънцето, забулено от дим, беше още високо и напреде, особено вляво, до Семьоновское, нещо кипеше в дима и бученето от изстрелите, както и стрелбата и канонадата не само не отслабваха, но се засилваха до отчаяност, като човек, който се напряга мъчително и вика с последни сили.

XXXIII

Главното действие на Бородинското сражение се разви в едно пространство от хиляда сажена между Бородино и флешите на Багратион. (Извън това пространство русите направиха, от една страна, по пладне, демонстрация с кавалерията на Уваров, а от друга — имаше сблъскване между Понятовски и Тучков; но това бяха две отделни и слаби действия в сравнение с онова, което ставаше в средата на полесражението.) В полето между Бородино и флешите, край гората, на откритото пространство, което се виждаше и от двете страни, стана главното действие на сражението по най-прост, безхитростен начин.

Сражението почна с канонада от двете страни от няколкостотин оръдия.

Сетне, когато димът застла цялото поле, в тоя дим тръгнаха (от страната на французите) отдясно две дивизии — на Десе и на Компан, срещу флешите, а отляво полковете на вицекраля — срещу Бородино.

От Шевардинския редут, дето беше Наполеон, флешите бяха на разстояние около една верста, а Бородино — на повече от две версти по права линия и затова Наполеон не можеше да види какво става там, толкова повече, че димът, който се сливаше с мъглата, скриваше цялата местност. Войниците от дивизията на Десе, тръгнали към флешите, се виждаха само докато се спуснаха в дола, който ги делеше от флешите. Щом слязоха в дола, димът от изстрелите — топовни и пушечни — от флешите стана толкова гъст, че застла изцяло насрещния бряг на дола. През дима там се мяркаше нещо черно, навярно хора, и от време на време — блясък на щикове. Но движеха ли се, или стояха, французи ли бяха, или руси — това не можеше да се види от Шевардинския редут.

Слънцето изгря и удари направо с полегатите си лъчи лицето на Наполеон, който гледаше към флешите, като си пазеше сянка с ръка. Пред флешите се стелеше дим и изглеждаше, че ту димът се движи, ту войската се движи. През изстрелите се чуваха понякога викове на хора, но не можеше да се разбере какво правеха те там.

Застанал на могилата, Наполеон гледаше с далекоглед и в малкия кръг на тръбата виждаше дим и хора, понякога — свои, понякога — руси, но когато гледаше с просто око, не знаеше де беше това, което виждаше.

Той слезе от могилата и почна да се разхожда напред-назад пред нея.

От време на време се спираше, вслушваше се в изстрелите и се заглеждаше в полесражението.

Не само от мястото долу, дето беше застанал, не само от могилата, дето сега стояха неколцина негови генерали, но и от самите флеши, дето сега бяха заедно и се сменяха ту руски, ту френски, мъртви, ранени и живи, уплашени или обезумели войници, не можеше да се проумее какво става на това място. В продължение на няколко часа на това място сред незамлъкващата пушечна и топовна стрелба ту се появяваха само руси, ту само французи, ту пехотни, ту кавалерийски войници; появяваха се, падаха, стреляха, сблъскваха се, не знаейки какво да правят един с друг, викаха и бягаха назад.

От полесражението непрекъснато препускаха до Наполеон изпратените от него адютанти и ординарците на неговите маршали с доклади за вървежа на работата; но всички тия доклади бяха лъжливи; и затова, че в разгара на сражението не е възможно да се каже какво става в дадена минута, и затова, че мнозина адютанти не стигаха до истинското място на сражението, а предаваха онова, което бяха чули от други; и още затуй, че докато адютантът изминеше ония две-три версти, които го отделяха от Наполеон, обстоятелствата се променяха и съобщението, което носеше, ставаше невярно. Така от вицекраля пристигна адютант с известие, че Бородино е завзето и мостът на Колоча е в ръцете на французите. Адютантът питаше Наполеон — ще заповяда ли да минават войските? Наполеон заповяда да се строят на отвъдната страна и да чакат; ала не само когато Наполеон даваше тая заповед, но дори когато адютантът току-що бе излязъл от Бородино, мостът бе вече отново превзет и изгорен от русите в същото онова сблъскване, в което бе участвувал Пиер още в началото на сражението.

Адютантът, който пристигна от флешите, препускайки с бледо уплашено лице, донесе на Наполеон, че атаката е отблъсната, че Компан е ранен и Даву убит, а всъщност флешите бяха заети от друга войскова част тъкмо когато казваха на адютанта, че французите са отблъснати, и Даву беше жив, само леко контузен. Като се съобразяваше с подобни неизбежно лъжливи донесения, Наполеон даваше нарежданията си, които или бяха изпълнени, преди още да ги е дал, или пък не можеха да бъдат и не биваха изпълнени.

Маршалите и генералите, които се намираха на по-близки разстояния до полесражението, но също както Наполеон не участвуваха в самото сражение, а само от време на време навлизаха под огъня на куршумите, даваха нареждания, без да питат Наполеон, и заповядваха накъде и отде да се стреля и накъде да вървят конните, и накъде да тичат пешите войници. Но дори и техните нареждания, също както нарежданията на Наполеон, се привеждаха в изпълнение рядко и в съвсем слаба степен. В повечето случаи излизаше обратното на онова, което те заповядваха. Войниците, на които беше заповядано да вървят напред, като попадаха под картечни изстрели, бягаха назад; войниците, на които бе заповядано да стоят на мястото си, изведнъж, като видеха насреща си неочаквано показали се руси, някой път бягаха назад, друг път се втурваха напред, а конницата препускаше без заповед да догонва бягащите руси. Тъй два полка кавалерия препуснаха през Семьоновския дол и едва изкачили възвишението, завиха обратно и хукнаха с все сила назад. Също тъй се движеха и пехотинците, като се втурваха понякога съвсем не там, дето им бе заповядано. Всички нареждания за къде и кога да се придвижат топовете, кога да се изпратят пехотинците да стрелят и кога конниците да тъпчат руските пехотинци, всички тия нареждания се даваха от най-близките началници на частите, които бяха в редиците, без да питат не само Наполеон, но дори Ней, Даву и Мюра. Те не се страхуваха от мъмрене за неизпълнение на заповеди или за самоволно разпореждане, защото в сраженията работата се отнася за най-скъпото на човека — собствения му живот, и понякога изглежда, че спасението е в бягството назад, друг път — в бягството напред, и тия хора, които се намираха в самия разгар на сражението, постъпваха съобразно настроението на момента. Но всъщност всички тия движения напред и назад не облекчаваха и не променяха положението на войските. Всичките им нападения и втурвания един срещу друг почти не им нанасяха вреда, а вредата — смърт и осакатявания, се нанасяше от гюллетата и куршумите, крито хвърчаха, из цялото пространство, дето се мятаха тия хора. Щом тия хора излизаха от пространството, над което хвърчаха гюллета и куршуми, началниците им, които бяха зад тях, веднага ги подреждаха, подчиняваха ги на дисциплината и под влиянието на тая дисциплина ги вкарваха отново в района на огъня, дето те отново (под влиянието на страха от смъртта) загубваха дисциплината и се мятаха насам-нататък по случайното настроение на тълпата.

XXXIV

Генералите на Наполеон — Даву, Ней и Мюра, които се намираха близо до тая огнева област и дори от време на време навлизаха в нея, на няколко пъти вкарваха в тая огнева област стройни и грамадни маси войски. Но обратно на онова, което неизменно ставаше във всички досегашни сражения, вместо очакваното съобщение за бягството на неприятеля — стройните маси войски се връщаха оттам като разстроени, изплашени тълпи. Те наново ги подреждаха, но хората оставаха все по-малко. По пладне Мюра изпрати адютанта си при Наполеон с искане за подкрепление.

Наполеон седеше в подножието на могилата и пиеше пунш, когато адютантът на Мюра пристигна, препускайки, с уверения, че русите ще бъдат разбити, ако негово величество даде още една дивизия.

— Подкрепление ли? — каза Наполеон със строго учудване, сякаш не разбираше думите му, загледан в хубавото момче-адютант, с дълги, накъдрени черни коси (също както Мюра носеше косите си). „Подкрепление! — помисли Наполеон. — Какво подкрепление искат те, когато имат в ръцете си половината армия срещу слабото, неукрепено крило на русите!“

— Dites au roi de Naples — каза строго Наполеон, — qu’il n’est pas midi et que je ne vois pas encore clair sur mon echequier. Allez…[1]

Хубавото момче-адютант с дълги коси, без да сваля ръка от шапката си, въздъхна тежко и препусна отново нататък, дето убиваха хората.

Наполеон стана, повика Коленкур и Бертие и заговори с тях за неща, които не бяха във връзка със сражението.

Посред разговора, който почваше да интересува Наполеон, очите на Бертие се обърнаха към един генерал със свита, който препускаше на запотен кон към могилата. Беше Белиар. Като слезе от коня, той с бързи стъпки се приближи до императора и смело, нависоко почна да доказва, че са необходими подкрепления. Той се кълнеше в честта си, че русите ще бъдат унищожени, ако императорът даде още една дивизия.

Наполеон сви рамене и продължи да се разхожда, без да отговори нищо. Белиар почна високо и оживено да говори на генералите от свитата, които го заобиколиха.

— Вие сте много буен, Белиар — рече Наполеон, като приближи отново до пристигналия генерал. — В буйността си човек лесно може да сгреши. Идете и вижте и тогава елате при мене.

Не бе успял още Белиар да изчезне от очите му, от друга страна пристигна, препускайки, нов пратеник от полесражението.

— Eh bien, qu’est-ce qu’il y a?[2] — каза Наполеон с тон на човек, раздразнен, че постоянно му пречат.

— Sire, le prince…[3] — почна адютантът.

— Иска подкрепление ли? — каза с гневно движение Наполеон. Адютантът наведе глава утвърдително и почна да докладва; но императорът се извърна от него, направи две крачки, спря се, върна се обратно и повика Бертие. — Трябва да се дадат резервите — каза той, като разпери слабо ръце. — Кого да изпратим там, как мислите? — обърна се той към Бертие, към това oison que j’ai fait aigle[4] — както по-късно го бе нарекъл.

— Ваше величество, да изпратим дивизията на Клапаред? — каза Бертие, който знаеше наизуст всички дивизии, полкове и батальони.

Наполеон кимна утвърдително.

Адютантът препусна към дивизията на Клапаред. И след няколко минути младата гвардия, която беше зад могилата, потегли от мястото си. Наполеон гледаше мълчаливо нататък.

— Не — обърна се той неочаквано към Бертие, — не мога да изпратя Клапаред. Изпратете дивизията на Фриан — рече той.

Макар че нямаше никакво предимство да се изпрати вместо Клапаред дивизията на Фриан и дори беше очевидно неудобството и забавянето от това, че трябва да се спре сега Клапаред и да се изпрати Фриан, заповедта бе изпълнена точно. Наполеон не виждаше, че по отношение на войниците си той играеше ролята на доктор, който пречи със своите лекарства, роля, която толкова вярно разбираше и осъждаше.

Дивизията на Фриан, също както другите, потъна в дима на полесражението. От разни страни продължаваха да пристигат на коне адютанти и всички, сякаш се бяха уговорили; казваха едно и също. Всички искаха подкрепления, всички казваха, че русите стоят по местата си и произвеждат un feu d’enfer[5], от който френската войска се топи.

Наполеон седеше замислен на сгъваем стол.

Изгладнелият от сутринта m-r de Beausset, който обичаше да пътува, приближи до императора и се осмели да предложи почтително на негово величество да закуси.

— Надявам се, че сега вече мога да поздравя ваше величество с победа — каза той.

Наполеон мълком поклати глава отрицателно. Смятайки, че отрицанието се отнася до победата, а не до закуската, m-r de Beausset си позволи игриво-почтително да забележи, че не съществуват в света причини, които биха могли да попречат да се закуси, когато това може да се направи.

— Allez vous…[6] — каза изведнъж мрачно Наполеон и се извърна. Блажена усмивка на съжаление, разкаяние и възторг озари лицето на господин Босе и с плъзгащ вървеж той отиде при другите генерали.

Наполеон изпитваше тежко чувство, подобно на онова, което изпитва винаги щастливият картоиграч, който хвърля безумно парите си, винаги печели и изведнъж, тъкмо когато е пресметнал всички случайности на играта, чувствува, че колкото по-обмислен е неговият ход, толкова по-сигурно губи.

Войските бяха същите, генералите същи, същите приготовления, същата диспозиция, същата proclamation courte et energique[7], самият той беше същият, той знаеше това, знаеше, че беше дори много по-опитен и изкусен сега, отколкото по-рано, дори вратът беше същият, както при Аустерлиц и Фридланд; но страшният замах на ръката падаше вълшебно-безсилно.

Все същите начини, които в миналото неизменно се увенчаваха с успех: и съсредоточаването на батареите в един пункт, и атаката на резервите за пробив на линията, и атаката на кавалерията des hommes de fer[8] — всички тия начини бяха вече употребени и не само че нямаше победа, но от всички страни идеха едни и същи известия за убити и ранени генерали, за необходимост от подкрепления, за невъзможността да бъдат отхвърлени русите и за разстройство на войските.

По-рано след две-три нареждания, след две-три фрази маршали и адютанти препускаха с поздравления и с весели лица, обявявайки като трофеи корпуси от пленници, des faisceaux de drapeaux et d’aigles ennemis[9] — и топове, и обози, и Мюра само искаше позволение да пусне кавалерията, за да хване обозите. Тъй беше при Лоди, Маренго, Аркол, Йена, Аустерлиц, Ваграм и така нататък, и така нататък. Сега с войските му ставаше нещо странно.

Въпреки съобщението за превземането на флешите, Наполеон виждаше, че сега не бе, съвсем не бе същото, каквото биваше през всичките негови предишни сражения. Виждаше, че същото чувство, което изпитваше той, изпитваха и всички около него, хора, опитни в сраженията. Всички лица бяха тъжни, всички очи избягваха да се срещат. Единствен Босе не можеше да проумява значението на онова, което ставаше. Но Наполеон след дългия си опит във войната хубаво знаеше какво значи за атакуващия да води в продължение на осем часа сражение и след всички употребени усилия да не го е спечелил. Той знаеше, че то е почти загубено сражение и че най-малката случайност можеше сега — при тая изострена точка на колебание, дето бе стигнало сражението — да погуби и него, и войската му.

Когато прехвърляше във въображението си цялата тая странна руска кампания, в която не беше спечелено ни едно сражение, в която за два месеца не бяха взети нито знамена, нито топове, нито корпуси войска, когато гледаше прикрито тъжни лица на околните си и слушаше донесенията, че русите все се държат, обземаше го страшно чувство, прилично на чувството, което се изпитва в сънищата, и през ума му минаваха всички нещастни случайности, които биха могли да го погубят. Русите можеха да нападнат лявото му крило, можеха да пробият центъра му, случайно гюлле можеше да убие и него. Всичко това беше възможно. В предишните си сражения той обмисляше само случайностите на успеха, а сега изпъкваха пред него безброй нещастни случайности — и той очакваше всичките. Да, всичко като насън, когато човек вижда настъпващ срещу него злодеец и човек замахва насън и удря злодееца със страшно усилие, което, той знае, трябва да го унищожи, и чувствува, че ръката му, безсилна и мека, пада като парцал и ужасът от неотвратимата гибел обзема безпомощния човек.

Съобщението, че русите атакуват левия фланг на френската армия, предизвика у Наполеон тоя ужас. Той седеше мълчаливо в подножието на могилата на сгъваемия си стол, навел глава и опрял лакти на коленете си. Бертие се приближи до него и му предложи да обиколи бойната линия, за да се убеди как върви сражението.

— Какво? Какво казвате? — рече Наполеон. — Да, заповядайте да ми доведат коня.

Той възседна коня и тръгна към Семьоновское.

В барутния дим, който бавно се разсейваше из цялото пространство, където минаваше Наполеон, лежаха в локви кръв коне и хора, поотделно и на купища. Нито Наполеон, нито някой от генералите му бяха виждали някога подобен ужас, толкова много убити на такова малко пространство. Тътенът на оръдията, който десет часа поред не преставаше и измъчваше ушите, придаваше особена значителност на зрелището (както музиката при живи картини). Наполеон се изкачи на възвишението на Семьоновское и през дима видя редици хора в мундири с цветове, които не бе свикнал да вижда. Бяха русите.

Русите в гъсти редици бяха застанали зад Семьоновское и могилата и оръдията им непрестанно бумтяха и димяха по тяхната линия. Нямаше вече сражение. Имаше продължаващо се убийство, което не можеше да доведе до нищо нито русите, нито французите. Наполеон спря коня и отново потъна в същата замисленост, от която го бе изтръгнал Бертие; той не можеше да спре това, което ставаше сега пред него и около него и което смятаха, че се ръководи и зависи от него, и това нещо за първи път поради неуспеха му се видя ненужно и ужасно.

Един от генералите, които се бяха приближили до Наполеон, си позволи да му предложи да вкара в сражението старата гвардия. Ней и Бертие, застанали до Наполеон, се спогледаха и се усмихнаха презрително на безсмисленото предложение на тоя генерал.

Наполеон, наведе глава и дълго мълча.

— A huit cent lieux de la France je ne ferai pas. de molir ma garde[10] — каза той, обърна коня и тръгна назад към Шевардино.

[1] Кажете на неаполитанския крал, че още не е пладне и че аз не виждам още достатъчно ясно шахматните фигури. Хайде, отивайте… ↑

[2] Е, какво има още? ↑

[3] Ваше величество, принцът… ↑

[4] Гъсе, което аз направих орел. ↑

[5] Адски огън. ↑

[6] Махайте се… ↑

[7] Прокламация кратка и енергична. ↑

[8] Железни хора. ↑

[9] Снопове неприятелски орли и знамена. ↑

[10] На три хиляди и двеста километра далеч от Франция аз няма да оставя да бъде разгромена моята гвардия. ↑

XXXV

Оборил побеляла глава и отпуснал тежкото си тяло, Кутузов седеше на покритата с килим скамейка, на същото място, дето Пиер го бе видял сутринта. Той не даваше никакви нареждания, а само се съгласяваше или не се съгласяваше с онова, което му предлагаха.

„Да, да, направете това — отговаряше той на различните предложения. — Да, да, иди, миличък, виж — обръщаше се той към един или друг от приближените си или: — Не, не бива, по-добре да почакаме“ — казваше той. Изслушваше донесенията, които му правеха, даваше заповеди, когато подчинените му искаха това; но изслушвайки донесенията, той сякаш не се интересуваше от смисъла на онова, което му казваха, а го интересуваше нещо друго в израженията на лицата и в тона на думите на ония, които донасяха. От дългогодишния си военен опит той знаеше и със старческия си ум разбираше, че един човек не може да ръководи стотици хиляди хора, които се борят със смъртта, и знаеше, че съдбата на сраженията се решава не от нарежданията на главнокомандуващия, не от мястото, дето се намират войските, не от броя на топовете и на убитите хора, а от оная неуловима сила, която се нарича дух на войската, и той се интересуваше от тая сила и я ръководеше, доколкото това бе във властта му.

Общото изражение на Кутузовото лице беше съсредоточено, спокойно внимание и напрежение, което едва надделяваше умората на слабото и старо тяло.

В единадесет часа сутринта му донесоха известие, че взетите от французите флеши бяха отново освободени, но че княз Багратион е ранен. Кутузов ахна и поклати глава.

— Иди при княз Пьотр Иванович и подробно научи какво и как е станало — каза той на един от адютантите и след това се обърна към принц Вюртембергски, който беше зад него.

— Ваше височество ще благоволи да поеме командуването на първа армия.

Скоро след тръгването на принца, и то толкова скоро, че той не можеше още да е стигнал до Семьоновское, адютантът на принца се върна и доложи на светлейшия, че принцът моли да се изпрати войска.

Кутузов се намръщи и изпрати заповед на Дохтуров да поеме командуването на първа армия, а принцът, без когото, както каза той, не могъл в тия важни минути, помоли да се върне при него. Когато донесоха съобщението, че е пленен Мюра, и щабните поздравяваха Кутузов, той се усмихна.

— Почакайте, господа — рече той. — Сражението е спечелено и няма нищо необикновено, че Мюра е пленен. Но по-добре да почакаме с радостта си. — Ала изпрати адютант да разнесе по войските това съобщение.

Когато от левия фланг пристигна Шчербинин с донесение, че французите са завзели флешите и Семьоновское, Кутузов, който по звуковете от полесражението и по лицето на Шчербинин делови, че известията са лоши, стана, сякаш да се разтъпче, и като взе под ръка Шчербинин, отиде с него настрана.

— Иди, миличък — рече той на Ермолов, — виж дали не може да се направи нещо.

Кутузов беше в Горки, в центъра на позицията на руската войска. Насочената от Наполеон атака срещу нашия ляв фланг беше отблъсвана няколко пъти. В центъра французите не се придвижваха по-далеч от Бородино. На левия фланг кавалерията на Уваров принуди французите да бягат.

Към три часа атаките на французите спряха. По лицата на всички, които пристигаха от полесражението, както и на ония, които бяха около него, Кутузов виждаше изписано изражение на напрегнатост, стигнала до най-висока степен. Кутузов бе доволен от успеха на деня свръх очакванията си. Но физическите сили напускаха стареца. На няколко пъти главата му се свеждаше ниско, като че падаше, и той задрямваше. Донесоха му обяд.

Флигел-адютантът Волцоген, същият, който, минавайки край княз Андрей, каза, че войната трябва im Raum verlegen[1], и когото особено мразеше Багратион, пристигна при Кутузов, когато той обядваше. Волцоген идеше с донесение от Барклай за хода на работите на левия фланг. Благоразумният Барклай де Толи, като видя тълпите бягащи ранени и разстроените по-задни части на армията и като прецени всички обстоятелства на работата, реши, че сражението е загубено и изпрати своя любимец при главнокомандуващия да занесе това известие.

Кутузов с усилие дъвчеше пържената кокошка и с присвитите си развеселени очи погледна Волцоген.

Волцоген, разтъпквайки небрежно нозе, приближи с полупрезрителна усмивка до Кутузов, като едва пипна с ръка козирката си.

Волцоген се отнасяше към светлейшия с известна афектирана небрежност, с която искаше да каже, че като високо образован военен, оставя русите да си създават кумир от тоя стар, безполезен човек, а той знае с кого има работа. „Der alte Herr (както немците наричаха Кутузов помежду си) macht sieht ganz bequem“[2] — помисли Волцоген и като погледна строго чиниите, сложени пред Кутузов, почна да докладва на стария господин положението на левия фланг тъй, както му бе заповядал Барклай и както той самият го бе видял и разбрал.

— Всички пунктове на нашата позиция са в ръцете на неприятеля и няма с какво да го отблъснем, защото няма войски; те бягат и няма възможност да се спрат — докладва той.

Кутузов, спрял да дъвче, учудено, сякаш не разбираше какво му казваха, впи очи във Волцоген. Волцоген, който видя вълнението des alten Herrn[3], каза усмихнат:

— Смятах, че нямам право да скрия от ваша светлост онова, което видях… Войските са напълно разстроени…

— Вие сте видели? Вие сте видели?… — закрещя намръщен Кутузов, като стана бързо и пристъпи срещу Волцоген. — Как… как смеете! — задавяйки се, закрещя той със заплашителни движения на треперещите си ръце. — Как смеете, уважавани господине, да казвате това на мене. Вие не знаете нищо. Предайте от мене на генерал Барклай, че сведенията му са неверни и че аз, главнокомандуващият, по-добре зная истинския ход на сражението, отколкото той.

Волцоген искаше да възрази нещо, но Кутузов го превари.

— Неприятелят е отблъснат на левия и сразен на десния фланг. Ако лошо сте гледали, уважавани господине, не си позволявайте да приказвате неща, които не знаете. Благоволете да отидете при генерал Барклай и да му предадете за утре моето категорично намерение да атакувам неприятеля — каза строго Кутузов. Всички мълчаха и се чуваше само тежкото дишане на задъхания стар генерал. — Отблъснати са навсякъде, за което благодаря на Бога и на нашата храбра войска. Неприятелят е победен и утре ще почнем да го гоним от свещената руска земя — каза Кутузов, като се кръстеше; и изведнъж изхлипа от бликнали сълзи. Волцоген сви рамене, изкриви устни й се отстрани мълчаливо, учудвайки се uber diese Eingenommenheit des alten Herrn[4].

— Да, ето го моя герой — каза Кутузов, обръщайки се към един пълен, красив, чернокос генерал, който в това време се качваше на могилата. Той беше Раевски, прекарал целия ден в главния пункт на Бородинското поле.

Раевски донесе, че войските стоят твърдо по местата си и че французите не се решават вече да атакуват.

Като го изслуша, Кутузов каза на френски:

— Vous ne pensez pas comme les autres que nous sommes obliges de nous retirer?[5]

— Au contraire, votre altesse, dans les affaires indecises c’est toujours le plus opiniatre qui reste victorieux — отговори Раевски, — et mon opinion…[6]

— Кайсаров! — викна адютанта си Кутузов: — Седни и пиши заповед за утрешния ден. А ти — обърна се той към друг — мини по бойната линия и обяви, че утре атакуваме.

Докато се водеше разговорът с Раевски и се диктуваше заповедта, Волцоген се върна наново от Барклай и доложи, че генерал Барклай де Толи би искал да има писмено потвърждение на заповедта, която бе дал главнокомандуващият.

Без да поглежда Волцоген, Кутузов каза да напишат заповедта, която бившият главнокомандуващ твърде основателно искаше да има за избягване на лична отговорност.

И по неопределимата, тайнствена връзка, която поддържа в армията едно и също настроение, наричано „дух на армията“, и което е главен нерв на войната, думите на Кутузов, заповедта му за сражението на утрешния ден се предадоха в едно и също време по всички краища на войската.

Не толкова самите думи, не самата заповед се предаваха в последната верига на тая връзка. Дори нищо подобно на онова, което бе казал Кутузов, нямаше в думите, които хората си предаваха едни на други в разните места на армията; но смисълът на думите му проникна навсякъде, защото онова, което бе казал Кутузов, беше родено не от хитри съображения, а от чувство, затаено в душата на главнокомандуващия, също както и в душата на всеки руски човек.

И като узнаха, че утре ние ще атакуваме неприятеля, като чуха от висшите кръгове потвърждение на онова, което искаха да вярват, измъчените, колебаещите се хора се утешаваха и ободряваха.

[1] Да се пренесе в пространството. ↑

[2] Старият господин се е настанил спокойно. ↑

[3] На стария господин. ↑

[4] На тая налудничавост на стария господин. ↑

[5] Вие, значи, не мислите като другите, че трябва да отстъпим? ↑

[6] Напротив, ваша светлост, в нерешителните работи победител остава оня, който е по-упорит, и моето мнение… ↑

XXXVI

Полкът на княз Андрей беше в резервите, които до един часа стояха в бездействие зад Семьоновское под силния огън на артилерията. След един часа полкът, загубил повече от двеста души, бе придвижен напред, в една утъпкана овесена нива, в пространството между Семьоновское и батареята, на могилата, дето през тоя ден бяха избити хиляди хора и дето след един часа бе насочен: усилено-съсредоточеният огън на няколкостотин неприятелски оръдия.

Без да напуска мястото си и без да даде нито един изстрел, полкът загуби тук още една трета от хората си. Напреде и особено от дясната страна в неразсяващия се дим боботеха топове и от тайнствената област на дима, който застилаше цялата местност отпред, непрекъснато изхвръкваха със съскащо бързо свистене гюллета и бавно свистящи гранати. От време на време, като че за да се даде почивка, минаваше четвърт час, през който всички гюллета и гранати прехвръкваха надалеч, но понякога в една минута няколко души биваха изтръгвани от полка и непрекъснато биваха издърпвани убитите и отнасяни ранените.

С всеки нов удар все по-малка и по-малка вероятност за живот оставаше за ония, които още не бяха убити. Полкът беше в батальонни колони на едно разстояние от триста крачки, но въпреки туй всички хора от полка бяха под влиянието на едно и също настроение. Всички хора от полка бяха еднакво мълчаливи и мрачни. В редиците рядко се чуваше говор, но всеки път, когато се чуваше удар, който е улучил, и вик: „Носилка!“, приказките млъкваха. Повечето време хората, по заповед на началството, седяха на земята. Един, свалил кивера си, старателно разпускаше наново стягаше, диплите; друг, разтрошил в дланите си изсъхнала пръст, лъскаше щика си; трети разпускаше ремъка, и пристягаше токата; четвърти старателно разстилаше и сгъваше по друг начин партенки и се преобуваше. Някои си строяха къщички от буци пръст по разораната нива или правеха плетеници от сламата. Всички изглеждаха като че са потънали в тия занимания. Когато раняваха и убиваха хора, когато се мъкнеха носилки, когато нашите се връщаха назад, когато през дима се виждаха големи неприятелски маси, никой не обръщаше внимание на тия неща. Ала когато минаваше напред артилерия или кавалерия, когато се виждаха движения на нашата пехота, от всички страни се чуваха одобрителни забележки. Но най-голямо внимание се отдаваше на съвсем странични събития, без каквато и да е връзка със сражението. Сякаш вниманието на тия измъчени нравствено хора си отпочиваше в тия обикновени житейски събития. Една батарея от артилерията мина пред фронта на полка. При една от артилерийските ракли логоят настъпи ремъка от хамутите. „Хей, я логоя!… Оправи го! Ще се спъне… Ех, не виждат!…“ — викаха по един и същи начин от всички редици на полка. Друг път общото внимание бе привлечено от едно малко кафяво кученце с решително вирната опашка, появило се кой знае отде, което бързо, със сериозен вид изтича пред редиците и изведнъж изквича от ударилото наблизо гюлле, подви опашка и хукна встрани. Из целия полк се пронесе висок смях и писъци. Но развлеченията от тоя род продължаваха минути, а хората вече осем часа стояха без храна и без работа под неотминаващия ужас на смъртта и бледите смръщени лица все повече побледняваха и се смръщваха.

Както всички от полка и княз Андрей се разхождаше, смръщен и блед, напред-назад по ливадата до овесената нива, от единия синор до другия, сключил ръце отзад и навел глава. Той нямаше нито какво да прави, нито какво да заповядва. Всичко ставаше от само себе си. Изтегляха убитите назад, отнасяха ранените и редиците се сгъстяваха. Ако някои войници избягваха встрани, веднага бързо се връщаха. Отначало княз Андрей, смятайки, че е задължен да повдига мъжеството на войниците и да им бъде за пример, се разхождаше пред редиците; но сетне се убеди, че няма защо и няма на какво да ги учи. Всичките сили на душата му, също както на всеки войник, несъзнателно бяха насочени към това — само да се сдържа и да не гледа ужаса на положението, в което бяха. Той се разхождаше из ливадата, като тътреше нозе, разрошваше тревата и гледаше праха, който покриваше ботушите му; ту тръгваше с широки крачки, като се мъчеше да стъпва в следите, оставени от косачите в ливадата, ту, броейки крачките си, пресмяташе колко пъти трябва да мине от единия синор до другия, за да стане една верста, ту късаше цветчетата на пелина, който растеше по синорите, разтъркваше тия цветчета между дланите си и вдишваше горчивоароматния, силен мирис. От цялата вчерашна работа на мисълта му не бе останало нищо. Той не мислеше за нищо. С уморен слух се вслушваше непрекъснато в тия звукове, като различаваше свистенето на полета от тътнежа на изстрелите, поглеждаше омръзналите му вече лица на хората от 1-и батальон и чакаше. „Ето я… и тая е пак срещу нас! — мислеше той, вслушвайки се в приближаващото свистене на нещо, което беше в забулената област на дима. — Една, втора! Още! Улучи… — Той се спря, погледна редиците. — Не, прехвърли. А това — улучи.“ И отново почваше да се разхожда, като се мъчеше да прави по-големи крачки, та да стигне синора с шестнадесет крачки.

Свистене и удар! На пет крачки от него гюллето изрови суха пръст и се скри. По гърба му неволно полазиха тръпки. Той пак погледна редиците. Навярно беше изскубнало мнозина; при 2-и батальон се бе събрала голяма тълпа.

— Господин адютант — викна той, — заповядайте да не се струпват.

Адютантът, изпълнил заповедта, приближи до княз Андрей. Откъм другата страна пристигна на кон командирът на батальона.

— Пази се! — чу се изплашеният вик на един войник и като птичка, която свисти в летежа си и кацва на земята, до коня на батальонния командир, на две крачки от княз Андрей, без да дига голям шум, цопна една граната. Най-напред конят, без да смята хубаво ли е, или лошо да проявява страх, изпръхтя, дигна се на задните си крака, като насмалко не свали майора, и препусна встрани. Ужасът на коня се предаде и на хората.

— Легни! — чу се гласът на адютанта, който прилегна на земята. Княз Андрей стоеше в нерешителност. Гранатата се въртеше като пумпал и димеше между него и лежащия адютант, до синора на нивата и ливадата, до храстчето пелин.

„Нима това е смъртта? — помисли княз Андрей, като погледна със съвсем нов, завистлив поглед тревата пелина и струйката дим, която се виеше от въртящото се черно топче. — Не мога, не искам да умра, аз обичам живота, обичам тая трева, земята, въздуха…“ Той мислеше това и в същото време не забравяше, че го гледат.

— Срамота, господин офицер! — каза той на адютанта. — Какъв… — той не довърши. В едно и също време се чу избухване, свистене на парчета като че от строшен прозорец, задушлив мирис на барут — и княз Андрей бе отхвърлен встрани и като дигна нагоре ръка, — падна на гърдите си.

Няколко офицери отърчаха до него. Откъм дясната страна на корема пълзеше по тревата голямо кърваво петно.

Повиканите опълченци спряха с носилка зад офицерите. Княз Андрей лежеше по гърдите си, забил лице в тревата, и дишаше с тежко хъркане.

— Е, какво се спряхте, приближете!

Селяните се приближиха и го подхванаха за раменете и краката, но той жално заохка и те се спогледаха и отново го пуснаха на земята.

— Хващай, сложи го, все едно! — викна нечий глас.

Втори път го хванаха за раменете и го сложиха на носилката.

— Ах, Боже мой! Боже мой! Какво е туй!… В корема! Това е край! Ах, Боже мой! — чуваха се гласове между офицерите.

— Прехвърча на косъмче от ухото ми — каза адютантът.

Селяните, като нагласиха носилката на раменете си, бързо тръгнаха по утъпканата от тях пътечка към превързочния пункт.

— Стъпвайте в крак… Ей!… Селяндури! — викна един офицер, като хващаше за раменете селяните, които вървяха не в крак и друсаха носилката.

— Оправи се, Хвьодор, ей, Хвьодор — рече един от предните селяни.

— Ха тъй, добре е — каза радостно задният, като си оправи стъпката.

— Ваше сиятелство? А? Княже? — рече с треперещ глас притичалият Тимохин, като погледна в носилката.

Княз Андрей отвори очи и от носилката, в която главата му се бе забила дълбоко, погледна оня, който говореше, и отново отпусна клепачи.

Опълченците занесоха княз Андрей в гората, дето имаше обозни коли и дето беше превързочният пункт. Превързочният пункт се състоеше от три опънати, с подгънати краища палатки в края на брезовата гора. В брезовата гора имаше обозни коли и коне. Конете ядяха овес от вързаните на оковете торби и врабците долитаха при тях и кълвяха разпилените зърна. Гарвани, подушили кръв, грачеха нетърпеливо и прелитаха по брезите. Около палатките, върху пространство повече от две десетини, лежаха, седяха и стояха окървавени хора в различни облекла. Около ранените бяха застанали с тъжни и загрижени лица множество войници-носачи, които разпореждащите се там офицери напразно пъдеха. Войниците не слушаха офицерите, стояха, опирайки се на носилките, и втренчено гледаха онова, което ставаше пред тях, сякаш се опитваха да проумеят мъчното за разбиране значение на зрелището. От палатките се чуваха ту високи, злобни охкания, ту жални стенания. От време на време оттам изскачаха фелдшери, за да вземат вода, и посочваха кои да внесат. Пред палатките, очаквайки реда си, ранените хъркаха, охкаха, плачеха, крещяха, ругаеха, искаха водка. Някои бълнуваха. Като полкови командир, пренесоха княз Андрей до една от палатките, крачейки през непревързаните ранени, и се спряха в очакване на заповеди. Княз Андрей отвори очи и дълго време не можа да разбере какво ставаше наоколо му. Припомни си ливадата, пелина, разораната нива, черната въртяща се топка и страстния си порив на обич към живота. На две крачки от него, говорейки високо, като привличаше вниманието на всички към себе си, се бе изправил, опрян на един клон, висок хубавец, чернокос унтерофицер с превързана глава. Той беше ранен от куршуми в главата и крака. Около него се бяха струпали много ранени и носачи и жадно слушаха думите му.

— Ние като го цапнахме от тамкана, че заряза всичко, и самия крал хванахме! — с блеснали, черни, горящи очи, оглеждайки наоколо си, викаше войникът. — Да ни бяха дошли тогаванка лезервите, и помен от него, братче, нямаше да остане, право ти казвам…

Княз Андрей също както всички, които бяха заобиколили разказвача, го гледаше с блестящи очи и изпитваше чувство на удоволствие. „Но нима сега не е все едно — помисли той. — А какво ще бъде там и какво беше тук? Защо ми беше толкова мъчно да се разделя с живота? Имаше нещо в тоя живот, което аз не разбрах и не разбирам.“

XXXVII

Един от докторите, с окървавена престилка и с окървавени малки ръце, в една от които между палеца и кутрето държеше пура (за да не я изцапа), излезе от палатката. Той дигна глава и се заоглежда, но над ранените. Очевидно искаше да си почине малко. Като повъртя известно време надясно и наляво глава, той въздъхна и наведе очи.

— Добре, ей сега — каза той, отговаряйки на фелдшера, който му сечеше княз Андрей, и заповяда да го занесат в палатката.

Сред тълпата на чакащите ранени се чу роптание.

— Личи си, че и на онзи свят само господата ще живеят — рече един.

Внесоха княз Андрей и го сложиха на току-що изчистената маса, от която фелдшерът изплакваше нещо. Княз Андрей не можа да разбере подробно какво имаше в палатката. Жалните охкания от разни страни, мъчителната болка в бедрото, корема и гърба го отвличаха. Всичко, каквото видя наоколо си, се сливаше за него в едно общо впечатление на голо, окървавено човешко тяло, което сякаш изпълваше цялата ниска палатка, както преди няколко седмици, в оня горещ августовски ден, същото тяло изпълваше калното езеро край Смоленския път. Да, то беше същото това тяло, същото chair a canon[1], гледката на което още тогава, предсказвайки сякаш сегашното, бе предизвикала й него ужас.

В палатката имаше три маси. Двете бяха заети, на третата сложиха княз Андрей. За известно време го оставиха сам и той, без да ще, видя какво ставаше върху другите две маси. На по-близката маса седеше един татарин, навярно казак, ако се съдеше по мундира му, хвърлен до него на земята. Четворица войника го държаха. Един доктор с очила режеше нещо в кафявия му мускулест гръб.

— Ух, ух, ух!… — като че грухтеше татаринът и изведнъж, като дигаше нагоре скулестото си черно, чипоносо лице и се озъбваше, почваше да се дърпа, да подскача и пищи с пронизително-звънлив проточен писък. На другата маса, около която се трупаха много хора, лежеше по гръб едър, пълен човек с отметната назад глава (къдравите коси, цветът им и формата на главата се сториха на княз Андрей много познати). Няколко фелдшера натискаха гърдите на тоя човек и го държаха. Белият му пълен крак бързо и често, непрекъснато се дърпаше в трескави тръпки. Тоя човек припадъчно ридаеше и се задавяше. Двама доктори, мълчаливо — единият беше бледен и трепереше — вършеха нещо над другия червен крак на тоя човек. Като свърши с татарина, върху когото метнаха шинела, очилатият доктор, избърсвайки ръце, приближи до княз Андрей.

Той погледна княз Андрей в лицето и бързо се обърна.

— Съблечете го! Какво стоите? — викна той ядосано на фелдшерите.

Когато фелдшерът с бързащи, запретнати ръце почна да разкопчава копчетата и да съблича дрехите му, княз Андрей си припомни своето първо, най-далечно детинство. Докторът се наведе ниско над раната, опипа я и тежко въздъхна. След това направи знак на някого. И от мъчителната болка вътре в корема княз Андрей загуби съзнание. Когато се свести, разтрошените кости на бедрото бяха извадени, парчета месо изрязани и раната превързана. Пръскаха лицето му с вода. Щом княз Андрей отвори очи, докторът се наведе над него, целуна го мълчаливо в устните и бързо се отдръпна.

След изтърпяното страдание княз Андрей чувствуваше блаженство, каквото отдавна не беше изпитвал. Всичките най-хубави, най-щастливи минути от живота му, особено най-далечното детинство, когато го събличаха и слагаха в креватчето, когато бавачката, приспивайки го, му пееше, когато, забил глава във възглавницата, се чувствуваше щастлив само от съзнанието, че живее, му се струваха дори не като минало, а като действителност.

Докторите се суетяха около ранения, очертанията на чиято глава се сториха познати на княз Андрей, дигаха го и го успокояваха.

— Покажете ми… О-о-о! О! О-о-о-о! — чуваше се неговото прекъсвано от ридания, уплашено и потиснато от страданието стенание. Слушайки тия стенания, на княз Андрей му се доплака. Може би защото умираше без слава, може би защото му беше жално да се раздели с живота, може би от тия невъзвратни детски спомени, може би защото той страдаше, защото другите страдаха и тъй жално стенеше пред него тоя човек — искаше му се да плаче с детски, добри, почти радостни сълзи.

Показаха на ранения отрязания крак в ботуша със засъхнала кръв.

— О! О-о-о-о! — зарида той като жена. Докторът, който бе застанал пред ранения и затулваше лицето му, се дръпна.

„Боже мой! Какво е това? Защо той е тук?“ — каза си княз Андрей.

В нещастния, ридаещ, изнемощял човек, на когото току-що бяха отрязали крака, той позна Анатол Курагин. Държаха Анатол на ръце и му даваха да пие чаша вода, но с треперещите си подути устни той не можеше да хване края на чашата. Анатол тежко хлипаше. „Да, той е; да, тоя човек е свързан с мене чрез нещо близко и тежко — помисли княз Андрей, без още да разбира онова, което беше пред него. — Каква е връзката на тоя човек с моето детинство, с моя живот?“ — питаше се той, без да намери отговор. И изведнъж един нов, неочакван спомен от света на детското, на чистото, от света на любовта изпъкна пред княз Андрей. Той си спомни Наташа, каквато я бе видял за първи път на бала в 1810 година, с тънка шия и тънки ръце, с готово за възторг, уплашено и щастливо лице; и любовта, и нежността към нея още по-живо и по-силно от когато и да било се пробудиха в душата му. Той си спомни сега връзката, която съществуваше между него и тоя човек, загледан мътно в него през сълзите, които изпълваха подутите му очи. Спомни си всичко и възторжена жалост и обич към тоя човек изпълниха щастливото му сърце.

Княз Андрей не можеше да се сдържа повече и заплака с нежни, любовни сълзи над хората, над себе си и над техните и свои заблуди.

„Състрадание, обич към братята, към ония, които ни обичат, към ония, които ни мразят, обич към враговете — да, оная обич, която е проповядвал Бог на земята, на която ме учеше княжна Маря и която аз не разбирах; ето защо ми е било жал за живота, ето го — онова, което ми оставаше, ако бих живял още. Но сега е вече късно. Аз знам това.“

[1] Пушечно месо. ↑

XXXVIII

Страшната гледка на полесражението, покрито с трупове и ранени, към която се прибави тежест в главата, и съобщенията за двадесет убити и ранени познати генерали, и съзнанието за безсилието на силната си по-рано ръка направиха неочаквано впечатление на Наполеон, който обикновено обичаше да разглежда убитите и ранените, проверявайки по тоя начин душевната си сила (както си мислеше). През тоя ден ужасният вид на полесражението победи оная душевна сила, в която влагаше цялата си заслуга и величие. Той бързо напусна полесражението и се върна на Шевардинската могила. Жълт, подпухнал, тежък, с мътни очи, червен нос и пресипнал глас той седеше на сгъваемия стол, вслушваше се неволно в гърмежите и не дигаше очи. С болезнена скръб чакаше той края на онова дело, за което се смяташе причина, но което не можеше да спре. За един кратък миг лично, човешко чувство надделя над изкуствения призрак на живот, на който той бе служил толкова дълго. Представи си, че той понася тия страдания и смърт, които бе видял на полесражението. Тежестта в главата и в гърдите му напомняше, че и за него са възможни страдания и смърт. В тоя миг той не искаше за себе си нито Москва, нито победа, нито слава. (Каква слава му трябваше още?) Едничкото, което желаеше сега, беше почивка, спокойствие и свобода. Но когато беше на Семьоновската височина, началникът на артилерията му предложи да изкарат на тая височина няколко батареи, за да засилят огъня срещу струпаните пред Князково руски войски. Наполеон се съгласи и заповяда да му съобщят какво въздействие ще окажат тия батареи.

Един адютант дойде да каже, че по заповед на императора двеста оръдия са насочени срещу русите, но че русите си стоят все така.

— Нашият огън ги коси по цели редици, а те стоят — каза адютантът.

— Ils en veulent encore!…[1] — каза с прегракнал глас Наполеон.

— Sire?[2] — повтори адютантът, който не бе чул.

— Ils en veulent encore — изхърка намръщен, с прегракнал глас Наполеон, — donnez leur en[3].

И без неговите заповеди ставаше това, което той искаше, а той даде нареждане, защото смяташе, че чакат заповед от него. И отново се пренесе в своя предишен изкуствен свят на призраците на някакво величие и отново (както конят, който върти колело за вадене на вода, си въобразява, че върши нещо по своя воля) почна покорно да изпълнява оная жестока, тъжна и тежка, нечовешка роля, която му бе предназначена.

И не само за тоя един час и ден бяха помрачени умът и съвестта на тоя човек, който по-тежко от всички други участници в тая работа носеше върху си цялата тежест на онова, което се вършеше; но никога, и до края на живота си, той не можа да разбере ни доброто, ни красотата, ни истината, ни значението на своите постъпки, които бяха премного противоположни на доброто и истината, премного далеч от всичко човешко, за да може той да проумява значението им. Той не можа да се отрече от постъпките си, възхвалявани от половината свят, и затова трябваше да се отрече от истината и доброто и от всичко човешко.

Не само през тоя ден, обикаляйки полесражението, застлано с мъртви и осакатени хора (по негова воля, както мислеше той), като гледаше тия хора, пресмяташе колко руси се падат на един французин и мамейки себе си, намираше причини да се радва, че на един французин се падаха петима руси. Не само в тоя ден писа той писма в Париж, че le champ de bataille a ete superbe[4], защото по него имало петдесет хиляди трупа; но и на остров Света Елена, в тишината на усамотението, дето казваше, че има намерение да употреби свободното си време за описване на великите дела, които е извършил, той писа:

„La guerre de Russie a du etre la plus populaire des temps modernes: c’etait celle du bon sens et des vrais interets, celle du repos et de la securite de tous; elle etait purem ent pacifique et conservatrice.

C’etait pour la grande cause, la fin des hasards et le commencement de securite. Un nouvel horizon, de nouveaux travaux allaient se derouler, tout pleins du bien-etre et de la prosperite de tous. Le systeme europeen se trouvait fonde; il n’etait plus question que de l’organiser.

Satisfait sur ses grands points et tranquille partout, j’aurais eu aussi mon congres et rna sainte alliance. Ce sont des idees qu’on m’a volees. Dans cette reunion de grands souverains, nous eussions traite de nos interets en famille et compte de clerc a maitre avec les peuples.

L’Europe n’eut bientot fait de la sorte veritablement qu’un meme peuple, et chacun, en voyageant partout, se fut trouve toujours dans la patrie commune. J’eus demande toutes les rivieres navigables pour tous, la communaute des mers, et que les grandes armees permanentes fussent reduites desormais a la seule garde des souverains.

De retour en France, au sein de la patrie, grande, forte, magnifique, tranquille, glorieuse, j’eusse proclame ses limites immuables; toute guerre future, purement defensive; tout agrandissement nouveau antinational. J’eusse associe mon fils a l’empire; ma dictature eut fini, et son regne constitutionnel eut commence…

Paris eut ete la capitale du monde, et les francais’, l’envie des nations!…

Mes loisirs ensuite et mes vieux jours eussent ete consacres, en compagnie de l’imperatrice et durant l’apprentissage royal de mon fils, a visiter lentement et en vrai couple campagnard, avec nos propres chevaux, tous les recoins de l’Empire, recevant les plaintes, redressant les semant de toutes parts et partout les monuments et les bienfaits.“[5]

Той, предназначен от провидението за тъжната, несвободна роля — палач на народите, уверяваше себе си, че целта на неговите постъпки била доброто на народите и че той може да ръководи съдбините на милионите и чрез властта да върши благодеяния!

„Des 400 000 hommes qui passerent la Vistule — пишеше той по-нататък за руската война, — la moitie etait Autrichiens, Prussiens, Saxons, Polonais, Bavarois, Wurtembergeois, Mecklembergeois, Espagnols, Italiens, Napolitains. L’armee imperiale, proprement dite, etait pour un tiers composee de Hollandais, Belges, habitants des bords du Rhin, Piemontais, Suisses, Genevois, Toscans, Romains, habitants de la 32-e division militaire, Breme, Hambourg, etc.; elle comptait a peine 140 000 hommes parlant francais. L’expedition de Russie couta moins de 50 000 hommes a la France actuelle: l’armee dans la retraite de Wilna a Moscou, dans les differentes batailles, a perdu quatre fois plus que l’armee francaise; l’incendie de Moscou a coute la vie a 100 000 Russes, morts de froid et de misere dans les bois; enfin, dans sa marche de Moscou a l’Oder, l’armee russe fut aussi atteinte par l’intemperie de la saison; elle ne comptait a son arrivee a Wilna que 500 000 hommes, et a Kalisch moins de 18 000.“[6]

Той си въобразяваше, че войната с Русия е станала по негова воля и ужасът от извършеното не порази душата му. Той поемаше смело върху си всяка отговорност за събитията и помраченият му ум намираше оправдание в това, че между стотиците хиляди загинали хора имаше по-малко французи, отколкото хесенци и баварци.

[1] Иска им се още!… ↑

[2] Ваше величество? ↑

[3] Иска им се още — дайте им. ↑

[4] Полесражението беше великолепно. ↑

[5] Руската война трябваше да бъде най-популярната в новите времена: тя беше война на здравия смисъл и на истински изгоди, война за спокойствието и безопасността на всички; тя беше чисто миролюбива и консервативна.

Тя беше за великата цел, за края на случайностите и за началото на спокойствието. Нови хоризонти, нови трудове щяха да се разгърнат, изпълнени с благосъстояние и благоденствие на всички. Европейската система би била основана, щеше да става дума само за учредяването й.

Задоволен по тия големи въпроси и спокоен навсякъде, аз също бих имал своя конгрес и своя свещен съюз. Тези идеи ги откраднаха от мене. В това събрание на велики монарси ние семейно бихме обсъждали работите, които ни интересуват, и бихме се съобразявали с народите, както писарят с господаря си.

Европа наистина скоро би станала по тоя начин един народ и всеки, пътувайки дето и да било, би бил винаги в общото отечество.

Аз бих уговорил всички реки да бъдат свободни за плаване за всички, моретата да бъдат общи, постоянните големи армии да бъдат намалени до гвардии на монарсите.

Върнал се във Франция, в родината — велика, силна, великолепна, спокойна и славна, аз щях да провъзглася границите й за неизменни; всяка бъдеща война — изключително отбранителна; всяко ново разширение — антинационално; бих взел сина си за участник в управлението на империята; моята диктатура би свършила и би започнало неговото конституционно управление…

Париж щеше да бъде столица на света и французите — предмет на завист за всички нации!…

Сетне щях да посветя, с помощта на императрицата, старините си и моето свободно време, както и времето за царственото възпитание на моя син, за постепенно посещаване, като същинска селска съпружеска двойка, с наши собствени коне, всички ъгълчета на империята, за приемане на жалби, за поправяне на несправедливостите, изграждайки по всички краища и навсякъде паметни здания и вършейки благодеяния. ↑

[6] От 400 000 души, които преминаха Висла, половината бяха австрийци, прусаци, саксонци, поляци, баварци, вюртембергци, мекленбургци, испанци, италианци и неаполитанци. Всъщност в едната си трета императорската армия се състоеше от холандци, белгийци, жители от бреговете на Рейн, пиемонтци, женевци, тосканци, римляни, жители на 32-та военна дивизия, на Бремен, Хамбург и т.н.; в нея едва ли 140 000 души говореха френски. Руската експедиция струваше на Франция по-малко от 50 000 души; през отстъплението си от Вилна до Москва руската армия загуби в различни сражения четири пъти повече хора, отколкото френската; пожарът в Москва струваше живота на 100 000 руси, умрели от студ и нищета в горите; най-сетне в похода си от Москва до Одер руската армия също тъй пострадала от суровостта на времето; при пристигането си във Вилна тя се състоеше само от 50 000 души, а в Калиш по-малко от 18 000. ↑

XXXIX

Няколко десетки хиляди хора лежаха мъртви в разни положения и мундири из нивите и ливадите, принадлежащи на господарите Давидови и на държавните селяни, из същите нивя и ливади, от които стотици години селяните на селата Бородино, Горки, Шевардино и Семьоновское едновременно събираха реколти и пасяха добитък. На превързочните пунктове, върху пространство от една десетина, тревата и земята бяха просмукани от кръв. Множество ранени и неранени от разни команди, хора с уплашени лица, от една страна се мъкнеха назад, към Можайск, а от друга — назад, към Валуево. Други тълпи, измъчени и гладни, водени от началниците си, вървяха напред. Трети стояха по местата си и продължаваха да стрелят.

Над цялото поле, преди това толкова весело-красиво, с неговите отблясъци на щикове и пушеци под утринното слънце, се стелеше сега мъгла от влага и дим и лъхаше странна кисела миризма на селитра и кръв. Събираха се облачета и над убитите, ранените, уплашените, изнурени и съмняващи се хора почна да пръска дъждец. Той сякаш казваше: „Стига, стига, хора. Спрете… Опомнете се. Какво вършите?“

Измъчени, без храна и без почивка, хората от едната и от другата страна почваха еднакво да се съмняват дали трябва още да се изтребват едни други и по всички лица се виждаше колебание, и във всяка душа се по-дигаше един и същ въпрос: „Защо, за кого трябва да убивам и да бъда убит? Убивайте, когото щете, правете, каквото щете, но аз не искам вече!“ Тая мисъл привечер узря еднакво в душата на всеки. Всеки миг всички тия хора можеха да се ужасят от онова, което вършеха, да захвърлят всичко и да избягат, дето им видеха очите.

Но макар че вече в края на сражението хората чувствуваха целия ужас на постъпката си, макар че щяха да бъдат доволни, ако престанеха, някаква неразбираема, тайнствена сила още продължаваше да ги ръководи и изпотени, целите в барут и кръв, останали един от трима, артилеристите, макар да се препъваха и задъхваха от умора, носеха снаряди, пълнеха, прицелваха се, запалваха с фитилите; и гюллетата все тъй бързо и жестоко прелитаха от двете страни и сплескваха човешките тела и продължаваше да се извършва онова страшно нещо, което се извършва не по волята на хората, а по волята на оня, който ръководи хората и световете.

Ако погледнеше разстроените по-задни части на руската армия, човек би рекъл, че стигаше французите да направят още едно мъничко усилие — и руската армия щеше да изчезне; а оня, който погледнеше по-задните части на французите, би казал, че стига русите да направят още едно мъничко усилие и французите са загинали. Но нито французите, нито русите правеха това усилие и пламъкът на сражението догаряше бавно.

Русите не правеха това усилие, защото не те бяха атакували французите. В началото на сражението те само стояха на пътя за Москва, като го препречваха, и в края на сражението също тъй стояха там, както и в началото. Но дори ако целта на русите беше да разгромят французите, те не можеха да направят това последно усилие, защото всичките руски войски бяха разнебитени, нямаше ни една част от войските, която да не бе пострадала в сражението, и оставайки по местата си, русите бяха загубили половината от войската си.

Французите, със спомените за всичките си предишни победи от петнадесет години, с увереността в непобедимостта на Наполеон, със съзнанието, че са завзели една част от полесражението, че са загубили само една четвърт от хората си и че имат още двадесетхилядна непокътната гвардия, лесно можеха да направят това усилие. Французите, които атакуваха руската армия с цел да я отхвърлят от позицията й, трябваше да направят това усилие, защото дотогава, докато русите също както и преди сражението препречваха пътя към Москва, целта на французите не беше постигната и всичките им усилия и загуби отиваха нахалост. Но французите не направиха това усилие. Някои историци казват, че достатъчно било Наполеон да даде непокътнатата си стара гвардия и сражението щяло да бъде спечелено. Да се говори какво би станало, ако Наполеон би дал гвардията си, е все едно да се говори какво би било, ако есента стане пролет. Това не можеше да стане. Наполеон не даде гвардията си не защото не поиска да я даде, но защото това не биваше да се направи. Всички генерали, офицери и войници от френската армия, знаеха, че това не биваше да се направи, защото падналият дух на войската не го позволяваше.

Не само Наполеон изпитваше онова, прилично на сънно видение чувство, че страшният замах на ръката пада безсилно, но всички генерали, всички участвуващи и неучаствуващи войници от френската армия, след всички опити от предишните сражения (дето след десетократно по-малки усилия неприятелят побягваше), изпитваха едно и също чувство на ужас пред тоя враг, който, след като бе загубил половината от войската си, в края на сражението стоеше все тъй застрашително, както и в началото. Нравствената сила на френската, на атакуващата армия беше изтощена. Не оная победа, която се определя по взетите парчета плат, прикрепени на върлини, наричани знамена, и по онова пространство, на което са били и са войските, а нравствената победа, оная, която убеждава противника в нравственото превъзходство на неговия враг и в собственото му безсилие, тая победа бе спечелена от русите при Бородино. Френското нашествие като разярен звяр, на който при засилването му, преди да скочи, е нанесена смъртоносна рана, чувствуваше гибелта си; но не можеше да се спре, също както двойно по-слабата руска войска не можеше да не се отклони. След тласъка, който бе получила, френската войска можа да стигне още до Москва; но там, без нови усилия на руската войска, тя трябваше да загине поради изтеклата й кръв от смъртоносната рана, нанесена при Бородино. Пряка последица на Бородинското сражение беше безпричинното бягство на Наполеон от Москва, връщането му по стария Смоленски път, гибелта на петстотинхилядното нашествие и гибелта на Наполеонова Франция, върху която за първи път при Бородино се стовари ръката на по-силния по дух противник.

ЧАСТ ТРЕТА

I

Човешкият ум не може да разбере абсолютната непрекъснатост на движението. Законите на каквото и да било движение могат да се разберат само когато човек разглежда произволно взети единици от това движение. Но в същото време тъкмо от това произволно делене на непрекъснатото движение на отделни единици произлизат повечето от човешките заблуди.

Познат е тъй нареченият софизъм на древните, че Ахилес никога няма да настигне вървящата пред него костенурка, макар че Ахилес върви десет пъти по-бързо от костенурката: щом Ахилес премине пространството, което го отделя от костенурката, костенурката ще извърви пред него една десета част от това пространство; Ахилес ще премине тая десета част, но костенурката ще извърви една стотна част и така нататък до безкрайност. На древните тая задача е изглеждала неразрешима. Безсмислеността на решението (че Ахилес никога не ще настигне костенурката) е произлизала само от това, че произволно са били допускани отделни единици на движение, докато движението и на Ахилес, и на костенурката е ставало непрекъснато.

Като приемаме все по-малки и по-малки единици на движение, ние само се приближаваме до решението на въпроса, но никога не го постигаме. Само ако допуснем безкрайно малката величина и възлизащата от нея прогресия до една десета и като вземем сумата на тая геометрична прогресия, постигаме решението на въпроса. Новият отрасъл на математиката, постигнал изкуството да борави с безкрайно малките величини, и в други по-сложни въпроси на движението дава сега отговори на въпроси, които изглеждаха неразрешими.

Тоя нов отрасъл на математиката, неизвестен на древните, когато разглежда въпросите за движението, като допуска безкрайно малките величини, тоест ония, при които се възстановява главното условие на движението (абсолютна непрекъснатост), с това вече поправя неизбежната грешка, която човешкият ум не може да не прави, разглеждайки отделни единици на движението, вместо непрекъснато движение.

Съвсем същото става и при търсенето на законите за историческото движение.

Движението на човечеството, което произлиза от безброй човешки произволни действия, се извършва непрекъснато.

Разбирането на законите на това движение е целта на историята. Но за да може да се разберат законите на непрекъснатото движение на всички произволни действия на хората, човешкият ум допуска, че съществуват произволни, отделни единици. Първият начин на историята е, като вземе произволна редица от непрекъснати събития, да я разглежда отделно от другите, докато няма и не може да има начало на никакво събитие, а всякога едно събитие непрекъснато произлиза от друго. Вторият начин е да се разглежда действието на един човек, цар или пълководец като сбор от произволните действия на хората, докато сборът от човешките произволни действия никога не се изразява в дейността на едно историческо лице.

Историческата наука в своето движение постоянно приема за разглеждане все по-малки и по-малки единици и по тоя път се стреми да се приближи до истината. Но колкото и малки да са тия единици, които приема историята, ние чувствуваме, че допускането на единица, отделена от друга, допускането, че съществува начало на някое явление и допускането, че произволните действия на всички хора се изразяват в действията на едно историческо лице, сами по себе си са лъжливи.

Всеки извод на историята без най-малкото усилие от страна на критиката се разпада на прах, без да остави нищо след себе си, само защото критиката избира за предмет на наблюдение по-голяма или по-малка откъсната единица, за което тя винаги има право, тъй като взетата историческа единица винаги е произволна.

Само като допуснем безкрайно малката единица за наблюдение — диференциал на историята, тоест еднородните влечения на хората, и като постигнем изкуството да интегрираме (да вземаме сбора на тия безкрайно малки), можем да се надяваме, че ще разберем законите на историята.

Първите петнадесет години от XIX столетие в Европа представят необикновено движение на милиони хора. Хората оставят обикновените си занятия, устремяват се от единия край на Европа към другия, ограбват, убиват се едни други, тържествуват и се отчайват и за няколко години целият ход на живота се променя и става усилено движение, което отначало върви, като се засилва, а сетне — като отслабва. Каква е причината на това движение или по какви закони е ставало то? — пита човешкият ум.

За да отговарят на тоя въпрос, историците ни излагат деянията и речите на няколко десетки хора в едно от зданията на град Париж, като наричат тия деяния и речи с думата революция. След това дават подробна биография на Наполеон и на някои съчувствуващи и враждебни нему лица, разказват за влиянието на едни от тия лица върху другите и казват: ето от какво е произлязло това движение и ето неговите закони.

Но човешкият ум не само отказва да вярва в това обяснение, но направо казва, че методът на обяснението не е правилен, защото при това обяснение най-слабото явление се приема за причина на най-силното. Сборът на хорските произволни действия направи и революцията, и Наполеон, и само сборът на тия произволни действия ги търпя и унищожи.

„Но всеки път, когато е имало завоевания, имало е и завоеватели; всеки път, когато са се правили преврати в държавата, имало е велики хора“ — казва историята. Наистина всеки път, когато са се явявали завоеватели, имало е и войни, отговаря човешкият ум, но това не доказва, че завоевателите са били причина за войните и че е възможно да се намерят законите на войната в личната дейност на един човек. Всеки път, когато погледна часовника си и видя, че стрелката се приближава към десет, чувам, че в съседната църква забиват камбаните, но от това, че всеки път стрелката стига до десет часа, когато камбаните почват да бият, аз нямам право да извадя заключение, че положението на стрелката е причина за движението на камбаните.

Всеки път, когато видя движещ се локомотив, чувам свирка, виждам отваряне на клапата и движението на колелата; но от това нямам право да заключа, че свиренето и движението на колелата са причина за движението на локомотива.

Селяните казват, че в късна пролет задухва студен вятър, защото пъпките на дъба се развиват, и наистина всяка пролет духа студен вятър, когато пъпките на дъба се развиват. Но макар да не зная причината за студения вятър, когато пъпките на дъба се развиват, не мога да се съглася със селяните, че причината за студения вятър е развиването пъпките на дъба, макар и само заради това, че силата на вятъра е извън влиянието на пъпките. Аз виждам само съвпадение на условията, които съществуват при всяко жизнено явление, и виждам, че колкото и както да наблюдавам подробно стрелката на часовника, клапата и колелата на локомотива и пъпките на дъба, не узнавам причината за камбанния звън, за движението на колелата и за пролетния вятър. Затова трябва изцяло да променя точката си за наблюдение и да изучавам законите за движението на парата, на камбаните и на вятъра. Същото трябва да направи историята. И опити за това бяха вече направени.

За изучаване законите на историята ние трябва съвсем да променим предмета на наблюдението, да оставим на мира царете, министрите и генералите, а да изучаваме еднородните безкрайно малки елементи, които ръководят масите. Никой не може да каже доколко е възможно по тоя път човек да постигне разбирането на историческите закони; но очевидно е, че само по тоя път има възможност да се доловят историческите закони и че по тоя път не са направени още ни една милионна от ония усилия, които са направени от историците за описване деянията на различните царе, пълководци и министри и за излагане на своите мисли по тия деяния.

II

Силите на дванадесет народности на Европа нахълтаха в Русия. Руската войска и населението отстъпват, избягвайки сблъсквания, до Смоленск и от Смоленск до Бородино. Френската войска с постоянно увеличаваща се сила на стремителността се носи към Москва, към целта на движението си. Силата на стремителността й се увеличава, колкото по̀ се приближава към целта, тъй както се увеличава скоростта на падащото тяло, колкото повече то се приближава до земята. Зад нея са хиляди версти гладна, враждебна страна; напреде десетки версти, които я делят от целта. Всеки войник от Наполеоновата армия чувствува това и нашествието върви от само себе си, единствено по силата на стремителността.

В руската войска колкото повече отстъпват, толкова повече се разпалва духът на озлобение срещу врага: отстъпвайки назад, тоя дух се съсредоточава и нараства. При Бородино става сблъскването. Нито едната, нито другата войска се разпадат, но руската войска непосредствено след сблъскването отстъпва тъй наложително, както наложително отскача топката, сблъскала се с друга топка, засилена срещу нея с по-голяма стремителност; и също тъй наложително (макар и загубила всичката си сила в сблъскването) стремително засилената топка на нашествието се търкаля още известно разстояние.

Русите отстъпват сто и двадесет версти — зад Москва, французите стигат до Москва и спират там. В продължение на пет седмици след това няма ни едно сражение. Французите не мърдат. Като смъртно ранен звяр, кръвта на който изтича и който ближе раните си, те остават пет седмици в Москва, без да предприемат нищо, и изведнъж без всякаква нова причина бягат назад: втурват се по пътя за Калуга и (след победата, тъй като отново полесражението при Малоярославец остана в техни ръце) без да влизат ни в едно сериозно сражение, още по-бързо бягат назад — към Смоленск, отвъд Смоленск, отвъд Вилна, отвъд Березина и по-нататък.

Привечер на 26 август и Кутузов, и цялата руска армия бяха уверени, че Бородинското сражение е спечелено. Кутузов така и писа на царя. Кутузов заповяда да се готвят за нов бой, за да доунищожат неприятеля, не защото искаше да лъже някого, но защото знаеше, че врагът е победен, също тъй както всеки от участниците в сражението знаеше това.

Но същата вечер и на другия ден почнаха едно след друго да пристигат съобщения за нечувани загуби, за загубване на половината армия и новото сражение физически беше невъзможно.

Не биваше да се дава сражение, докато още не бяха събрани сведения, не бяха прибрани ранените, непопълнени мунициите, непреброени убитите, не бяха назначени нови началници на местата на убитите и хората не бяха се нахранили и отспали. А в същото време веднага след сражението, на другата сутрин, френската войска (по оная стремителна сила на движението, увеличена сега като че обратнопропорционално на квадрата на разстоянието) вече от само себе си напираше срещу руската войска. Кутузов искаше да атакува на другия ден и цялата армия искаше това. Но за да се атакува, не е достатъчно само да искаш да го направиш; необходимо е да имаш възможност да го сториш, а такава възможност нямаше. Невъзможно бе да не се отстъпи с един преход, сетне също тъй невъзможно бе да не се отстъпи с втори и с трети преход и най-сетне на 1 септември — когато армията се приближи до Москва, — въпреки всичката сила на подигналото се в редовете на армията чувство, по силата на нещата тия войски трябваше да минат отвъд Москва. И войските отстъпиха с още един, последен преход и дадоха Москва на неприятеля.

За хората, свикнали да мислят, че плановете за войни и сражения се съставят от пълководците по същия начин, по който всеки от нас, седнал в кабинета си пред картата, съобразява как той би се разпоредил в еди-кое си и еди-кое си сражение, изникват въпроси защо Кутузов при отстъплението не е постъпил така и така, защо не е заел позиция преди Фили, защо веднага не е отстъпил на Калужкия път, като оставил Москва, и т.н. Хората, свикнали да мислят така, забравят или не знаят ония неизбежни условия, при които винаги действува главнокомандуващият. Дейността на пълководеца не прилича в нищо на дейността, която си представяме ние, когато седим свободно в кабинета си, като разглеждаме по картата някоя кампания с известно количество войска от едната и от другата страна и в известна местност и като почваме нашите разсъждения от някой определен момент. Главнокомандуващият никога не се намира в условията на началото на някое събитие, в които ние винаги разглеждаме събитието. Главнокомандуващият винаги е в средата на движещата редица събития, и то тъй, че никога в никоя минута не е в състояние да обмисли пълното значение на събитието, което става. Събитието незабелязано, миг след миг, очертава значението си и през всеки миг от това последователно, непрекъснато очертаване на събитието главнокомандуващият се намира в центъра на най-сложна игра, на интриги, грижи, зависимост, власт, проекти, съвети, заплахи и измами, постоянно се намира в необходимостта да отговаря на безброй задавани му, често противоречиви един на друг въпроси.

Учените военни най-сериозно ни говорят, че Кутузов е трябвало много още преди Фили да отправи войските си по Калужкия път, че дори някой предлагал такъв проект. Но пред главнокомандуващия особено в тежък миг има не един, а винаги десетки проекти едновременно. И всеки от тия проекти, основани на стратегия и тактика, противоречи на друг. Би казал човек, че работата на главнокомандуващия е само да избере един от тия проекти. Но той не може да направи и това. Събитията и времето не чакат. Предлагат му, да речем, на 28-и да потегли по Калужкия път, но в това време пристига един адютант от Милорадович и пита да започнат ли веднага сражение с французите, или да отстъпят. Той трябва ей сега, тозчас, да даде заповед. А заповедта да се отстъпи ни отклонява от завоя за Калужкия път. И след адютанта интендантът пита — къде да кара продоволствието, а началникът на болниците — къде да карат ранените; а куриерът от Петербург носи писмо от царя, в което не се допуска възможността да се остави Москва, а съперникът на главнокомандуващия, онзи, който скритом действува срещу него (такива има винаги, и не един, а няколко), предлага нов проект, диаметрално противоположен на плана за излизане на Калужкия път; а силите на самия главнокомандуващ искат сън и подкрепа; а несправедливо оставеният без награда почтен генерал иде да се оплаква; а жителите молят за защита, изпратеният за оглед на местността офицер пристига и донася съвсем противоположно на онова, което приказва изпратеният преди него офицер; а разузнавачът, пленникът и генералът, който е ръководил рекогносцировката — и тримата различно описват положението на неприятелската армия. Хората, свикнали да не разбират или да забравят тия необходими условия за дейността на всеки главнокомандуващ, ни представят например положението на войските във Фили и предполагат при това, че на 1 септември главнокомандуващият е могъл съвсем свободно да разрешава въпроса за изоставянето или за защитата на Москва, докато при положението на руската армия на пет версти от Москва не можеше да става въпрос за това. Но кога се бе решил тоя въпрос? И при Дриса, и при Смоленск, и по-осезателно на 24-и при Шевардино, и на 26-и при Бородино, и през всеки ден, и час, и миг на отстъплението от Бородино до Фили.

III

След като отстъпиха от Бородино, руските войски се установиха при Фили. Ермолов, който бе ходил да оглежда позицията, дойде при фелдмаршала.

— Невъзможно е да се бием на тая позиция — каза той. Кутузов го погледна учудено и го накара да повтори думите си. Когато той повтори, Кутузов му протегна ръка.

— Я си дай ръката — каза той и като я обърна така, че да опипа пулса му, каза: — Ти си болен, мили. Помисли какво говориш.

На Поклонното възвишение, шест версти далеч от Дорогомиловската застава, Кутузов излезе от колата си и седна на една скамейка край пътя. Грамадно множество генерали се събра около него. Пристигналият от Москва граф Растопчин се присъедини към тях. Цялото това блестящо общество, разкъсано на няколко кръжока, говореше помежду си за изгодността и неизгодността на позицията, за положението на войските, за предполагаемите планове, за положението на Москва, изобщо — по военни въпроси. Всички чувствуваха, че макар и да не бяха повикани за това, че макар и да не бе наречен тъй — но това беше военен съвет. Всички разговори бяха по общи въпроси. Ако някой съобщаваше или научаваше лични новини, за това говореха шепнешком и тутакси минаваха пак към общите въпроси: нито шеги, нито смях, не се съзираха дори и усмивки сред всички тия хора. Всички очевидно с усилие се стараеха да се държат на висотата на положението. И всички групи, като разговаряха помежду си, се стараеха да бъдат наблизо до главнокомандуващия (чиято скамейка беше центърът на тия кръжоци) и говореха тъй, че той да може да ги чува. Главнокомандуващият слушаше и понякога питаше за нещо от онова, което приказваха около него, но сам не влизаше в разговор и не изказваше никакво мнение. Повечето пъти, като послушаше разговора на някой кръжок, той се извръщаше с изражение на разочарование — сякаш те говореха съвсем не за онова, което той искаше да знае. Едни говореха за избраната позиция, критикувайки не толкова самата позиция, колкото умствените способности на ония, които я бяха избрали; други доказваха, че грешката е била направена по-рано, че трябвало да се приеме сражение още завчера; трети приказваха за битката при Саламанка, за която разправяше току-що пристигналият французин Кросар в испански мундир. (Тоя французин, заедно с един от немските принцове, които служеха в руската армия, разглеждаше подробно обсадата на Сарагоса, като смяташе Москва да бъде защищавана по същия начин). В четвърти кръжок граф Растопчин говореше, че той с московската дружина е готов да загине пред стените на столицата, но че все пак не може да не съжали за неизвестността, в която е бил оставен, и че ако е знаел това по-рано, щяло да бъде друго… Пети, показвайки глъбината на стратегическите си разсъждения, говореха за посоката, по която трябва да потеглят войските. Шести говореха пълна безсмислица. Лицето на Кутузов ставаше все по-угрижено и по-тъжно. От всички тия разговори Кутузов виждаше едно нещо: нямаше никаква физическа възможност, в пълния смисъл на думата, да се защищава Москва, тоест до такава степен нямаше възможност, че ако някой безумен главнокомандуващ би издал заповед да се даде сражение, би излязло бъркотия и все пак сражение нямаше да има; нямаше да има, защото всички висши началници не само смятаха тая позиция за невъзможна, но в разговорите си обсъждаха само онова, което ще стане след безспорното изоставяне на тая позиция. Та как можеха началниците да водят войските си на полесражение, което смятаха за невъзможно? Низшите началници, дори войниците (които също разсъждават) също смятаха позицията за невъзможна и затуй не можеха да отиват да се бият с увереността, че не ще бъдат победени. Ако Бенигсен настояваше да се защищава тая позиция и други още я обсъждаха, тоя въпрос сам по себе си нямаше значение, а имаше значение само като предлог за спор и за интриги. Кутузов разбираше това.

Избрал позицията, Бенигсен, подчертавайки разпалено руския си патриотизъм (което Кутузов не можеше да слуша, без да се мръщи), настояваше за защита на Москва. Кутузов ясно като бял ден виждаше целта на Бенигсен: в случай на неуспех да стовари вината върху Кутузов, който е завел войските си без сражение до Воробьови Гори, а в случай на успех — да го припише на себе си; в случай пък на отказ — да очисти себе си за престъпното изоставяне на Москва. Но тоя въпрос на интрига не занимаваше сега стария човек. Един страшен въпрос го занимаваше. И на тоя въпрос той не чу отговор от никого. За него тоя въпрос беше сега: „Нима аз пуснах Наполеон до Москва и кога направих това? Кога стана това? Нима вчера, когато изпратих заповед на Платов да отстъпи, или завчера вечерта, когато бях задрямал и заповядах на Бенигсен той да се разпорежда? Или още по-рано?… Но кога, кога се реши това страшно нещо? Москва трябва да бъде изоставена. Войските трябва да отстъпят и трябва да се даде заповед за това.“ Струваше му се, че да даде тая страшна заповед, значеше все едно да се откаже от командуването на армията. А той не само обичаше властта, но беше свикнал с нея (почитта, която се отдаваше на княз Прозоровски, при когото той бе зачислен в Турция, го дразнеше) и беше убеден, че нему бе предопределено да спаси Русия и че само затова, въпреки волята на царя и по волята на народа, бе избран главнокомандуващ. Той беше убеден, че в тия тежки времена единствен той можеше да стои начело на армията, че в целия свят единствен той можеше без ужас да знае, че негов противник е непобедимият Наполеон; и той се ужасяваше от мисълта за заповедта, която трябваше да даде. Но трябваше да реши нещо, трябваше да се прекратят тия разговори около него, които почваха да стават твърде свободни.

Той повика при себе си старшите генерали.

— Ma tete, fut-elle bonne ou mauvaise, n’a qu’a s’aider d’elle meme[1] — каза той, ставайки от скамейката, и замина за Фили, дето бяха екипажите му.

[1] Добра ли, лоша ли е главата ми, но няма от кого другиго да очаквам помощ освен пак от нея. ↑

IV

В широката, най-хубавата къща на селянина Андрей Савостянов в два часа се събра съвет. Мъжете, жените и децата от голямата селска челяд се бяха натъпкали в другата, всекидневна стая оттатък пруста. Само внучката на Андрей, Малаша, шестгодишно момиченце, на което светлейшият, погалвайки го, даде бучка захар, когато пиеше чай, остана върху печката в голямата стая. Малаша плахо и радостно гледаше от печката лицата, мундирите и кръстовете на генералите, които влизаха един след друг в стаята и сядаха на широките пейки в къта под иконите. А дядото, както Малаша наричаше за себе си Кутузов, седеше отделно от тях, в тъмния ъгъл до печката. Той седеше отпуснат надълбоко в сгъваемото кресло и непрекъснато изпъкваше и си оправяше яката на сюртука, която, макар и разкопчана, сякаш стягаше врата му. Тия, които влизаха, отиваха до фелдмаршала; той стискаше ръка на някои, а на други кимаше. Адютантът Кайсаров понечи да дръпне пердето на прозореца срещу Кутузов, но Кутузов ядосано му замаха с ръка и Кайсаров разбра, че светлейшият не иска да виждат лицето му.

Около селската елова маса, на която бяха сложени карти, планове, моливи и книжа, се бяха събрали толкова много хора, че вестовоите донесоха още една пейка и я поставиха до масата. На тая пейка седнаха дошлите Ермолов, Кайсаров и Тол. Точно под иконите, на първо място, с „Георгий на шия“, с бледо, болезнено лице й с високото си чело, което се сливаше с голата глава, седеше Барклай де Толи. Вече втори ден го мъчеше треска и сега още имаше тръпки и ставите го въртяха, до него седеше Уваров и като правеше бързи жестове, с тих глас (както говореха всички) казваше нещо на Барклай. Дребният, топчест Дохтуров, дигнал вежди и с ръце на корема, внимателно се вслушваше. От другата страна седеше, подпрял на ръка широката си глава, със смели черти и блестящи очи, граф Остерман-Толстой и изглеждаше потънал в свои мисли. Раевски с нетърпеливо изражение разрошваше напред с привичен жест черните коси на слепите си очи и поглеждаше ту към Кутузов, ту към входната врата. Твърдото, хубаво и добро лице на Коновницин бе озарено от нежна и хитра усмивка. Той срещна погледа на Малаша и почна да й прави знаци с очи, които караха момиченцето да се усмихва.

Всички чакаха Бенигсен, който довършваше вкусния си обяд под предлог, че наново оглежда позицията. Чакаха го от четири до шест часа и през всичкото това време не почваха съвещанието и с тихи гласове разговаряха за странични неща.

Едва когато Бенигсен влезе в стаята, Кутузов се измъкна от своя кът и приближи креслото си до масата, но само дотолкова, че лицето му не бе осветено от поставените на масата свещи.

Бенигсен откри съвета с въпроса: „Да се изостави ли без бой свещената и древна столица на Русия, или да се защищава?“ Последва дълго и общо мълчание. Всички лица се намръщиха и в тишината се чуваше сърдитото пъшкаме и покашляме на Кутузов. Всички очи го гледаха. И Малаша гледаше дядото. Тя беше най-близо до него и видя, че лицето му се сбърчи: сякаш щеше да заплаче. Но това беше за кратко време.

— Свещената древна столица на Русия! — заговори той изведнъж, като повтаряше сърдито думите на Бенигсен и по тоя начин сочеше фалшивата нота в тия думи. — Позволете да ви кажа, ваше сиятелство, че тоя въпрос няма смисъл за русина. (Той се наведе напред с цялото си тежко тяло.) Тоя въпрос не бива да се поставя и тоя въпрос няма смисъл. Въпросът, за който помолих тия господа да се съберат, е въпрос военен. Въпросът е следният: „Спасението на Русия е в армията. По-изгодно ли е да рискуваме да загубим армията и Москва, като приемем сражение, или да отстъпим Москва без сражение?“ Ето по кой въпрос искам да зная вашето мнение. (Той се дръпна и се облегна на гърба на креслото.)

Почнаха обсъждания. Бенигсен не смяташе, че играта е вече загубена. Като допускаше за основателно мнението на Барклай и на другите, че при Фили е невъзможно отбранително сражение, той, изпълнен с руски патриотизъм и с обич към Москва, предлагаше да се преместят през нощта войските от десния на левия фланг и на другия ден да ударят дясното крило на французите. Мненията се разделиха, спореха „за“ и „против“ това мнение. Ермолов, Дохтуров и Раевски се съгласиха с мнението на Бенигсен. Ръководени може би от чувството, че е потребна жертва, преди да се изостави столицата, или от други лични съображения, тия генерали сякаш не разбираха, че тоя съвет не можеше да промени неизбежния ход на работите и че Москва отсега вече е изоставена. Останалите генерали разбираха това и като оставяха настрана въпроса за Москва, говореха за посоката, в която трябва да тръгне войската при отстъплението си. Малаша, която, без да откъсва очи, гледаше онова, което ставаше пред нея, разбираше значението на тоя съвет иначе. На нея й се струваше, че работата беше само в личната борба между „дядото“ и „онзи с дългата дреха“, както тя наричаше Бенигсен. Тя виждаше, че говорейки си един на друг, те са озлобени, и в душата си бе на страната на дядото. Посред разговора тя съзря един бърз, лукав поглед, който дядото хвърли към Бенигсен, а след това, за своя радост, забеляза, че дядото каза нещо на онзи с дългата дреха и го сряза; Бенигсен изведнъж се изчерви и ядосано се заразхожда из стаята. Онова, което подействува тъй на Бенигсен, беше изказаното, от Кутузов със спокоен и тих глас мнение за изгодата и неизгодата на Бенигсеновото предложение: да се прекарат войските през нощта от десния на левия фланг, за да атакуват дясното крило на французите.

— Аз, господа — каза Кутузов, — не мога да одобря плана на графа. Придвижванията на войски на близко до неприятеля разстояние винаги биват опасни и военната история потвърждава тая мисъл. Тъй например… (Кутузов като че се замисли, търсейки пример, загледан със светъл, наивен поглед в Бенигсен.) Дори, ако щете, Фридландското сражение, което, както ми се струва, графът добре помни, беше… не съвсем сполучливо само защото нашите войски се престрояваха на извънредно близко разстояние от неприятеля… — Последва минутно мълчание, което се стори на всички много продължително.

Обсъжданията почнаха отново, но имаше чести прекъсвания и се чувствуваше, че няма за какво да се говори повече.

През едно такова прекъсване Кутузов въздъхна тежко, като че се канеше да говори. Всички се обърнаха към него.

— Eh bien, messieurs! Je vois que c’est moi qui payerai les pots casses[1] — каза той. И като стана бавно, приближи до масата. — Господа, чух вашите мнения. Някои няма да бъдат съгласни с мене. Но аз (той се спря) с властта, поверена ми от моя господар и от отечеството, заповядвам отстъпление.

След това генералите почнаха да се разотиват със същата оная тържествена и мълчалива сдържаност, с която се разотиват след погребение.

Някои от генералите с тих глас и в съвсем друг диапазон — не както говореха на съвета, предадоха някои съобщения на главнокомандуващия.

Малаша, чакана отдавна за вечеря, предпазливо се спусна заднишком от нара на печката, като наместваше босите си крачета по издатините, мушна се между краката на генералите и се измъкна през вратата.

Когато се раздели с генералите, Кутузов дълго седя облакътен на масата и мислеше все за тоя страшен въпрос: „Но кога, кога всъщност се реши, че оставяме Москва? Кога стана онова, което реши тоя въпрос и кой е виновен за това?“

— Това, това не го очаквах — каза той на влезлия късно през нощта при него адютант Шнайдер, — това не го очаквах! Това не съм мислил!

— Трябва да си починете, ваша светлост — рече Шнайдер.

— Не! Ще ядат конско месо те като турците — извика Кутузов, без да отговаря, и удари по масата с пълния си юмрук, — ще ядат и те, само да…

[1] Да, господа! Виждам, че аз ще плащам счупените грънци. ↑

V

Противно на Кутузов, в същото време и в едно събитие, още по-важно, отколкото отстъплението на армията без бой — в изоставянето на Москва и опожаряването й, — Растопчин, който ни изглежда ръководител на това събитие, действуваше съвсем иначе.

Това събитие — изоставянето на Москва и опожаряването й — беше също тъй неизбежно, както и отстъплението на войските след Бородинското сражение, без да водят бой за Москва.

Всеки руски човек, не въз основа на умозаключения, а поради чувството, което е в нас и е било и в бащите ни, би могъл да предскаже онова, което стана.

Като се почне от Смоленск, във всички градове и села на руската земя ставаше, без участието на граф Растопчин и на неговите позиви, същото, каквото стана в Москва. Народът с безгрижие чакаше неприятеля, не се бунтуваше, не се вълнуваше, никого не разкъсваше на парчета, а спокойно очакваше участта си, усещайки, че има сили да реши в най-тежкия миг онова, което трябваше да се направи. И щом неприятелят се приближеше, по-богатите елементи от населението си отиваха, като изоставяха имуществата си; а по-бедните оставаха и опожаряваха и унищожаваха онова, което оставаше.

Съзнанието, че това ще бъде тъй и че винаги ще бъде тъй, съществуваше и съществува в душата на русина. И това съзнание, и нещо повече дори, предчувствието, че Москва ще бъде превзета, бе залегнало в руското московско общество от 1812 година. Ония, които заминаваха от Москва още през юли и в началото на август, показаха, че са очаквали това. Ония, които заминаваха, отнасяйки онова, което можеха да вземат, като оставяха къщи и половината от имуществата си, действуваха тъй поради оня скрит (latent) патриотизъм, който се изразява не с фрази, не с убийство на децата си за спасяване на отечеството и други такива неестествени действия, а който се изразява незабелязано, просто, органически и затова всякога дава най-силни резултати.

Казваха им: „Срамота е да бягаш от опасността; само страхливците бягат от Москва.“ Растопчин им внушаваше с позивите си, че е позорно да се заминава от Москва. Срам ги бе да ги наричат страхливци, срам ги бе да заминават, но те все пак заминаваха, като знаеха, че тъй трябва. Защо заминаваха? Не може да се предполага, че Растопчин ги е наплашил с ужасите, които Наполеон е вършил в покорените земи. Заминаваха, и първи заминаха богатите, образовани хора, които много добре знаеха, че Виена и Берлин останаха непокътнати и че там през времето, когато те бяха завзети от Наполеон, жителите прекарваха времето си весело с очарователните французи, толкова обичани тогава от руските мъже и особено от дамите.

Те заминаваха, защото за руските хора не можеше и да съществува въпросът: добре или зле ще бъде в Москва под управлението на французите? Под управлението на французите не биваше да се живее: то беше по-лошо от всичко. Те заминаваха и преди Бородинското сражение, и още по-бързо — след Бородинското сражение, въпреки призивите за защита, въпреки заявленията на московския главнокомандуващ, за намерението му да изнесе Иверската Богородица и да тръгне на бой, въпреки балоните, които трябваше да погубят французите, и въпреки всичките ония празни работи, които Растопчин пишеше в позивите си. Те знаеха, че войската трябва да се бие и че ако тя не може, не се отива на Три Гори с госпожици и слуги срещу Наполеон и че трябва да се замине, колкото и жално да е да оставиш имуществото си да пропадне. Те заминаваха и не мислеха за величественото значение на тая грамадна, богата столица, изоставена от жителите си и принесена в жертва на огъня (големият изоставен дървен град без друго трябваше да изгори); те заминаваха — всеки за себе си, но в същото време само поради това, че заминаваха, стана онова величествено събитие, което завинаги ще остане най-хубавата слава на руския народ. Оная госпожа от висшето общество, която още през юни се дигна от Москва със своите арапи и жени-шутове, за да отиде в саратовско село, със смътното съзнание, че тя не е слуга на Бонапарт, и със страх — да не би по заповед на граф Растопчин да я спрат, вършеше просто и истински великото дело, което спаси Русия. А граф Растопчин, който ту изобличаваше ония, които заминаваха, ту преместваше учрежденията вън от Москва, ту раздаваше съвсем негодно оръжие на пияната сбирщина, ту изнасяше икони, ту забраняваше на Августин да откарва от Москва мощи и икони, ту вземаше всички частни каруци, които се намираха в Москва, ту отвозваше със сто тридесет и шест впряга балона, изработен от Лепих, ту загатваше, че ще изгори Москва, ту разправяше как е изгорил къщата си и написал прокламация към французите, в която тържествено ги укорявал, че са унищожили неговия приют за деца, ту приемаше славата за изгарянето на Москва, ту се отричаше от нея, ту заповядваше на народа да залавя всички шпиони и да ги закарва при него, ту укоряваше за това народа, ту изселваше от Москва всички французи, ту оставяше в града госпожа Обер-Шалме, която беше центърът на цялото френско население в Москва, а без някаква особена вина заповяда да арестуват и изпратят на заточение стария почтен директор на пощата Ключарьов; ту събираше народа на Три Гори, за да се бие с французите, ту пък, за да се отърве от него, даваше му да убие един човек, а той самият излизаше през задната врата; ту приказваше, че не ще преживее нещастието с Москва, ту пишеше в албумите френски стихове за своето участие в тая работа — тоя човек не разбираше значението на събитието, което се извършваше, а искаше само той самият да направи нещо, да учуди някого, да извърши нещо патриотично-геройско и като хлапак си играеше с величавото и неизбежно събитие — изоставянето и изгарянето на Москва, и се мъчеше с малката си ръка ту да насърчава, ту да сдържа течението на грамадния, отнасящ и него със себе си народен поток.

Je suis ne Tartare. Je voulus etre Romain. Les Francais m’appelerent barbare, les Russes — Georges Dandin.[1]

[1] Аз се родих татарин. Бих искал да бъда римлянин. Французите ме нарекоха варварин. Русите — Жорж Данден. ↑

VI

Като се върна от Вилна в Петербург заедно с двора, Елен се намери в затруднено положение.

В Петербург Елен се ползуваше от особеното покровителство на един велможа, който заемаше една от най-висшите длъжности в държавата. А във Вилна тя се сближи с един млад чуждестранен принц. Когато се върна в Петербург, и двамата, и принцът, и велможата, бяха в Петербург, и двамата предявяваха правата си и пред Елен се постави една нова за кариерата й задача: да запази близки отношения и с двамата, без да оскърбява нито единия, нито другия.

Онова, което би се сторило мъчно, дори невъзможно за друга жена, не накара да се замисли ни веднъж графиня Безухова, която, изглежда, ненапразно бе известна като много умна жена. Ако почнеше да крие постъпките си, да се измъква с хитрост от неловкото положение, тъкмо с това би попречила на работата си, като признаеше, че е виновна; но Елен, напротив, отведнъж, като същински велик човек, който може всичко, каквото поиска, се постави в положението, че тя има право, в което искрено вярваше, и че всички други са виновни.

Когато младото чуждестранно лице за пръв път си позволи да я укори, тя, дигнала гордо красивата си глава и полуобърната към него, каза твърдо:

— Voila l’egoisine et la cruaute des hommes! Je ne m’attendais pas a autre chose. La femme se sacrifie pour vous, elle souffre, et voila sa recompence. Quel droit avez-vous, Monseigneur, de me demander compte de mes amities, de mes affections? C’est un homme qui a ete plus qu’un pere pour moi.[1]

Лицето поиска да каже нещо. Елен го пресече.

— Eh bien, oui — рече тя, — peut-etre qu’il a pour moi d’autres sentiments que ceux d’un pere, mais ce n’est pas une raison pour que je lui ferme ma porte. Je ne suis pas un homme pour etre ingrate. Sachez, Monseigneur, pour tout ce qui a rapport a mes sentiments, intimes, je ne rends compte qu’a Dieu et a ma conscience.[2] — завърши тя, като досегна с ръка високо дигнатата си красива гръд и погледна небето.

— Mais ecoutez moi, au nom de dieu.

— Epousez moi, et je serai votre esclave.

— Mais c’est impossible.

— Vous ne daignez pas descendre jusqu’a moi, vous…[3] — каза Елен, като заплака.

Лицето почна да я утешава; но Елен през сълзи каза (уж не се помнеше), че нищо не й пречи да се омъжи, че има примери (тогава имаше още малко примери, но тя спомена Наполеон и други високи персони), че тя никога не е била жена на мъжа си, че е била принесена в жертва.

— Но законите, религията… — почвайки вече да отстъпва, каза лицето.

— Законите, религията… За какво са измислени те, ако не могат да направят това! — каза Елен.

Важното лице се изуми, че такова просто разсъждение не му е идвало на ум, и се обърна за съвет към светите братя на Исусовото общество, с които имаше близки връзки.

Няколко дни след това, на един от очарователните празници, които Елен даваше във вилата си на Каменния остров, ней бе представен възрастният, с бели като сняг коси и черни блестящи очи, очарователен m-m de Jobert, un jesuite a robe courte[4], който дълго разговаря с Елен в градината, под светлината на илюминацията и при звуците на музика, за обичта към Бога, към Христа, към сърцето на Богородица и за утешенията, които дава в тоя и в бъдещия живот истинската, католическата религия. Елен беше трогната и няколко пъти нейните очи и очите на m-r Jobert бяха изпълнени със сълзи и гласовете им трепереха. Танцът, за който един кавалер дойде да покани Елен, попречи на разговора й с нейния бъдещ directeur der conscience[5], но на другата вечер m-r de Jobert дойде самичък при Елен и оттогава почна често да ходи у нея.

Един ден той заведе графинята в католическата църква, дето тя коленичи пред олтара, до който бе доведена. Възрастният очарователен французин сложи ръце на главата й и тя, както сетне сама разправяше, усетила нещо като лъх на хладен вятър, който проникнал в душата й. Обясниха й, че това било la grace[6].

След това доведоха при нея един абат a robe longue[7], който я изповяда и опрости греховете й. На другия ден й донесоха ковчеже, в което имаше причастие, и го оставиха у нея да го взема. След няколко дни Елен за свое удоволствие узна, че сега е встъпила в истинската, католическата църква и че тия дни самият папа ще узнае за нея и ще и изпрати някакъв документ.

Всичко, което през това време се вършеше около нея и с нея, всичкото това внимание, което бяха обърнали към нея толкова умни хора и което се проявяваше в такива приятни, изтънчени форми, както и гълъбовата чистота, в която се намираше сега (през всичкото това време тя носеше бели рокли с бели ленти) — всичко това й доставяше удоволствие; но заради това удоволствие тя нито за миг не изпускаше целта си. И както става винаги — в хитростта глупавият човек изиграва много по-умните — тя, като разбра, че целта на всички тия думи и старания беше предимно в това, че след като я направят католичка, да вземат от нея пари за йезуитските учреждения (за което й загатваха), Елен, преди да даде пари, настояваше да извършат над нея ония различни операции, които биха я освободили от мъжа й. Според нейните понятия значението на всяка религия беше само в това, като се задоволяват човешките желания, да се спазва известно приличие. И за тая цел в една от беседите си с духовника настоятелно поиска от него отговор на въпроса до каква степен нейният брак я обвързва.

Те седяха в салона до прозореца. Здрачаваше се. През прозореца лъхаше на цветя. Елен беше в бяла рокля, прозирна на гърдите и раменете. Добре охраненият абат, с пълна, гладко избръсната брада, с приятна, стегната уста и бели ръце, сложени кротко на коленете му, седеше близо до Елен и с тънка усмивка на устните, с кротко възхитени от нейната красота очи поглаждаше от време на време лицето й и излагаше своето схващане по въпроса, който ги занимаваше. Елен, усмихната неспокойно, гледаше къдравите му коси, гладко избръснатите, чернеещи пълни бузи и всеки миг очакваше нов обрат на разговора. Ала абатът, макар очевидно да се наслаждаваше от красотата и близостта на събеседницата си, бе увлечен от изкуството на работата си.

Ходът на разсъжденията на ръководителя на съвестта беше следният. Не знаейки значението на онова, което сте вършили, вие сте дали обет за брачна вярност на човек, който от своя страна, встъпвайки в брак, без да вярва в религиозното значение на брака, е извършил кощунство. Тоя брак не е имал двойното значение, каквото трябва да има. Но въпреки туй вашият обет ви е свързвал. Вие сте го нарушили. Какво сте извършили при това нарушение? Peche veniel или peche mortel?[8] Peche veniel, защото сте извършили нарушението без лош умисъл. Ако сега, с цел да имате деца, бихте встъпили в нов брак, грехът ви би могъл да бъде простен. Но въпросът пак се разделя на две: първо…

— Но аз мисля — каза неочаквано със своята очарователна усмивка Елен, на която бе дотегнало — това че като съм встъпила в истинската религия, не мога да бъда обвързана от онова, което ми е наложила лъжовната религия.

Directeur de conscience беше смаян от това поставяне пред него, и то с такава простота, на Колумбовото яйце. Той беше възхитен от неочаквано бързия успех на ученичката си, но не можеше да се откаже от своята умствена, съградена с труд постройка на аргументите.

— Entendons-nous, comtesse[9] — каза той усмихнат и почна да опровергава разсъжденията на своята духовна дъщеря.

[1] Ето егоизма и жестокостта на мъжете! Аз и не очаквах нещо друго. Жената се жертвува за вас, тя страда и ето наградата й. Какво право имате вие, ваше височество, да искате от мене сметка за моите приятелски чувства и за моите привързаности? Тоя човек беше за мене повече от баща. ↑

[2] Е, да, може би чувствата му към мене не са съвсем бащински, но това не е основание да му затворя вратата на моята къща. Аз не съм мъж, за да бъда неблагодарна. Ваше височество трябва да знае, че за интимните си чувства аз давам сметка на Бога и на съвестта си. ↑

[3] Но чуйте ме, за Бога.

— Оженете се за мене и аз ще бъда ваша робиня.

— Но това е невъзможно.

— Вие не благоволявате да слезете толкова ниско, че да се ожените за мене, вие… ↑

[4] Господин Жобер, йезуит в къса дреха. ↑

[5] Духовен наставник. ↑

[6] Благодат. ↑

[7] В дълга дреха. ↑

[8] Грях, който може да се прости, или смъртен грях? ↑

[9] Да се разберем, графиньо. ↑

VII

Елен разбираше, че от духовно гледище работата бе много проста и лесна, но че нейните ръководители създаваха пречки само защото се опасяваха как ще погледне на това светската власт.

И затова Елен реши, че трябва да подготви тая работа в обществото. Тя предизвика ревността на стареца-велможа и му каза същото, каквото на първия претендент, тоест постави въпроса така, като че единственият начин да получи той права върху нея е да се ожени за нея. В първия миг старото важно лице беше също тъй поразено от това нейно предложение да се омъжи при жив мъж, както и първото младо лице; но непоклатимата увереност на Елен, че това е също тъй просто и естествено, както и омъжването на мома, подействува и на него. Ако в самата Елен можеха да се забележат и най-малките признаци на колебание, срам или потайност, работата несъмнено би била загубена; ала тя не само че нямаше признаци на срам или потайност, но, напротив, с простота и с добродушна наивност разправяше на близките си (а то значеше — на цял Петербург), че са й направили предложение и принцът, и велможата и че тя обича и двамата и се страхува да огорчи и единия, и другия.

Из Петербург мигновено се пръсна слухът не, че Елен иска да се разведе с мъжа си (ако би се пръснал тоя слух, мнозина биха се възмутили от подобно незаконно намерение), но направо се пръсна слухът, че нещастната, интересна Елен е в недоумение за кого от двамата да се омъжи. Не ставаше вече въпрос доколко е възможно това, а само за кого от двамата ще й бъде по-изгодно да се омъжи и как дворът ще погледне на това. Имаше наистина и някои изостанали хора, които не можеха да се издигнат до висотата на работата и които виждаха в тоя замисъл оскверняване на брачното тайнство; но те бяха малко и мълчаха, а повечето се интересуваха от въпросите за щастието, което бе постигнало Елен, и кой от двамата е по-добър. А дали е хубаво, или лошо да се омъжва при жив мъж — не приказваха, защото тоя въпрос очевидно бе вече решен от по-умните от нас и вас хора (както казваха) и да се усъмниш в правилността на решението, значеше да проявиш глупостта и неумението си да живееш във висшето общество.

Единствена Маря Дмитриевна Ахросимова, която бе дошла това лято в Петербург, за да се види с един от своите синове, си позволи да каже направо своето — противно на общественото — мнение. Като срещна Елен на един бал, Маря Дмитриевна я спря посред залата и в общото мълчание й каза с грубия си глас:

— Вие тук почнахте да се омъжвате при жив мъж. Ти може би мислиш, че си измислила нещо ново? Изпреварили са те, драга. Това отдавна е измислено. Във всички… правят така. — И при тия думи, като запретна с привичния си заплашителен жест широките си ръкави, Маря Дмитриевна мина през стаята, оглеждайки строго наоколо си.

В Петербург смятаха Маря Дмитриевна за лала, макар и да се бояха от нея, и затуй от онова, което тя каза, забелязаха само грубата дума и си я повтаряха шепнешком един на друг, смятайки, че същината на казаното е в тая дума.

Княз Василий, който напоследък много често забравяше какво е казал и повтаряше по сто пъти едно и също, всеки път, когато му се случваше да види дъщеря си, казваше:

— Helene, j’ai un mot a vous dire — като я вземаше настрана и дръпваше ръката й надолу. — J’ai eu vent de certains projets relatifs a… Vous savez. Eh bien, ma chere enfant, vous savez, que mon coeur de pere se rejouit de vous savoir…, Vous, avez tant souffert… Mais, chere enfant… ne consultez que votre coeur. C’est tout ce que je vous dis.[1] — И скривайки винаги едно и също вълнение, притискаше буза до бузата на дъщеря си и се отдръпваше.

Билибин, който не бе загубил репутацията си на много умен човек и беше безкористен приятел на Елен, един от ония приятели, каквито блестящите жени винаги имат, приятели-мъже, които никога не могат да минат към ролята на влюбени, Билибин веднъж в petit comite[2] каза на приятелката си Елен своето мнение по цялата тая работа.

— Ecoutez, Bilibine (към такива приятели като Билибин Елен винаги се обръщаше по презиме) — и тя досегна с бялата си, покрита с пръстени ръка ръкава на фрака му. — Dites-moi comme vous diriez a une soeur, que doia-je faire? Lequel des deux?[3]

Билибин сбърчи кожата над веждите си и се замисли с усмивка на устните.

— Vous ne me prenez pas en изненада, vous savez — каза той. — Gomme veritable ami j’ai pense et repense a votre affaire. Voyez-vous, si vous epousez le prince (той беше млад човек) — той сви един пръст, — vous perdez pour toujours la chance d’epouser l’autre, et puis vous mecontentez la Cour (comme vous savez, il y a une espece de parente). Mais si vous epousez le vieux comte, vous faites le bonheur de ses derniers jours, et puis comme veuve du grand… le prince ne fait plus de mesalliance en vous epousant[4] — и Билибин отпусна кожата си.

— Voila un veritable ami! — рече просияла Елен и пак пипна с, ръка ръкава на Билибин. — Mais c’est que j’aime l’un et l’autre, je ne voudrais pas leurs faire de chagrin. Je donnerais ma vie pour leur bonheur a tous deux[5] — каза тя.

Билибин сви рамене, като показваше с това, че на такава скръб дори той не може да помогне.

„Une mai tresse-femme! Voila ce qui s’appelle poser carrement la question. Elle voudrait epouser tous les trois a la fois“[6] — помисли Билибин.

— Но кажете, как мъжът ви ще погледне на тая работа? — каза той, без да се страхува поради установената си репутация да се изложи с такъв наивен въпрос. — Ще се съгласи ли той?

— Ah! Il m’aime tant! — каза Елен, на която, кой знае защо, й се струваше, че и Пиер я обичаше. — Il fera tout pour moi.[7]

Билибин сбърчи кожата си, за да покаже, че се готви за mot[8].

— Meme le divorce?[9] — рече той.

Елен се засмя.

Между хората, които си позволяваха да се съмняват в законността на подготвяния брак, беше майката на Елен, княгиня Курагина. Тя постоянно се измъчваше от завист към дъщеря си и сега, когато предметът на завистта беше най-близък до сърцето на княгинята, тя не можеше да се примири с тая мисъл. Тя пита един руски свещеник доколко е възможен развод и встъпване в брак при жив мъж и свещеникът й каза, че това е невъзможно и за нейна радост й посочи евангелския текст, в който (тъй му се струваше на свещеника) направо се отхвърля възможността за встъпване в брак при жив мъж.

Въоръжена с тия аргументи, които й се струваха неопровержими, княгинята отиде рано сутринта у дъщеря си, за да я завари сама.

Като изслуша възраженията на майка си, Елен се усмихна кротко и насмешливо.

— Но казано е направо: който се ожени за разведена жена… — рече старата княгиня.

— Ah, maman, ne dites pas de betises. Vous ne comprenez rien. Dans ma position j’ai des devoirs[10] — заговори Елен, като мина на френски от руски, в който винаги й се струваше, че има някаква неяснота, щом се заговореше за нейната работа.

— Но, мила…

— Ah, maman, comment est-ce que vous ne comprenez pas que le Saint Pere qui a le droit de donner des dispenses…[11]

В това време дамата-компаньонка, която живееше у Елен, влезе да й доложи, че негово височество е в салона и че желае да я види.

— Non, dites-lui que je ne veux pas le voir, que je suis furieuse contre lui, parce qu’il m’a manque parole.[12]

— Comtesse, a tout peche misericorde[13] — каза, влизайки, един млад рус човек с дълго лице и дълъг нос.

Старата княгиня стана почтително и се поклони. Влезлият млад човек не й обърна внимание. Княгинята кимна на дъщеря си и заплува към вратата.

„Не, тя е права — помисли старата княгиня, всичките убеждения на която рухнаха при появяването на негово височество. — Тя е права; но как ние в нашата безвъзвратна младост не знаехме това? А то било толкова просто“ — мислеше старата княгиня, като се качваше в каретата.

В началото на август работата на Елен съвсем се изясни и тя написа на мъжа си (който много я обичаше, както мислеше тя) писмо, в което му съобщаваше намерението си да се омъжи за N.N., че е минала в единствената истинска религия и че го моли да извърши всички необходими за развода формалности, които ще му каже приносителят на писмото.

„Sur ce je prie dieu, mon ami, de vous avoir sous sa sainte et puissante garde. Vorte amie Helene.“[14]

Това писмо беше донесено в дома на Пиер, когато той се намираше на Бородинското поле.

[1] Елен, трябва да ти кажа нещо. Дочух някои планове относно… Ти знаеш. Та, мило дете, ти знаеш, че моето бащино сърце се радва, че ти… Ти толкова изстрада… Но, мило дете… Постъпи, както ти повелява сърцето. Това е моят съвет. ↑

[2] В приятелски кръг. ↑

[3] Вижте, Билибин, кажете ми, както бихте казали на сестра си, какво да правя? Кого от двамата? ↑

[4] Знаете ли, вие не ме изненадвате. Като истински приятел, аз дълго мислих по вашата работа. Вижте какво. Ако се омъжите за принца, завинаги загубвате възможността да се омъжите за другия и освен това дворът ще бъде недоволен. (Нали знаете, тук се вмества родството.) А ако се омъжите за стария граф, ще му дадете щастие в последните му дни и след това, като вдовица на велможата… за принца, ако се ожени за вас, това няма да бъде неравен брак. ↑

[5] Ето истински приятел! Но аз обичам единия и другия и не бих искала да огорча никого от тях. Бих дала живота си за щастието и на двамата. ↑

[6] Юнак-жена! Ето какво значи да поставиш въпроса здраво. Тя би искала да бъде жена на тримата едновременно. ↑

[7] Ах! Той толкова ме обича! Той е готов на всичко за мене. ↑

[8] Остроумие. ↑

[9] Дори и на развод ли? ↑

[10] Ах, мамо, не говорете глупости. Вие нищо не разбирате. В моето положение има задължения. ↑

[11] Ах, мамо, как не разбирате, че светият отец, който има право да дава опрощение… ↑

[12] Не, кажете му, че не искам да го видя, че кипя от ярост срещу него, защото не си удържа думата. ↑

[13] Графиньо, за всяка грешка има и прошка. ↑

[14] И моля Бога да бъдете, приятелю мой, под неговата свята и силна закрила. Вашата приятелка Елен. ↑

VIII

За втори път, вече в края на Бородинското сражение, избягал от батареята на Раевски, Пиер тръгна с тълпи войници по дола към Князково, стигна до превързочния пункт и като видя кръв и чу викове и стенания, бързо отмина по-нататък заедно с тълпите войници, сред които се бе вмъкнал.

Едничкото, което от цялата си душа желаеше сега Пиер, беше по-скоро да се измъкне от тия страшни впечатления, в които бе живял през тоя ден, да се върне в обикновените условия на живот и да заспи в стаята си на своето легло. Той чувствуваше, че само в обикновените условия на живот ще може да разбере себе си и всичко, което бе видял и изпитал. Но никъде нямаше тия обикновени условия на живот.

Макар че тук по пътя, из който вървеше той, не свиреха гюллета и куршуми, от всички страни беше все същото, което бе и там, на полесражението. Същите страдащи, измъчени и понякога странно равнодушни лица, същата кръв, същите войнишки шинели, същите звукове на стрелба, макар и далечна, но все още изпълваща с ужас; освен това беше задушно и имаше прах.

След като извървя около три версти по Можайското шосе, Пиер седна от едната му страна.

Здрачът се спусна над земята й тътнежът на оръдията затихна. Пиер легна облакътен и дълго лежа тъй, загледан в движещите се край него сенки в тъмнината. Непрекъснато му се струваше, че срещу него лети гюлле със страшно свистене; той трепваше и се привдигаше. Не помнеше колко време бе стоял тук. Посред нощ пристигнаха трима войници, домъкнаха вършини, настаниха се до него и почнаха да стъкват огън.

Войниците, поглеждайки изпод вежди Пиер, накладоха огън, сложиха над него котелка, начупиха вътре сухари и пуснаха сланина. Приятният мирис на тлъстата гозба се сливаше с миризмата на дима. Пиер стана и въздъхна. Войниците (те бяха трима) ядяха, без да обръщат внимание на Пиер, и си приказваха.

— Ами ти от кои беше? — обърна се неочаквано един от войниците към Пиер, като очевидно подразбираше с тоя въпрос онова, което мислеше и Пиер, а именно: ако искаш да ядеш, ще ти дадем, но само ни кажи честен човек ли си?

— Аз ли? Аз ли?… — рече Пиер, усещайки необходимостта да смали колкото може общественото си положение, за да бъде по-близко до войниците и да го разбират по-добре. — Аз всъщност съм опълченски офицер, само че моята дружина я няма тук; дойдох за сражението и изгубих хората си.

— Гледай ти! — рече един от войниците.

Друг поклати глава.

— Е, че хапни си, ако искаш, чорбица! — рече първият, облиза дървената си лъжица и я подаде на Пиер.

Пиер приседна до огъня и почна да яде чорбица, тая гозба, която беше в котелката и която му се стори най-вкусна от всички ястия, които бе ял някога. Докато, наведен над котелката, той загребваше жадно пълни лъжици и ги изяждаше една след друга й лицето му, огряно от огъня, можеше да се види, войниците го гледаха мълчаливо.

— Ти накъде трябва да вървиш? Кажи! — попита го пак един от тях.

— Трябва да отида в Можайск.

— Ти значи си господар?

— Да.

— А как те казват

— Пьотр Кирилович.

— Е, Пьотр Кирилович, да вървим, ние ще те заведем.

Войниците заедно с Пиер тръгнаха към Можайск в пълна тъмнина.

Петлите пееха вече, когато стигнаха Можайск и почнаха да изкачват стръмното градско възвишение. Пиер вървеше заедно с войниците, забравил съвсем, че неговата странноприемница беше долу в подножието и че той бе я отминал. Не би си спомнил това (в такива състояние на обърканост се намираше), ако насред стръмнината не бе се сблъскал с берейтора си, който бе ходил да го търси из града и сега се връщаше в странноприемницата. Берейторът позна Пиер по шапката му, която се белееше в тъмнината.

— Ваше сиятелство — рече той, — ние бяхме се отчаяли вече. Как тъй пешком? Накъде тъй, заповядайте.

— Ах, да! — каза Пиер.

Войниците се поспряха.

— Е, какво, намери ли хората си? — рече един от тях.

— Хайде, сбогом! Пьотр Кирилович беше, нали? Сбогом, Пьотр Кирилович! — обадиха се и други гласове.

— Сбогом — каза Пиер и тръгна с берейтора си към странноприемницата.

„Трябва да им дам нещо!“ — помисли Пиер, като се пипна за джоба. „Не, не трябва“ — каза му някакъв глас.

В стаите на странноприемницата нямаше място: всички бяха заети. Пиер отиде на двора и легна в каляската си, като се зави презглава.

IX

Щом сложи глава на възглавницата, Пиер усети, че заспива; но изведнъж ясно, почти както в действителност, се чуха изстрели — бум-бум-бум, чуха се охкания, викове, цопване на снаряди, замириса на кръв и барут и го обзе чувство на ужас и на страх от смъртта. Той уплашено отвори очи и дигна глава изпод шинела. В двора беше тихо. Само при портата вървеше някакъв вестовой, като разговаряше със съдържателя и шляпаше из калта. Над главата на Пиер, под гредите на тъмния покрив на дъсчения навес, изпърпаха гълъби, подплашени от неговото привдигане. Из целия двор бе разлят кротък, радостен за Пиер в тоя миг, силен мирис на странноприемница, мирис на сено, тор и катран.

Между двата черни навеса се виждаше чистото звездно небе.

„Слава Богу, че това го няма вече — помисли Пиер и пак се зави презглава. — О, колко е ужасен страхът и как позорно му се отдадох! А те… те през всичкото време, докрай бяха твърди, спокойни…“ — помисли той. Те — за Пиер бяха войниците, ония, които бяха на батареята, и ония, които го нахраниха, и ония, които се молеха на иконата. Те — тия странни, непознати нему досега те, ясно и рязко се отделяха в мисълта му от всички други хора.

„Да бъдеш войник, просто войник! — помисли Пиер, заспивайки. — Да влезеш с цялото си същество в тоя общ живот, да се проникнеш от онова, което ги прави такива. Но как да смъкнеш от себе си всичко излишно, дяволското, всичкото бреме на тоя външен човек? Едно време можех да бъда такъв. Можех, както исках, да избягам от баща си. Можех, след дуела с Долохов, да бъда изпратен като войник.“ И във въображението на Пиер изпъкна обедът в клуба, на който той извика на дуел Долохов, и благодетелят му в Торжок. И после пред него изпъква тържествената трапезна ложа. Това става в Английския клуб. И някой познат, близък, скъп, седи на края на масата. Да, това е той. Благодетелят. „Но нали той умря? — помисли Пиер. — Да, умря; но аз не знаех, че е жив. И колко ми е мъчно, че умря, и колко ми е драго, че пак е жив!“ На едната страна на масата седяха Анатол, Долохов, Несвицки, Денисов и други такива (категорията на тия хора беше също тъй ясно определена в душата на Пиер през съня му, както и категорията на ония, които той наричаше те), и тия хора, Анатол, Долохов, викаха силно и пееха; но през техните викове се чуваше гласът на благодетеля, който говореше, без да млъкне, и звукът на думите му беше също тъй многозначителен и непрекъснат, както тътнежът на полесражението, но беше приятен и успокояващ. Пиер не разбираше какво говори благодетелят, но знаеше (категорията на мислите бе също тъй ясна в съня му), че благодетелят говореше за доброто, за възможността да бъдеш такъв, каквито бяха те. И те от всички страни, със своите прости, добри, твърди лица, обкръжаваха благодетеля. Но те, макар че биха добри, не поглеждаха Пиер, не го познаваха. Пиер искаше да привлече към себе си вниманието им и да им каже нещо. Той се надигна, но в същия миг нозете му изстинаха и се оголиха.

Досрамя го и той закри с ръка нозете си, от които наистина бе паднал шинелът. За миг, оправяйки шинела, Пиер отвори очи и видя същите навеси, стълбове, двора, но сега всичко беше синкаво, светло и покрито лекичко с бляскави точици от роса или слана.

„Съмва се — помисли Пиер. — Но не, това е друго. Аз трябва да чуя докрай и да разбера думите на благодетеля.“ Той пак се скри под шинела, но вече нямаше нито трапезната ложа, нито благодетеля. Имаше само мисли, изразявани ясно с думи, мисли, които някой говореше или пък самият Пиер премисляше.

По-късно, спомняйки си тия мисли, макар че те бяха предизвикани от впечатленията през тоя ден, Пиер беше убеден, че някой извън него му ги приказваше. Струваше му се, че наяве той никога не е могъл да мисли тъй и тъй да изразява мислите си.

„Войната е най-мъчното подчиняване човешката свобода на Божиите закони — казваше един глас. — Простотата е покорност на Бога; от него не можем избяга. И те са прости. Те не приказват, а вършат. Казаната дума е сребро, а неказаната — злато. Човек не може да владее нищо, докато се страхува от смъртта. А който не се страхува от нея, нему принадлежи всичко. Ако нямаше страдание, човек не би имал граници за себе си, не би познавал самия себе си. Най-мъчното нещо е (продължаваше да мисли или да чува насън Пиер) да можеш да съчетаеш в душата си значението на всичко. Всичко ли да се съчетае? — каза си Пиер. — Не, не да се съчетаят. Мислите не могат да се съчетават, а трябва всички тия мисли да се спрягат заедно — ето какво е потребно. Да, да се спрягат заедно, да се спрягат заедно!“ — повтаряше си с вътрешен възторг Пиер, чувствувайки, че с тия именно, само с тия думи се изразява онова, което той иска да изрази, и се разрешава целият въпрос, който го измъчва.

— Да, трябва да се спрягат, време е да се спрягат.

— Трябва да се впряга, време е да се впряга, ваше сиятелство! Ваше сиятелство — повтори нечий глас, — трябва да се впряга, време е да се впряга…

Беше гласът на берейтора, който будеше Пиер. Слънцето грееше право в лицето на Пиер. Той погледна калния двор на странноприемницата, сред който войниците пояха при кладенеца мършави коне и от портите на който излизаха каруци. Пиер се извърна с отвращение, и затваряйки очи, отново се тръшна върху седалката на каляската. „Не, аз не искам това, не искам да виждам и да разбирам това, искам да разбера онова, което ми се откри насън. Още една секунда и бих разбрал всичко. Но какво да правя? Да се спрегнат заедно, но как да се спрегне заедно всичко?“ И Пиер с ужас, почувствува, че цялото значение на онова, което бе видял и мислил в съня си, бе разрушено.

Берейторът, кочияшът и съдържателят казаха на Пиер, че един офицер дошъл и съобщил, че французите наближават Можайск и че нашите се изтеглят.

Пиер стана, заповяда да впрягат и да го настигнат и тръгна пеша през града.

Войските се изтегляха и оставяха около десет хиляди ранени. Тия ранени се виждаха в дворовете й по прозорците на къщите и се трупаха по улиците. Из улиците, около колите, които трябваше да откарват ранените, се чуваха викове, псувни и удари. Пиер даде настигналата го каляска на един познат ранен генерал и тръгна заедно с него за Москва. По пътя Пиер научи за смъртта на шурея си и за смъртта на княз Андрей.

X

На 30-и Пиер се върна в Москва. Почти до заставата го срещна адютантът на граф Растопчин.

— Ние ви търсим навсякъде — каза адютантът. — Графът непременно иска да ви види. Моли ви веднага да отидете при него по много важна работа.

Без да се отбива в къщи, Пиер взе файтон и отиде при главнокомандуващия.

Граф Растопчин едва тая сутрин бе пристигнал в града от извънградската си вила в Соколники. Вестибюлът и приемната в дома на графа бяха пълни с чиновници, дошли по негово искане или за да получат заповеди. Василчиков и Платов се бяха видели вече с графа и му бяха обяснили, че е невъзможно да се защищава Москва и че тя ще бъде изоставена. Макар че тия известия бяха скривани от жителите, чиновниците и началниците на различните учреждения знаеха, че Москва ще бъде в ръцете на неприятеля, както знаеше това и граф Растопчин, и те всички, за да снемат от себе си отговорността, бяха дошли при главнокомандуващия с въпроси как да постъпят с поверените им учреждения.

Тъкмо когато Пиер влизаше в приемната, пристигналият от армията куриер излизаше от графа.

Куриерът безнадеждно махна с ръка на въпросите, с които се обръщаха към него, и мина през залата.

Докато чакаше в приемната, Пиер оглеждаше с уморени очи различните, стари и млади, военни и цивилни, важни и неважни чиновници, които бяха в стаята. Всички изглеждаха недоволни и неспокойни. Пиер се приближи до група чиновници, един от които му беше познат. Той се поздрави с Пиер и продължи разговора си с другите.

— Ако е да ги изпратим и да ги върнем, не е опасно; но в такова положение за нищо не можеш да отговаряш.

— Ами че на, той пише — каза друг, като сочеше печатан лист, който държеше.

— Това е друга работа. Това е необходимо за народа — каза първият.

— Какво е това? — попита Пиер.

— Ами нов позив.

Пиер го взе и зачете:

„Светлейшият княз, за да се съедини по-скоро с войските, които отиват при него, мина отсам Можайск и се установи на сигурно място, дето неприятелят няма веднага да го нападне. Оттук му се изпратиха четиридесет и осем топа със снаряди и светлейшият казва, че ще защищава Москва до последна капка кръв и че е готов да се сражава дори из улиците. Вие, братлета, не обръщайте внимание, че учрежденията са затворени: преписките трябва да се приберат, а пък ние ще се разправим със злодееца, както си знаем! Когато стигне дотам, ще ми потрябват, и градски, и селски юнаци. Аз ще ги викна ден-два преди това, а сега няма нужда и затова мълча. Добре е да се излезе с брадва, не е лошо и с рогатина[1], но най-добре е с тризъби вили: французинът не е по-тежък от ръжен сноп. Утре следобед дигам Иверската Богородица и ще я занеса в Екатерининската болница, при ранените. Ще светим вода: те ще оздравеят по-скоро; и аз съм здрав сега; болеше ме окото, но сега гледам с четири.“

— А пък на мене военни ми казаха — рече Пиер, — че в града никак няма да се бият и че позицията…

— Е, да, тъкмо за това приказваме — рече първият чиновник.

— А какво значи това: болеше ме окото, но сега гледам с четири? — попита Пиер.

— Графът имаше ечемик — отговори адютантът, като се усмихна — и той много се тревожеше, когато му казах, че хората идеха да питат как е. А вие, графе — каза неочаквано адютантът, като се обърна усмихнат към Пиер, — чухме, че сте имали семейни тревоги. Че уж графинята, вашата съпруга…

— Аз не съм чул нищо — каза равнодушно Пиер. — А вие какво чухте?

— Не, нали знаете, хората често измислят. Аз казвам, каквото съм чул.

— Е, какво сте чули?

— Ами разправят — все със същата усмивка отговори адютантът, — че графинята, жена ви, се готви да замине за чужбина. Навярно празни работи…

— Може би — каза Пиер, като гледаше разсеяно наоколо си. — Кой е тоя? — попита той, посочвайки един среден на ръст стар човек в чист син кафтан, с бяла като сняг голяма брада, със също такива вежди и румено лице.

— Тоя ли? Това е един търговец, тоест той е съдържател на странноприемница, Верешчагин. Вие сте чули може би историята с прокламацията?

— Ах, тоя е, значи, Верешчагин! — рече Пиер, като се вглеждаше в твърдото и спокойно лице на стария търговец и търсеше в него изражение на изменничество.

— Той не е същият. Този е бащата на оня, който е написал прокламацията — каза адютантът. — Оня, младият, е в ареста и май че лошо го чака.

Едно старче със звезда и друг — чиновник немец с кръст на шията, се приближиха до разговарящите.

— Знаете ли — разказваше адютантът, — това е заплетена история. Появи се тогава, преди около два месеца, тая прокламация. Донесоха на графа. Той заповяда да се разследва. Ето Гаврило Иванич издирвал. Тая прокламация е минала точно през шейсет и три ръце. Отива при едного: от кого сте я получили? От еди-кого. Той отива при тоя: вие — от кого, и т.н. стигнали до Верешчагин… недоучено търговче, знаете, любезно търговче — каза усмихнат адютантът. — Питат го, кой ти я даде? И главното, че ние знаем от кого я има. Той нямаше от кого другиго да я има освен от директора на пощата. Но личеше, че са се уговорили. Казва: „От никого, аз я съставих“. Тъй и доложиха на графа. Графът заповяда да го повикат. „Кой ти даде прокламацията?“ — „Аз я съчиних.“ И нали знаете графа! — рече с горда и весела усмивка адютантът. — Той кипна ужасно; а пък и помислете: такова нахалство, лъжа и упоритост!…

— А, разбирам! На графа му е било необходимо оня да посочи Ключарьов! — рече Пиер.

— Съвсем не му е било необходимо — каза изплашено адютантът. — Ключарьов и без това имаше греховце и затова го заточиха. Но работата бе в това, че графът беше много възмутен. „Че как можеш ти да я съчиниш? — дума графът. Взе от масата тоя «Хамбургски вестник». — Ето я. Ти не си я съчинил, а си я превел и си я превел отвратително, защото ти, глупако, не знаеш и френски.“ И какво мислите? „Не — казва, — аз не чета никакви вестници, аз я съчиних.“ — „А като е тъй, ти си изменник, аз ще те предам на съда и ще те обесят. Казвай: кой ти я даде?“ — „Никакви вестници не съм виждал, аз я съчиних.“ Така и остана. Графът повика и бащата, но оня държи на своето. И го дадоха под съд, и го осъдиха, струва ми се, на каторжна работа. Сега бащата е дошъл да моли за него. Но противен хлапак! Знаете ли, такова едно търговско синче, конте, съблазнител, слушал някъде лекции и вече смята, че никой, не може да се мери с него. Ей такъв един хубостник! Баща му има странноприемница тука, до Каменния мост, и в странноприемницата, знаете, имаше голяма икона на всевишния, изобразен в едната ръка със скиптър, в другата — със златно кълбо и кръст отгоре; та той взел тая икона, занесъл я за няколко дни в къщи и какво направил! Намерил един мерзавец живописец…

[1] Ловно вилнообразно копие, употребявано при лов на мечки. — Б.пр. ↑

XI

Посред тоя нов разказ извикаха Пиер при главнокомандуващия.

Пиер влезе в кабинета на граф Растопчин. Когато той влезе, Растопчин, смръщен, търкаше с ръка челото и очите си. Един среден на ръст човек приказваше нещо и щом влезе Пиер, млъкна и излезе.

— А! Здравейте, велики воине — каза Растопчин, щом оня човек излезе. — Чухме за вашите prouesses[1]. Но въпросът не е в това. Mon cher, entre nous[2], вие масон ли сте? — каза граф Растопчин със строг тон, сякаш това беше нещо лошо, но той имаше намерение да прости. Пиер мълчеше. — Mon cher, je suis bien informe[3], но знам, че има масони и масони и надявам се, че вие не принадлежите към ония, които под предлог, че спасяват човешкия род, искат да погубят Русия.

— Да, аз съм масон — рече Пиер.

— На̀, виждате ли, мили. На вас не може да не ви е известно, мисля, че господа Сперански и Магницки са изпратени, дето трябва: същото бе направено и с господин Ключарьов, същото и с други, които под предлог че ще издигнат Соломоновия храм, мъчеха се да разрушават храма на отечеството си. Вие можете да разберете, че за това има причини и че аз не бих могъл да изпратя на заточение тукашния директор на пощата, ако той не беше вреден човек. Сега на мене ми е известно, че вие сте му изпратили екипажа си, за да замине от града, и че дори сте приели да пазите неговите книжа. Аз ви обичам и не ви желая злото и тъй като вие сте двойно по-млад от мене, като баща ви съветвам да прекратите всякакви връзки с хора от тоя род и вие самият колкото може по-скоро да напуснете града.

— Но каква е, графе, вината на Ключарьов? — попита Пиер.

— Моя работа е да знам това, а не ваша — да ме разпитвате! — викна Растопчин.

— Ако го обвиняват, че е разпространявал прокламациите на Наполеон, това не е доказано — рече Пиер (без да гледа Растопчин) — и Верешчагин…

— Nous y voila[4] — изведнъж се намръщи Растопчин и прекъсна Пиер, като викна по-силно от преди. — Верешчагин е изменник и предател, който ще получи заслужено наказание! — каза Растопчин с такава пламтяща злоба, с каквато приказват хората, когато си спомнят някое оскърбление. Но аз не съм ви повикал да обсъждате моите работи, а за да ви дам съвет или заповед, както обичате. Моля ви да прекъснете връзките с такива господа като Ключарьов и да си заминете оттук. Аз ще изгоня щуротиите от главата на когото и да е. — И като се сепна, че май беше кряскал на Безухов, който още не бе виновен за каквото и да било, хвана ръката на Пиер и му каза приятелски: — Nous sommes a la veille d’un desastre public et je n’ai pas le temps de dire des gentillesses a tous ceux qui ont affaire a moi. Понякога главата ми се замайва! Eh, bien, mon cher, qu’est-ce que vous faites, vous personnellement?[5]

— Mais rien[6] — отговори Пиер, все тъй без да дигне очи и без да промени изражението на замисленото си лице.

Графът се намръщи.

— Un conseil d’ami, mon cher. Decampez et au plutot, c’est tout ce que je vous dis. A bon entendeur salut![7] Довиждане, мили. Ах, да — викна му той от вратата, — вярно ли е, че графинята е попаднала в лапичките des saints peres de la Societe de Jesus[8]?

Пиер не отговори нищо и намръщен и сърдит, какъвто никога не бяха го виждали, излезе от Растопчин.

Мръкваше се вече, когато си дойде в къщи. Осем различни хора го посетиха тази вечер: секретарят на комитета, полковникът от неговия батальон, управителят на имотите му, мажордомът и разни молители. Всички имаха различни работи с Пиер, които той трябваше да разреши. Пиер не разбираше нищо, не се интересуваше от тия работи и на всички въпроси даваше само такива отговори, които биха го освободили от тия хора. Най-сетне, когато остана сам, той разпечата и прочете писмото от жена си.

„Те — войниците на батареята, княз Андрей е убит… старецът… Простотата е покорност на Бога. Трябва да се страда… значението на всичко… трябва да се спряга заедно… жена ми ще се омъжва… Трябва да забравя — и да разбера…“ И като се приближи до леглото, тръшна се отгоре му, без да се съблича, и тутакси заспа.

Когато на другия ден сутринта се събуди, мажордомът дойде да доложи, че нарочно изпратен от граф Растопчин полицейски чиновник е дошъл да узнае заминал ли е, или дали заминава граф Безухов.

Десетина различни хора, които имаха работа с Пиер, го чакаха в салона. Пиер набързо се облече и вместо да отиде при ония, които го чакаха, тръгна към задния вход и оттам излезе през портите.

Оттогава и до края на разоряването на Москва, никой от домашните на Безухови, въпреки всички търсения, не видяха вече Пиер и не знаеха де е той.

[1] Знаменити подвизи. ↑

[2] Между нас, драги. ↑

[3] Драги мой аз много добре зная. ↑

[4] Тъкмо това е въпросът. ↑

[5] Ние сме в навечерието на обществено бедствие и аз нямам време да бъда любезен с всички, които имат работа с мене. И тъй, драги, какво предприемате вие, вие — лично? ↑

[6] Ами нищо. ↑

[7] Един приятелски съвет. Махайте се по-скоро, ето какво ще ви кажи. Блажен е, който може да слуша! ↑

[8] Светите отци от Обществото на Исус? ↑

XII

До 1 септември, тоест до навечерието на неприятелското влизане в Москва, Ростови стояха в града.

След постъпването на Петя в казашкия полк на Оболенски и заминаването му за Белая Церков, дето се формираше тоя полк, графинята бе обзета от страх. Мисълта, че и двамата й сина са на война, че и двамата излязоха изпод крилото й, че днес или утре всеки от тях, а може би и двамата могат да бъдат убити, както тримата сина на една нейна позната, за първи път сега, това лято, изпъкна с жестока яснота в ума й. Тя се опитваше да изиска Николай да си дойде, искаше тя самата да отиде при Петя да го настани някъде в Петербург, но излезе, че и едното, и другото са невъзможни. Петя не можеше да бъде върнат освен заедно с полка си или чрез преместване в друг действуващ полк. Николай се намираше нейде в армията и след последното си писмо, в което подробно описваше срещата си с княжна Маря, не се обаждаше. Графинята по цели нощи не спеше и когато заспиваше, сънуваше, че синовете й са убити. След много съвети и преговори графът най-сетне измисли средство да успокои графинята. Той премести Петя от полка на Оболенски в полка на Безухов, който се формираше около Москва. Макар че Петя оставаше на военна служба, при това преместване графинята имаше утехата, че ще вижда поне единия от синовете си под своето крило, и се надяваше да нагласи своя Петя тъй, че вече да не го изпуска и да го записва винаги в такива служебни места, отдето да не попадне никак в сражение. Докато само Nicolas беше в опасност, на графинята й се струваше (и тя дори се чувствуваше виновна за това), че обича най-големия повече от всичките си останали деца; но когато най-малкият, немирникът Петя, който не се учеше, чупеше всичко в къщи и беше дотегнал на всички, тоя чипонос Петя, с веселите си черни очи, свежа руменина и едва поникнал мъх по бузите, попадна там, при тия големи, страшни, жестоки мъже, които там нещо се сражават и намират нещо радостно в това — тогава на майката се стори, че тъкмо него е обичала повече, много повече от всичките си деца. Колкото по̀ наближаваше времето, когато трябваше да се върне в Москва очакваният Петя, толкова повече растеше безпокойството на графинята. Тя мислеше вече, че никога не ще дочака това щастие. Присъствието не само на Соня, но и на обичната й Наташа, дори на съпруга дразнеше графинята. „Какво ме интересуват те, никой друг не ми трябва освен Петя!“ — мислеше тя.

През последните дни на август Ростови получиха второ писмо от Николай. Той им пишеше от Воронежка губерния, дето бе изпратен за коне. Това писмо не успокои графинята. Като знаеше, че единият й син е вън от опасност, тя още по-силно почна да се тревожи за Петя.

Макар че почти всички познати на Ростови бяха изпозаминали още от 20 август, макар всички да увещаваха графинята да заминат колкото може по-скоро, тя не искаше да слуша за заминаване, докато не се върнеше нейното съкровище, обожаемият Петя. На 28 август Петя пристигна. Болезнено-страстната нежност, с която майката го посрещна, не се хареса на шестнадесетгодишния офицер. Макар че майка му бе скрила от него намерението си да не го изпуска вече изпод крилцето си, Петя разбра замислите й и страхувайки се инстинктивно да не се разнежничи с майка си, да не стане като жена (тъй си мислеше той), държа се студено с нея, избягваше я и през престоя си в Москва беше изключително с Наташа, към която винаги изпитваше особена, почти любовна братска нежност.

Поради обикновеното безгрижие на графа на 28 август нищо още не бе готово за заминаване и очакваните от рязанското и краймосковското село каруци, за да се натовари от къщи цялото имущество, дойдоха едва на 30-и.

От 28 до 31 август цяла Москва беше в залисия и движение. През Дорогомиловската застава всеки ден докарваха и разкарваха из Москва хиляди ранени в Бородинското сражение, а хиляди каруци, с жителите и имуществата им, излизаха през другите застави. Въпреки позивите на Растопчин или независимо от тях, или като последица от тях из града се разпространяваха най-противоречиви и чудновати новини. Един разправяше, че е заповядано никой да не заминава; друг, напротив, казваше, че са дигнали всички икони от църквите и че насила изселват всички; някой разправяше, че след Бородинското имало друго сражение, в което французите били разбити; друг казваше, напротив, че цялата руска войска е унищожена; някой разправяше за Московското опълчение, което с духовенството начело щяло да отиде на Три Гори; друг тайничко разказваше, че на Августин е заповядано да не заминава, че са заловени изменници, че селяните се бунтуват и ограбват ония, които заминават, и т.н., и т.н. Но това само се разправяше, а всъщност и ония, които заминаваха, и ония, които оставаха (макар че още не бе станал съветът във Фили, на който бе решено да се изостави Москва), всички чувствуваха, макар и да не го казваха, че Москва непременно ще бъде оставена и че колкото е възможно по-скоро трябва да се махат и да спасяват имуществото си. Чувствуваше се, че всичко изведнъж трябва да се разкъса и промени, но до 1-и още нищо не се бе променило. Както престъпникът, когото водят на смърт, знае, че след малко ще трябва да загине, но все още поглежда наоколо си и оправя накриво наложената си шапка, така и Москва продължаваше неволно обикновения си живот, макар да знаеше, че е близко времето на гибелта, когато ще се разкъсат всички условни отношения в живота, на който бяха свикнали да се подчиняват.

През тия три дни, които предшествуваха завземането на Москва, цялото семейство Ростови имаше различни житейски залисии. Главата на семейството, граф Иля Андреич, ходеше непрекъснато из града, събирайки от всички страни слуховете, които се носеха, а в къщи даваше общи, повърхностни и бързи нареждания по приготовленията за заминаване.

Графинята надзираваше прибирането на нещата, беше недоволна от всичко и ходеше подир Петя, който непрестанно бягаше от нея, ревнуваше го от Наташа, с която той прекарваше всичкото си време. Единствена Соня се разпореждаше с практическата страна на работата: прибирането на нещата. Но напоследък Соня беше особено тъжна и мълчалива. Писмото на Nicolas, в което той споменаваше за княжна Маря, предизвика в нейно присъствие радостните разсъждения на графинята, че тя виждала Божи пръст в срещата на княжна Маря с Nicolas.

— Когато Болконски беше годеник на Наташа, аз никак не се радвах — каза графинята, — но винаги съм желала и имам предчувствие, че Николенка ще се ожени за княжната. И колко хубаво би било това!

Соня чувствуваше, че това беше истина, че единствената възможност за поправяне работите на Ростови бе женитбата за богата мома и че княжната беше добра партия. Но много й беше мъчно. И макар че й беше мъчно или може би тъкмо поради скръбта си тя пое върху себе си всичките тежки грижи по нарежданията за прибирането и натоварването на нещата и по цели дни беше заета. Когато трябваше да заповядат нещо, графът и графинята се обръщаха към нея. Петя и Наташа, напротив, не само че не помагаха на родителите си, но най-често дотягаха и пречеха на всички в къщи. И почти целия ден техните тичания, викове и безпричинен смях се чуваха из къщи. Те се смееха и радваха съвсем не защото имаше някаква причина за смеха им; но им беше радостно и весело на душата и затуй, каквото и да се случеше, за тях всичко беше причина да се радват и смеят. На Петя му беше весело, че като бе заминал от къщи момче, върнал се бе (както всички му казваха) юнак-мъж; весело му беше, че си е в къщи, че от Белая Церков, дето нямаше надежда да участвува скоро в сражение, се намери в Москва, дето тия дни ще се бият; и най-главно, весело му беше от това, че Наташа, на чието настроение той винаги се подчиняваше, беше весела. Наташа пък беше весела, защото твърде дълго беше тъжна и сега нищо не й напомняше причината на тъгата, и беше здрава. Тя беше весела още и поради това, че имаше човек, който се възхищаваше от нея (възхищението на другите беше оная смазка на колелата, която беше необходима, за да може машината й да се движи съвсем свободно), и Петя се възхищаваше от нея. А най-важното, те бяха весели, защото войната бе досам Москва, че ще се сражават до заставите, че раздават оръжие, че всички бягат, заминават за някъде, че изобщо става нещо необикновено, което винаги е радостно за човека, особено за млад човек.

XIII

На 31 август, събота, всичко в къщата на Ростови беше сякаш обърнато с главата нагоре. Всички врати бяха разтворени, всичките мебели изнесени или пренесени другаде, огледалата и картините свалени. В стаите имаше сандъци, разхвърляно сено, опаковъчна хартия и въжета. Селяни и прислуга ходеха с тежки стъпки по паркета. В двора се бяха натъпкали селски каруци, някои вече натоварени догоре и овързани, други още празни.

Гласовете и стъпките на многобройната прислуга и на дошлите с коли селяни се чуваха, викайки се един друг, из двора и в къщата. Графът от заранта бе заминал за някъде. Графинята, която имаше главоболие от залисията и шума, лежеше в новата диванна, с оцетни компреси на главата. Петя не беше в къщи (той бе отишъл у един другар, с когото смяташе да се преместят от опълчението в действуващата армия). Соня присъствуваше в залата при опаковането на кристала и порцелана. Наташа седеше на пода в своята опустошена стая, посред разхвърляни рокли, панделки, шарфове, и загледана неподвижно в пода, държеше в ръце стара бална рокля, същата (вече излязла от мода), с която за първи път беше на петербургския бал.

Наташа се срамуваше, че не прави нищо, когато всички в къщи бяха толкова заети, и от сутринта на няколко пъти се опита да се залови за работа; но щеше да върши това без сърце; а тя не можеше и не умееше да върши нещо не с цялото си сърце, не с всичките си сили. Тя постоя над Соня при опаковането на порцелана, искаше да помогне, но тутакси я остави и отиде да прибира своите неща. Отначало й беше весело да раздава роклите и панделките си на горничните, но сетне, когато останалото трябваше все пак да се стегне, това й се стори отегчително.

— Дуняша, ти ще ги прибереш, нали, миличка? Нали? Нали?

И когато Дуняша на драго сърце обеща да направи всичко, Наташа седна на пода, взе старата си бална рокля и се замисли съвсем не за онова, което трябваше да я занимава сега. Замислеността, която бе обзела Наташа, се прекъсна от приказките на момичетата в съседната слугинска стая и от техните бързи стъпки от слугинската стая до задната входна площадка. Наташа стана и погледна през прозореца. На улицата бе спрял грамаден керван ранени.

Момичетата, лакеите, икономката, бавачката, готвачите, кочияшите, форейторите и момчетата от готварницата бяха застанали до портите и гледаха ранените.

Наташа метна бяла носна кърпа върху косите си и като я придържаше с две ръце за крайчетата, излезе на улицата.

Бившата икономка, бабичката Мавра Кузминишна, се отдели от множеството до портите, отиде до една каруца с гюрук от лико и заприказва с лежащия в каруцата млад, бледен офицер. Наташа приближи на няколко крачки и спря боязливо, като продължаваше да придържа кърпата и да слуша какво казва икономката.

— Е, как, значи, вие нямате никого в Москва? — каза Мавра Кузминишна. — По-удобно ще ви бъде да сте някъде на квартира… На, да речем, у нас. Господарите заминават.

— Не знам дали ще позволят — рече със слаб глас офицерът. — Ето началника… попитайте го — и той посочи един дебел майор, който се връщаше по улицата покрай редицата каруци.

Наташа с уплашени очи погледна ранения офицер в лицето и веднага тръгна срещу майора.

— Може ли да останат, ранени у нас в къщи? — попита тя.

Майорът, усмихнат, допря ръка до козирката.

— Кого искате, мамзел? — каза той, като присви очи и се усмихна.

Наташа повтори спокойно въпроса си и лицето, и цялото й държане, макар че продължаваше да държи кърпата, си за крайчетата, бяха тъй сериозни, че майорът престана да се усмихва и като се замисли отначало, сякаш се питаше доколко може да се позволи това, отговори й утвърдително.

— О, да, защо не, може — рече той.

Наташа наведе леко глава и с бързи крачки се върна при Мавра Кузминишна, която стоеше до офицера и с жално съчувствие разговаряше с него.

— Може, той каза, може! — рече шепнешком Наташа.

Покритата каруца с офицера зави в двора на Ростови и десетки коли с ранени почнаха по покана на градските жители да завиват в дворовете и да спират до входовете на къщите по Поварская улица. На Наташа явно се харесаха тия отношения с нови хора извън обикновените условия на живота. Заедно с Мавра Кузминишна тя се помъчи да повика в техния двор колкото може повече ранени.

— Все пак трябва да кажете на татко си — рече Мавра Кузминишна.

— Нищо, нищо, нима не е все едно! За един ден ще се преместим в салона. Можем да им дадем всичките наши стаи.

— Ех, и вие, госпожице, все ще измислите нещо! Ами че дори в пристройката да бъде или в празната стая, или при бавачката — пак трябва да се попита.

— Добре, ще попитам.

Наташа се завтече в къщи и през полуотворената врата влезе на пръсти в диванната, отдето лъхаше на оцет и на хофманови капки.

— Спите ли, мамо?

— Ах, какъв ти сън! — каза, събуждайки се, графинята, която току-що бе задрямала.

— Мамо, миличка — рече Наташа, като коленичи пред майка си и приближи лице до нейното. — Виновна съм, простете ми, никога вече няма да правя това, събудих ви. Изпрати ме Мавра Кузминишна, тук докараха ранени, офицери, ще позволите ли? Те няма де да се дянат; аз зная, че ще позволите… — говореше тя бързо, без да си поеме дъх.

— Какви офицери? Кого са докарали? Нищо не разбирам — каза графинята.

Наташа се засмя, графинята също се усмихна слабо. — Знаех, че ще позволите… така и ще кажа. — И като целуна майка си, Наташа стана и тръгна към вратата.

В залата тя срещна баща си, който се бе върнал в къщи с лоши известия.

— Ей на, дочакахме! — каза графът с неволно раздразнение. — И клубът затворен, и полицията се изтегля.

— Татко, нали няма нищо, че казах ранените да дойдат у дома? — каза му Наташа.

— Разбира се, нищо — отговори разсеяно графът. — Не е там въпросът и моля те сега да не се занимаваш с празни работи, а да помагаш за прибирането, и да тръгваме, да тръгваме, да тръгваме утре… — И графът предаде на мажордома и на слугите същата заповед. На обеда върналият се Петя разправяше новините, които бе донесъл.

Той каза, че днес народът вземал оръжие от Кремъл, че макар в позива на Растопчин да е казано, че той ще обяви два-три дни по-рано, вече положително е дадено нареждане утре всички да отидат с оръжие на Три Гори и че там ще стане голямо сражение.

Графинята поглеждаше с плах ужас веселото, пламнало лице на сина си, когато разправяше това. Тя знаеше, че каже ли една дума, рече ли да помоли Петя да не отива в това сражение (тя знаеше, че той се радва за това предстоящо сражение), той ще каже нещо за мъжете, за честта, за отечеството — нещо такова безсмислено, мъжко, упорито, срещу което не може да се възразява, и работата ще се развали, и затова, надявайки се, че ще нареди да заминат дотогава и да вземе със себе си Петя като защитник и покровител, не каза нищо на Петя, а след обеда повика графа и го помоли със сълзи на очи да нареди тя да замине по-скоро, още тая нощ, ако е възможно. С женската неволна хитрост на любовта тя, която досега проявяваше пълно безстрашие, каза, че ще умре от страх, ако тая нощ не заминат. Тя не се преструваше, сега се боеше от всичко.

XIV

M-mme Schoss, която бе ходила при дъщеря си, още повече засили страха на графинята, като разказа какво е видяла в магазина за спиртни напитки на улица Мясницкая. На връщане тя не могла да мине по улицата до в къщи от тълпа пияни хора, които вилнеели пред питейния магазин. Взела файтон и минала по околна уличка; и файтонджията й разправил, че народът разбивал бъчвите в питейния магазин и че тъй било заповядано.

След обяда всички у Ростови почнаха с възторжена припряност да прибират нещата и да се приготвят за заминаването. Старият граф, който изведнъж се залови за работа, целия следобед непрекъснато сновеше от двора до в къщи и обратно, като викаше неразбрано на забързалите хора и ги караше да бързат още повече. Петя се разпореждаше на двора. Соня, поради противоречивите заповеди на графа, не знаеше какво да прави и съвсем се объркваше. Слугите тичаха по стаите и двора, като викаха, спореха и шумяха. И Наташа изведнъж се залови за работа с присъщата й за всичко страстност. Изпърво намесата й в прибирането на нещата бе посрещната с недоверие. От нея все очакваха шеги, не искаха да й се подчиняват; но тя с упоритост и страстност искаше да й се подчиняват, ядосваше се, едва не плачеше, че не я слушат, и най-сетне успя да ги накара да й повярват. Първият й подвиг, който й струваше грамадни усилия, но й даде власт, беше нареждането на килимите. В къщата на графа имаше скъпи gobelins[1] и персийски килими. Когато Наташа се залови за работа, в залата имаше два отворени сандъка: единият напълнен почти догоре с порцелан, другият — с килими. Имаше още много порцелан, наслаган по масите, и носеха още от килера. Трябваше да почват нов, трети сандък и слугите дойдоха за него.

— Чакай, Соня, ние и така всичко ще приберем — рече Наташа.

— Не може, госпожице, опитвахме вече — каза бюфетчикът.

— Не, чакай, моля ти се. — И Наташа почна да вади от сандъка обвитите в хартия блюда и чинии. — Блюдата тук, в килимите — каза тя.

— Дано можем килимите да наредим в три сандъка — рече бюфетчикът.

— Чакай, моля ти се. — И Наташа бързо и сръчно почна да преглежда. — Тия не трябват — рече тя за киевските чинии. — Тия, да, тях в килимите — каза тя за саксонските чинии.

— Я остави, Наташа; стига, ние ще ги наредим рече укорно Соня.

— Ех, госпожице! — каза мажордомът. Но Наташа не отстъпи, извади всички неща и почна отново бързо да ги нарежда, като се реши, че съвсем няма защо да вземат лошите домашни килими и излишната посъдина. Когато всичко бе извадено, почнаха наново да го нареждат. И наистина, като изхвърлиха всичко евтино, което нямаше смисъл да вземат със себе си, всичко ценно прибраха в двата сандъка. Не се затваряше само капакът на сандъка с килимите. Можеха да се извадят някои неща, но Наташа настояваше на своето. Тя нарежда, прережда, натиска, накара Петя, когото увлече в работата по прибирането, и бюфетчика да натискат капака и сама правеше отчаяни усилия.

— Стига, Наташа — каза й Соня. — Виждам, че си права, но извади поне горния.

— Не ща! — извика Наташа, като придържаше с едната си ръка падналите върху изпотеното й лице коси, а с другата натискаше килимите. — Натискай де, Петка, натискай! Василич, натискай! — викаше тя. Килимите бяха натиснати и капакът се затвори. Запляскала ръце, Наташа запищя от радост и от очите й бликнаха сълзи. Но то беше за миг. Тя тутакси започна друга работа и сега вече напълно й се довериха, и графът не се сърдеше, когато му казваха, че Наталия Илинишна е отменила заповедта му, и слугите дохождаха при Наташа да я питат да овързват ли вече каруцата, или не и достатъчно ли е натоварена. Работата спореше благодарение разпоредбите на Наташа: непотребните неща се оставяха, а най-ценните се прибираха най-нагъсто.

Но колкото и да се блъскаха всички слуги, до късно през нощта не можа да се прибере всичко. Графинята заспа и графът отложи заминаването за сутринта и отиде да спи.

Соня и Наташа спаха в диванната, без да се събличат.

Тая нощ през улица Поварская прекараха един нов ранен и Мавра Кузминишна, застанала до портите, каза да влязат в двора на Ростови. Тоя ранен според Мавра Кузминишна беше много важен човек. Возеха го в каляска, цялата закрита с кожена завеса и със спуснат гюрук. На капрата заедно с коларя седеше един стар почтен камердинер. В една кола отзад пътуваха доктор и двама войника.

— Заповядайте у нас, заповядайте. Господарите заминават, цялата къща е празна — рече бабичката, обръщайки се към стария слуга.

— Ех — отговори камердинерът и въздъхна, — кой знае дали ще го закараме! В Москва ние си имаме и наша къща, но е далеч, пък и никой не живее там.

— Заповядайте у нас, нашите господари имат всичко в изобилие — рече Мавра Кузминишна. — Какво, много ли е зле? — добави тя.

Камердинерът махна с ръка.

— Не вярвам, че ще го закараме жив! Трябва да питаме доктора. — И камердинерът слезе от капрата и отиде до колата отдире.

— Добре — рече докторът.

Камердинерът отново, отиде до каляската, погледна вътре, поклати глава, заповяда на кочияша да завие в двора на Ростови и се спря при Мавра Кузминишна.

— Господи, Исусе Христе! — рече тя.

Мавра Кузминишна предложи да внесат ранения в къщи.

— Господарите няма да кажат нищо… — рече тя. Но трябваше да се избегне изкачването по стъпалата и затова внесоха ранения в пристройката и го оставиха в предишната стая на m-me Schoss. Тоя ранен беше княз Андрей Болконски.

[1] Гоблени. ↑

XV

Настъпи последният ден на Москва. Времето беше ясно, есенно. Денят — неделен. Както в обикновените неделни дни камбаните на всички църкви биеха за литургия. Никой като че не можеше още да проумее онова, което очакваше Москва.

Само два показателя за състоянието на обществото сочеха положението, в което се намираше Москва: простолюдието, тоест съсловието на бедните хора, и цените на предметите. Фабричните работници, слугите и селяните, събрани в грамадна тълпа, дето се бяха смесили и чиновници, семинаристи и дворяни, тоя ден рано сутринта отидоха на Три Гори. Като постоя там и не дочака Растопчин и се убеди, че Москва ще бъде изоставена, тая тълпа се пръсна из Москва, по питейните заведения и странноприемниците. А и цените показваха положението на работите през тоя ден. Цените на оръжието, на златото, на каруците й конете непрекъснато се качваха, а стойността на книжните пари и цените на градските вещи непрекъснато спадаха, тъй че към обяд имаше случаи, когато скъпи стоки, например, платове, се купуваха и се откарваха на половин цена, а за един селски кон се плащаха петстотин рубли; колкото пък за мебелите, огледалата и бронзовите украшения — те се даваха без пари.

В солидния и стар дом на Ростови разлагането на предишните условия на живот се прояви много слабо. По отношение на хората стана само това, че от грамадния брой слуги през нощта изчезнаха трима души, но нищо не бе откраднато; а по отношение цените на предметите излезе, че трийсетте каруци, дошли от селата, бяха грамадно богатство, за което мнозина завиждаха и за които предлагаха на Ростови грамадни суми. Не само че за тия каруци предлагаха грамадни суми, но още от вечерта и рано сутринта на 1 септември в двора у Ростови дохождаха вестовои и слуги, изпратени от ранени офицери, довличаха се и някои ранени, настанени у Ростови и в съседните къщи, и молеха прислугата на Ростови да ходатайствува да им дадат каруци, за да заминат от Москва. Мажордомът, към когото се отнасяха с такива молби, макар и да съжаляваше ранените, решително отказваше, като отговаряше, че дори не смее да доложи на графа. Колкото и нещастни да бяха оставащите ранени, очевидно бе, че дадеш ли една каруца, нямаше защо да не дадеш и друга, а дадеш ли всички — ще трябва да дадеш и екипажите си. Тридесет каруци не можеха да спасят всички ранени, а в общото бедствие не можеше да не мислиш за себе си и за семейството си. Тъй мислеше мажордомът за сметка на господаря си.

Като стана сутринта на 1 септември, граф Иля Андреич излезе тихичко от спалнята, за да не събуди заспалата чак призори графиня, и в лилавия си копринен халат излезе на входната площадка. Каруците с овързан багаж бяха в двора. До входната площадка бяха екипажите. Мажордомът бе застанал до входа, разговаряйки с един старик-вестовой и с един млад бледен офицер с превързана ръка. Като видя графа, мажордомът направи многозначителен и строг знак на офицера и вестовоя, за да се отдалечат.

— Е, какво, готово ли е всичко, Василич? — каза графът, потърка плешивата си глава и погледна добродушно офицера и вестовоя, кимайки им с глава. (Графът обичаше нови лица.)

— Веднага може да се впряга, ваше сиятелство.

— Чудесно, щом се събуди графинята — и с Бога напред! А вие, господа? — обърна се той към офицера. — У нас ли сте?

Офицерът дойде по-наблизо. Бледното му лице неочаквано пламна — заля се с ярка червенина.

— Графе, много ви моля, позволете ми… за Бога… да се прислоня някъде в някоя от вашите каруци. Не нося нищо със себе си… Стига ми на каруцата… все едно… — Не бе успял още офицерът да довърши и вестовоят се обърна към графа със същата молба за своя офицер.

— Ах! Да, да, да — каза бързо графът. — Много ми е драго, много ми е драго. Василич, разпореди се там да се освободят една или две талиги, е там… какво… каквото трябва… — с някакви неопределени изрази, заповядвайки нещо, каза графът. Но в същия миг горещият израз на благодарност у офицера укрепи вече онова, което той заповядваше. Графът погледна наоколо си: в двора, на портите, в прозореца на пристройката се виждаха ранени и вестовои. Всички гледаха графа и се приближаваха към входната площадка.

— Заповядайте в галерията, ваше сиятелство; какво ще наредите там за картините? — рече мажордомът. И графът влезе заедно с него в къщата, повтаряйки заповедта си да не отказват на ранените, които молят да заминат.

— Че защо не, може да се разтовари нещо — добави той с тих, тайнствен глас, като че се страхуваше да не го чуе някой.

Графинята се събуди в девет часа и Матрьона Тимофеевна, бивша нейна горнична, която изпълняваше сега по отношение на графинята длъжността шеф на полицията, дойде да доложи на своята предишна госпожица, че Маря Карловна е много оскърбена и че летните рокли на госпожиците не бива да останат тук. На въпросите на графинята защо m-me Schoss е оскърбена, установи се, че са свалили сандъка й от каруцата, че развързват багажите от каруците и ги свалят, а качват ранените, за които графът, поради добродушието си, заповядал да ги вземат. Графинята нареди да помолят мъжа й да иде при нея.

— Какво е това, мили, чух, че пак сваляли нещата?

— Знаеш ли, ma chere, виж какво исках да ти кажа… ma chere, миличка графиньо… дойде при мене един офицер, молят ме да им дам няколко каруци за ранените. Нещата, нали, могат да се купят, а помисли какво ще им бъде на тях, ако останат!… Вярно, у нас са, в двора, ние сами ги повикахме, има офицери… Знаеш ли, мисля си, наистина, ma chere, ето, ma chere… нека ги закарат… закъде ще бързаме!… — Графът каза това плахо, както приказваше винаги, когато ставаше дума за пари. А графинята бе свикнала с тоя тон, винаги предшествуван; нещо, което опропастяваше децата — като някоя постройка на галерия, оранжерия, създаване на домашен театър или музика, — и бе свикнала, и смяташе за дълг винаги да се бори срещу онова, което се изразяваше стоя плах тон.

Тя прие своя покорно-плачещ вид и каза на мъжа си:

— Слушай, графе, ти докара работите дотам, че за къщата не ни дават нищо, а сега и цялото наше — детско — състояние искаш да разсипеш. Та нали ти самият казваше, че в къщи има имот за сто хиляди. Аз, приятелю, не съм съгласна и не съм! Твоя воля! За ранените има правителство. Те знаят. Виж: там отсреща, у Лопухини, още завчера изнесоха всичко до сламка. Ей така правят хората. Само ние сме глупаци. Ако не мене, децата поне съжали.

Графът замаха с ръце и без да каже нещо, излезе от стаята.

— Татко, за какво се разправяхте? — каза му Наташа, която влезе след него в стаята на майка си.

— За нищо! Какво те интересува? — ядосано рече графът.

— Не, аз чух — каза Наташа. — Но защо мамичка не иска.

— Какво те интересува? — извика графът. Наташа се дръпна до прозореца и се замисли.

Татенце, Берг пристигна у нас — рече тя, гледайки през прозореца.

XVI

Берг, зетят на Ростови, беше вече полковник с „Владимир“ и „Ана на шия“ и заемаше все същото спокойно и приятно място помощник началник-щаба, помощник на първото отделение на началник-щаба на втория корпус.

На 1 септември той пристигна в Москва от армията.

В Москва той нямаше какво да прави; но бе забелязал, че всички от армията молеха да ги пуснат да отидат в Москва и там вършеха нещо. И той също така сметна за необходимо да помоли да го пуснат по домашни и семейни работи.

В своето стегнато файтонче, с чифт дорести охранени кончета, същите, каквито имаше един княз, Берг спря пред къщата на тъста си. Той обгледа внимателно каруците в двора и като се изкачи на входната площадка, извади чиста носна кърпичка и върза възел.

От вестибюла с плъзгащ нетърпелив вървеж Берг изтича в салона, прегърна графа, целуна ръка на Наташа и Соня и бързо попита за здравето на мама.

— Какво ти здраве сега! Е, разправяй — рече графът, — как са войските? Отстъпват ли, или ще има пак сражение?

— Само предвечният Бог, татко — каза Берг, — може да реши съдбата на отечеството. Армията пламти от дух на геройство и сега вождовете се събраха, тъй да се каже, на съвещание. Какво ще стане — не се знае, Но аз ще ви кажа изобщо, татко, че за тоя геройски дух, истинското древно мъжество на руските войски, което те… то — поправи се той — показаха или проявиха в тая битка на 26-и, няма никакви достойни думи, за да се опишат… Аз ще ви кажа, татко (той се удари в гърдите, също както се удряше един генерал, който разказваше в негово присъствие, макар и малко късно, защото трябваше да се удари в гърдите при думите „руската войска“), ще ви кажа откровено, че ние, началниците, не само не трябваше да подкарваме войниците или нещо такова, но ние едва можехме да удържаме тия, тия… да, мъжествени и древни подвизи — каза той бързо-бързо. — Ако искате да знаете, генерал Барклай де Толи жертвуваше живота си навсякъде начело на войските. А нашият корпус беше поставен върху склона на едно възвишение. Можете да си представите! — Сега Берг разказа всичко, което бе чул да разправят през това време. Наташа го гледаше, без да откъсва очи, сякаш търсеше в лицето му решението на някакъв въпрос, и това го смущаваше.

— Такова геройство изобщо, каквото показаха руските воини, не може да си представи човек и да го възхвали достойно! — каза Берг, като се обърна и погледна Наташа, усмихвайки й се в отговор на нейния упорит поглед, сякаш искаше да й смекчи. — „Русия не е в Москва, тя е в сърцата на нейните синове!“ Не е ли тъй, татко? — рече Берг.

В това време от диванната излезе графинята с уморено и недоволно изражение. Берг бързо скочи, целуна ръка на графинята, осведоми се за здравето й и изразявайки съчувствие с клатене на глава, се спря до нея.

— Да, мамо, аз наистина ще ви кажа, тежки и тъжни времена за всеки русин. Но защо се безпокоите толкова? Вие ще успеете да заминете…

— Не разбирам какво правят слугите — рече графинята на мъжа си, — преди малко ми казаха, че нищо не е готово. Та трябва все пак някой да се разпореди. Ето на, ще съжаляваме за Митенка. Така край няма да има!

Графът поиска да каже нещо, но личеше, че се въздържа. Стана от стола си и отиде до вратата.

В това време Берг, уж за да се изсекне, извади кърпичка и гледайки възела, се замисли, като поклати глава тъжно и многозначително.

— А пък аз, татко, имам една голяма молба към вас — рече той.

— Хм?… — каза графът и се спря.

— Минавам преди малко край дома на Юсупови — каза, смеейки се, Берг. — Управителят ми е познат, дотърча и ме попита няма ли да купите нещо. Аз се отбих, знаете, от любопитство и видях едно шкафче и тоалетна масичка. Вие знаете как Верушка желаеше това и как ние спорихме (когато заговори за шкафчето и тоалетната масичка, Берг, без да ще, мина в радостен тон за своето добро обзавеждане в къщи). Просто прелест! Издърпва се и е с английска секретна ключалка, знаете ли? А на Верочка отдавна й се искаше. Та иска ми се да й направя сюрприз. Видях в двора у вас толкова много от тия селяни. Дайте ми, моля, един, аз ще му платя добре и…

Графът се намръщи и поизкашля.

— Помолете графинята, аз не се разпореждам.

— Ако е затруднително, моля, няма нужда — рече Берг. — На мене за Верочка само много би ми се искало.

— Ах, пръждосвайте се всички по дяволите, по дяволите и по дяволите!… — викна старият граф. — Главата ми се е замаяла! — И излезе от стаята.

Графинята заплака.

— Да, да, мамичко, тежки времена! — каза Берг.

Наташа излезе с баща си и сякаш мъчно съобразявайки нещо, отначало тръгна след него, а сетне се завтече надолу.

На входната площадка беше Петя, зает да въоръжава слугите, които щяха да заминат от Москва. В двора все тъй стояха натоварените коли. На две от тях въжата бяха развързани и на едната се качваше офицер, подкрепен от вестовоя си.

— Знаеш ли за какво? — обърна се Петя към Наташа. (Наташа разбра, че Петя искаше да каже за какво са се скарали баща им и майка им.) Тя не отговори.

— За това, че татко искаше да даде всичките каруци за ранените — рече Петя. — Василич ми каза. Според мене…

— Според мене — изведнъж почти кресна Наташа, като извърна озлобеното си лице срещу Петя, — според мене това е такава мръсотия, такава мерзост, такава… не знам! Нима ние сме някакви немци?… — Гърлото й затрепери от конвулсивни ридания и тя, страхувайки се да не загуби сили и да не излее напразно злобата си, обърна се и се втурна нагоре по стълбата. Берг седеше до графинята и роднински-почтително я утешаваше. Графът се разхождаше с лула в ръка из стаята, когато Наташа, с обезобразено от злоба лице, нахлу като буря в стаята и с бързи стъпки се приближи до майка си.

— Това е мръсотия! Това е мерзост! — закрещя тя. — Не може да бъде вие да сте заповядали това.

Берг и графинята с недоумение и уплаха я гледаха. Графът се спря до прозореца и се вслуша.

— Мамичко, това не може; погледнете какво става в двора! — извика тя. — Те остават!…

— Какво ти е? Кои те? Какво искаш?

— Ранените, кои! Това не може, мамичко; това на нищо не прилича… Не, мамичко, миличка, не бива така, простете, моля ви се, миличка… Мамичко, за какво ни е на нас всичко, каквото ще пренесем? Погледнете само какво става на двора… Мамичко!… Това не може да бъде!…

Графът бе застанал, до прозореца и без да обръща лице, слушаше думите на Наташа. Изведнъж той засумтя и приближи лице до прозореца.

Графинята погледна дъщеря си, видя посраменото й заради нея лице, видя вълнението й, разбра защо мъжът й не се обръща да я погледне и се озърна смутено около себе си.

— Ах, правете, каквото щете! Нима аз преча някому! — каза тя, като все още не отстъпваше.

— Мамичко, гълъбче, простете ми!

Но графинята отблъсна дъщеря си и се приближи до графа.

— Mon cher, разпореди, каквото трябва… Аз не зная това — каза тя, като наведе виновно очи.

— Яйцата… яйцата ще учат кокошката… — рече през щастливи сълзи графът и прегърна жена си, която беше доволна, че може да скрие на гърдите му посраменото си лице.

— Татенце, мамичко! Може ли да разпоредя? Може ли?… — питаше Наташа. — Ние все пак ще вземем всичко най-необходимо… — каза тя.

Графът кимна утвърдително и Наташа хукна така, както тичаше на гоненица, през залата, във вестибюла и по стъпалата — на двора.

Слугите се събраха около Наташа и не можеха да повярват на чудноватата заповед, която тя им предаде, докато самият граф не потвърди от името на жена си заповедта — всички каруци да се дадат за ранените, а сандъците да се отнесат в килерите. Като разбраха заповедта, слугите с радост и старание се заловиха за новата работа. Сега на прислугата това не само че не изглеждаше чудновато, но напротив, изглеждаше, че не можеше да бъде иначе; също както четвърт час преди това никому не се виждаше чудно, че оставят ранените, а вземат нещата, дори им се виждаше, че не може да бъде иначе.

Сега всички в къщи, сякаш се отплащаха, че по-рано не са се заловили за това, почнаха усърдно новата работа по настаняването на ранените. Ранените изпонаизлизаха от стаите си и с радостни, бледи лица обкръжиха каруците. В съседните къщи също се разчу, че има каруци, и в двора на Ростови почнаха да идат ранени и от другите къщи. Много ранени молеха да не свалят багажа, а само да ги качат отгоре. Но започналата веднъж работа по снемането на нещата не можеше вече да се спре. Все едно беше всичко ли ще оставят или половината. В двора имаше невдигнати сандъци с посъдина, с бронзови украшения, с картини, с огледала, които през миналата нощ тъй грижливо бяха прибирани, и все търсеха и намираха възможност да стоварят това и онова и да се освободят още и още каруци.

— Още четворица може да се вземат — каза управителят, — аз давам моята кола, че инак де ще ги турим.

— Дайте колата за моите дрехи — рече графинята. — Дуняша ще седне при мене в каретата.

Дадоха и колата за гардероба и я изпратиха да вземе ранени през две къщи. Всички от къщи и прислугата бяха весело оживени. Наташа бе във възторжено-щастливо оживление, което отдавна не бе изпитвала.

— Де да го вържем? — питаха слугите, като нагласяваха един сандък в тясната задна част на каретата. — Трябва поне една каруца да се остави.

— С какво е пълен? — попита Наташа.

— С книгите на графа.

— Оставете го. Василич ще го прибере. Той не трябва. В бричката беше препълнено с хора; съмняваха се де ще може да седне Пьотр Илич.

— Той на капрата. Нали на капрата, Петя? — извика Наташа.

И Соня непрекъснато тичаше; но целта на нейните грижи беше противоположна на Наташината. Тя прибираше нещата, които трябваше да останат, записваше ги по искането на графинята и гледаше да вземат със себе си колкото може повече.

XVII

След един часа четирите впрегнати и натоварени Ростови екипажа бяха пред входа. Колите с ранените излизаха една след друга от двора.

Каляската, в която возеха княз Андрей, минавайки край входната площадка, привлече вниманието на Соня, която нагласяваше заедно с едно от момичетата седалката за графинята в нейната грамадна висока карета, докарана пред входа.

— Чия е тая каляска? — попита Соня, като надникна от прозореца на каретата.

— Та нима не знаехте, госпожице? — отговори горничната. — Ранен княз, нощува у нас и ще пътува също с нас.

— Но кой е той? Как се казва?

— Ами че предишният наш годеник, княз Болконски! — отговори с въздишка горничната. — Казват, че бил на умиране.

Соня изскочи от каретата и отърча при графинята. Облечена вече за път, с шал и шапка, уморена, графинята се разхождаше из салона, очаквайки домашните си, за да поседят при затворени врати и да се помолят преди тръгване. Наташа не беше в стаята.

— Maman — каза Соня, — княз Андрей е тук, ранен, на умиране. Пътува с нас.

Графинята уплашено отвори очи, хвана Соня за ръката и се озърна.

— Наташа? — промълви тя.

В първия миг и за Соня, и за графинята това известие имаше само едно значение. Те познаваха своята Наташа и ужасът — какво ще стане с нея, като научи това, заглушаваше у тях всяко съчувствие към човека, когото и двете обичаха.

— Наташа още не знае; но той пътува с нас — каза Соня.

— Казваш, на умиране?

Соня кимна.

Графинята прегърна Соня и заплака.

„Господните пътища са незнайни!“ — помисли тя, като усещаше, че във всичко, което ставаше сега, почваше да прозира криещата се по-рано от хорските очи всемогъща ръка.

— Е, мамо, всичко е готово. За какво говорите?… — попита с оживено лице Наташа, която влезе тичешком в стаята.

— За нищо — каза графинята. — Щом е готово, да тръгваме. — И графинята се наведе над чантичката си, за да скрие разстроеното си лице. Соня прегърна Наташа и я целуна.

Наташа я погледна въпросително.

— Какво правиш? Какво се е случило?

— Нищо… не…

— Нещо много лошо за мене ли?… Какво? — питаше чувствителната Наташа.

Соня въздъхна и не отговори нищо. Графът, Петя, m-me Schoss, Мавра Кузминишна, Василич влязоха в салона и след като затвориха вратите, всички седнаха и мълчаливо, без да се гледат един друг, поседяха няколко секунди.

Пръв стана графът и като въздъхна високо, почна да се кръсти пред иконата. Всички направиха същото. След това графът почна да прегръща Мавра Кузминишна и Василич, които оставаха в Москва, и в същото време, когато те хващаха ръката му и го целуваха по рамото, той ги потупваше леко по гърба и им повтаряше нещо неясно, ласкаво-успокоително. Графинята влезе в стаята с иконите и Соня я намери там, коленичила пред останалите на стената отделни икони. (Най-скъпите поради семейните предания икони носеха със себе си.)

На входната площадка и в двора слугите, които заминаваха, въоръжени от Петя с кинжали и саби, с пъхнати в ботушите панталони и пристегнати с каиши и пояси, се сбогуваха с ония, които оставаха.

Както винаги при заминаване много неща бяха забравени и ненатъкмени както трябва и доста дълго двама лакеи стояха от двете страни на отворената вратичка и стъпалцата на каретата, готови да поемат и настанят графинята, докато прислужничките тичаха с възглавнички и вързопчета от къщата до каретата, до каляската, до бричката и обратно.

— Винаги всичко ще изпозабравят! — каза графинята. — Ти нали знаеш, че аз не мога да седя тъй. — И Дуняша, стиснала зъби и без да отговаря, с укорно изражение на лицето се втурна в каретата да нарежда наново седалката.

— Ах, тия хора! — рече графът, като заклати глава.

Старият кочияш Ефим, единствен, с когото графинята се решаваше да пътува, седнал високо на капрата си, дори не поглеждаше какво правят зад него. От тридесетгодишния си опит той знаеше, че няма скоро да му кажат: „С Бога напред!“ и че и когато кажат, още два пъти ще го спрат и ще изпратят да донесат забравени неща, че и след това още веднъж ще го спрат и самата графиня ще надникне към него през прозорчето и ще го помоли, за Бога, да кара по-предпазливо по надолнищата. Той знаеше това и затуй по-търпеливо от конете си (особено от левия алест Сокол, който удряше с крак и дъвчейки, мърдаше юздата) очакваше какво ще става. Най-сетне всички насядаха; дигнаха стъпалцата и ги прибраха в каретата, вратичката се затръшна, изпратиха за ковчежето, графинята надникна и каза, каквото трябва. Тогава Ефим бавно свали шапка и почна да се кръсти. Форейторът и всички слуги сториха същото.

— С Бога напред! — каза Ефим, като наложи шапка. — Изтегляй! — Форейторът подкара. Десният от двата задни коня наблегна хамута, високите ресори изпращяха и сандъкът на каретата се олюля. Лакеят скочи в движение на капрата. При излизането от двора върху неравната каменна настилка каретата се тръсна, също тъй се тръснаха и другите екипажи и керванът пое нагоре по улицата. В каретите, каляската и бричката всички се прекръстиха пред насрещната църква. Слугите, които оставаха в Москва, вървяха от двете страни на екипажите, за да ги изпроводят.

Наташа рядко бе изпитвала такова радостно чувство както сега, когато седеше в каретата до графинята и гледаше бавно минаващите край нея стени на оставяната от тях разтревожена Москва. От време на време тя се надвесваше от прозореца и гледаше назад и напред дългия керван с ранени, който вървеше пред тях. Почти пред всички тя съзираше гюрука на каляската на княз Андрей. Не знаеше кой бе вътре и всеки път, като пресмяташе докъде стигат техните каруци, търсеше с поглед тая каляска. Тя знаеше, че каляската е пред всички.

В Кудрино от Никитска, от Пресня, от Подновинское се срещнаха няколко също такива кервана, какъвто беше Ростовият, а по Садовая екипажи и товарни каруци вървяха вече в две редици.

Когато избикаляха Сухарьова кула, Наташа, която любопитно и бързо оглеждаше хората, тръгнали пеши, с коли или коне, изведнъж възкликна радостно и учудено:

— Божичко! Мамо, Соня, погледнете, той!

— Кой? Кой?

— Вижте, честна дума, Безухов! — каза Наташа, като се надвеси от прозореца на каретата и се загледа в един висок, дебел човек с кочияшки кафтан, по вървеж и осанка очевидно преоблечен господар, който отиде под арката на Сухарьова кула заедно с едно жълто голобрадо старче, облечено в мъхест шинел.

— Честна дума, Безухов, в кафтан, с някакво старо момче! Честна дума — каза Наташа, — вижте, вижте!

— Не, не, не е той. Може ли, какви глупости!

— Мамо — викна Наташа, — да ми отрежат главата, ако не е той! Уверявам ви. Спри, спри! — извика тя на кочияша; но кочияшът не можеше да спре, защото от улица Мешчанская излязоха още каруци и екипажи и на Ростови почнаха да викат да тръгват, за да не задържат другите.

Наистина, макар вече много по-далеч, отколкото преди това, всички Ростови видяха Пиер или човек, извънредно приличащ на Пиер, в кочияшки кафтан, който вървеше из улицата с наведена глава и сериозно лице до едно дребно голобрадо старче, наглед лакей. Това старче забеляза надвесеното към него лице от каретата, докосна почтително лакътя на Пиер и му каза нещо, като сочеше каретата. Пиер дълго не можа да разбере какво му казва той, дотолкова, както личеше, бе потънал в мислите си. Най-сетне, когато разбра, погледна нататък, накъдето сочеха, и като позна Наташа, в същия миг, отдавайки се на първото си впечатление, бързо тръгна към каретата. Но след като измина десетина крачки, очевидно си спомни нещо и се спря.

Надничащото от каретата лице на Наташа светеше от насмешлива ласка.

— Пьотр Кирилич, елате де! Ами че ние ви познахме! Това е много чудно! — викаше тя, като му подаваше ръка. — Вие как така? Защо сте тъй?

Пиер хвана подадената ръка и както вървеше (тъй като каретата продължаваше да се движи), несръчно я целуна.

— Какво ви е, графе? — попита с учуден и съчувствуващ глас графинята.

— Какво? Какво? Защо ли? Не ме питайте — отговори Пиер и се извърна да погледне Наташа, чийто светнал, радостен поглед (той усещаше това, без да я гледа) го облъхваше с прелестта си.

— Какво ще правите вие — или оставате в Москва?

Пиер помълча.

— В Москва ли? — рече въпросително той. — Да, в Москва. Довиждане.

— Ах, бих искала да съм мъж и тогава без друго бих останала с вас. Ах, колко е хубаво това! — каза Наташа. — Мамо, позволете ми да остана.

Пиер погледна разсеяно Наташа и щеше да каже нещо, но графинята го пресече:

— Чухме, че сте били в сражението?

— Да, бях — отговори Пиер. — Утре пак ще има сражение… — почна той, но Наташа го прекъсна:

— Но какво ви е, графе? Вие не приличате на себе си…

— Ах, не ме питайте, не ме питайте, и аз нищо не зная. Утре… Но не! Довиждане, довиждане — рече той. — Ужасно време! — И като се дръпна от каретата, отиде на тротоара.

Дълго още Наташа надничаше от прозорчето, светнала към него с ласкава и малко насмешлива, радостна усмивка.

XVIII

Откак бе изчезнал от дома си, Пиер вече втори ден живееше в празното жилище на покойния Баздеев. Ето как стана това.

На другия ден след връщането си в Москва и срещата с граф Растопчин Пиер, събуждайки се, дълго не можеше да разбере де е и какво искат от него. Когато между имената на другите лица, които го чакаха в приемната, му доложиха, че го чака и един французин, който носел писмо от графиня Елена Василевна, изведнъж го обзе чувство на обърканост и безнадеждност, което лесно го обхващаше. Изведнъж му се стори, че сега всичко е свършено, всичко се е объркало, всичко се е разрушило, че няма нито невинен, ни виновен, че напреде няма да има нищо и че никакъв изход няма от това положение. Като се усмихваше неестествено и бърбореше нещо, той ту сядаше на дивана в безпомощна поза, ту ставаше, отиваше до вратата и поглеждаше през дупката на ключалката в приемната, ту, размахал ръце, се връщаше назад и вземаше книга. Мажордомът втори път дойде да му доложи, че французинът, който носи писмо от графинята, много иска да го види, макар и за една минута, и че от страна на вдовицата на Й. А. Баздеев са дохождали с молба да приеме книгите, тъй като госпожа Баздеева заминала за село.

— Ах, да, ей сега, почакай… Или не… не, не, иди кажи, че ей сега ще дойда — каза Пиер на мажордома.

Но щом мажордомът излезе, Пиер взе шапката си, сложена на масата, и през задната врата излезе от кабинета. В коридора нямаше никого. Мина по цялата дължина на коридора — до стълбите, и слезе до първата площадка, като се мръщеше и разтриваше чело с двете си ръце. Вратарят бе застанал до парадния вход. От площадката, на която бе слязъл Пиер, други стъпала водеха към задния вход. Пиер тръгна по тях и излезе на двора. Никой не го видя. Ала щом излезе през портата на улицата, кочияшите от екипажите и дворникът видяха господаря и му свалиха шапки. Когато усети насочените към него погледи, Пиер постъпи като щрауса, който скрива главата си в храста, за да не го видят; той наведе глава, ускори крачка и тръгна по улицата.

От всичките работи, които му предстояха тая сутрин, преглеждането на книгите и книжата на Йосиф Алексеевич му се струваше най-важно.

Той взе първия файтон, който му попадна, и поръча на коларя да кара на Патриаршие пруди, дето беше домът на вдовицата на Баздеев.

Като поглеждаше непрекъснато към движещите се от всички страни кервани, които излизаха от Москва, и наместваше тежкото си тяло, за да не се плъзне от стария, разнебитен файтон, Пиер с радостното чувство на хлапак, избягал от училище, заговори с коларя.

Коларят му каза, че днес вземат оръжие от Кремъл, а утре ще изпратят всички на заставата при Три Гори и че там ще стане голямо сражение.

Когато стигна на Патриаршие пруди, Пиер потърси къщата на Баздеев, дето не бе ходил отдавна. Приближи се до вратичката. Когато почука, излезе Герасим, същото жълто, голобрадо старче, което Пиер бе видял преди пет години заедно с Йосиф Алексеевич в Торжок.

— В къщи ли са? — попита Пиер.

— Поради сегашните обстоятелства, ваше сиятелство, Софя Даниловна замина с децата в торжковското село.

— Все пак аз ще вляза, трябва да прегледам книгите — рече Пиер.

— Заповядайте, моля ви се! Братът на покойния — Бог да го прости! — Макар Алексеевич, остана, но както ви е известно, той е немощен — каза старият слуга.

Макар Алексеевич беше, Пиер знаеше това, полупобъркан, впиянчен брат на Йосиф Алексеевич.

— Да, да, знам. Хайде, хайде… — рече Пиер и влезе в къщата. Един висок, плешив стар човек в халат, с червен нос, с галоши на бос крак бе застанал във вестибюла; като видя Пиер, той измърмори нещо сърдито и влезе в коридора.

— Умен човек беше, а сега, както благоволихте да видите, оглупя — каза Герасим. — В кабинета ли ще заповядате? — Пиер кимна. — Кабинетът, както си беше запечатан, тъй си и остана. Софя Даниловна заповяда, ако дойде някой, изпратен от вас, да дадем книгите.

Пиер влезе в същия мрачен кабинет, в който влизаше с голям трепет още когато бе жив благодетелят. Тоя кабинет, сега потънал в прах и непобутнат след смъртта на Йосиф Алексеевич, беше още по-мрачен.

Герасим отвори един от капаците и излезе на пръсти от стаята. Пиер обиколи кабинета, приближи се до шкафа, дето бяха ръкописите, и извади оттам една от най-важните някогашни светини на ордена. Те бяха оригинални шотландски документи със забележки и обяснения от благодетеля. Той седна до прашната писалищна маса, сложи пред себе си ръкописите, почна да ги разтваря затваря и най-сетне, след като ги бутна по-далеч от себе си, отпусна глава на ръцете си и се замисли.

На няколко пъти Герасим предпазливо наднича в кабинета и виждаше, че Пиер седи все в същото положение. Минаха повече от два часа. Герасим си позволи да дигне малко шум до вратата, за да привлече вниманието на Пиер върху себе си. Пиер не го чу.

— Ще заповядате ли да освободим коларя?

— Ах, да! — каза Пиер, като се опомни и бързо стана. — Слушай — каза той, хвана Герасим за копчето на сюртука и погледна старчето от горе на долу с блеснали влажни, възторжени очи, — слушай, знаеш ли, че утре ще има сражение?…

— Разправяха — отговори Герасим.

— Моля те никому да не казваш кой съм. И направи това, което ще ти кажа…

— Слушам — каза Герасим. — Ще искате ли да се храните?

— Не, други неща ми трябват. Трябват ми селски дрехи и пистолет — рече Пиер и неочаквано се изчерви.

— Слушам — каза Герасим, след като помисли.

Останалата част от деня Пиер прекара сам в кабинета на благодетеля, разхождайки се неспокойно от единия ъгъл до другия, както го чуваше Герасим, говорейки си сам, и нощува на приготвеното му там легло.

С навика на слуга, видял много странни неща през живота си, Герасим прие настаняването на Пиер, без да се учуди, и изглеждаше доволен, че има на кого да услужва. Още същата вечер, без дори сам да се пита защо беше необходимо това, той донесе кафтан и шапка за Пиер и му обеща за другия ден да му намери искания пистолет. Тая вечер Макар Алексеевич, шляпайки с галошите си, на два пъти се приближи до вратата и се спираше, загледан угоднически в Пиер. Но щом Пиер се обърнеше към него, той срамежливо и сърдито загръщаше халата си и бързо си отиваше. Пиер срещна Ростови тъкмо когато в кочияшки кафтан, който Герасим му бе намерил и изчистил на пара, отиваше заедно с него да купят пистолет при Сухарьова кула.

XIX

На 1 септември през нощта Кутузов издаде заповед за отстъпление на руските войски през Москва — на Рязанското шосе.

Първите войски потеглиха през нощта. Войските, които вървяха през нощта, не бързаха и се движеха бавно и спокойно; но на разсъмване, когато наближиха Дорогомиловския мост, войските видяха отпреде на другата страна други войски, които се натискаха и бързаха по моста; отвъд те възлизаха и заприщваха улиците и уличките, а зад себе си видяха безкрайни маси войски, които напираха. И войските бяха обзети от безпричинна припряност и тревога. Всичко се втурна напред, към моста, по моста, към бродовете и в лодки. За да отиде на отвъдната страна на Москва, Кутузов заповяда да прекарат колата му през задните улици.

Към десет часа сутринта на 2 септември в Дорогомиловското предградие оставаха — сега вече нашироко — само ариергардните войски. Армията бе вече на отвъдната страна на Москва и зад Москва.

В същото време, десет часа сутринта на 2 септември, Наполеон беше сред войските си на Поклонно възвишение и гледаше онова, което се откриваше пред него. Като се почне от 26 август чак до 2 септември, от Бородинското сражение до влизането на неприятеля в Москва, през всичките дни на тая тревожна, незабравима седмица имаше онова необикновено, винаги учудващо хората есенно време, когато ниското слънце грее по-горещо, отколкото през пролетта, когато в редкия, чист въздух всичко толкова блести, че дразни очите, когато, вдишвайки дъхавия есенен въздух, гърдите укрепват и се освежават, когато дори нощите биват топли и когато в тия тъмни топли нощи от небето непрестанно се сипят златни звезди, които плашат и в същото време радват.

На 2 септември в десет часа сутринта времето беше такова. Блясъкът на утрото бе вълшебен. Погледната от Поклонно възвишение, Москва се разстилаше нашироко със своята река, със своите градини и църкви и сякаш живееше живота си, трепкаща като звездите със своите куполи в слънчевите лъчи.

Пред гледката на странния град с невиждани форми на необикновена архитектура Наполеон изпитваше малко завистливото и неспокойно любопитство, което изпитват хората, когато видят формите на чужд живот, който не знае за тяхното съществуване. Очевидно градът с всички сили живееше своя живот. По неопределимите признаци, по които отдалеч безпогрешно се познава живо тяло от мъртво, от Поклонно възвишение Наполеон виждаше трепета на живот в града и сякаш чувствуваше дишането на това голямо и красиво тяло.

— Cette ville asiatique aux innombrad les eglises, Moscou la sainte. La voila donc enfin, cette fameuses villel II etait temps[1] — каза Наполеон и като слезе от коня, заповяда да разгънат пред него плана на тая Москва и повика преводача Lelorgne d Ideville. „Une ville occupee par l’ennemi ressemble a une fille qui a perdu son honneur“[2] — помисли той (както каза това и на Тучков в Смоленск). И с това разбиране той гледаше на простряната отпреде му невиждана още от него източна красавица. На самия него бе странно, че най-сетне това негово отдавнашно желание, което му се струваше невъзможно, се бе изпълнило. В ясната утринна светлина той гледаше ту града, ту плана, проверяваше подробностите на тоя град и сигурността, че го има вече във властта си, го вълнуваше и ужасяваше.

„Но нима можеше да бъде иначе? — помисли той. — Ето я тая столица; тя е в краката ми, очаквайки съдбата си. Де е сега Александър и какво мисли той? Странен, красив, величествен град! И странен и величествен е тоя миг! Какъв трябва да им изглеждам аз! — помисли той за войските си. — Ето я наградата за всички тия маловерни — помисли той, като се извърна да погледне приближените си и войските, които идеха насам и се строяваха. — Една моя дума, едно движение на ръката ми — и тая древна столица des Czars[3] ще загине. Mais ma clemence est toujours prompte a descendre sur les vaincus[4]. Аз трябва да бъда великодушен и истински велик… Но не, не е истина, че съм в Москва — мина изведнъж през ума му. — Ала ето, тя лежи в краката ми, блеснала и трепкаща със златните си куполи и кръстове в слънчевите личи. Но аз ще я пощадя. Върху древните паметници на варварството и деспотизма аз ще напиша великите слова на справедливост и милосърдие… Александър най-болезнено от всичко ще разбере тъкмо това, аз го познавам. (На Наполеон му се струваше, че най-главното значение на онова, което ставаше, бе в неговата лична борба с Александър.) От височините на Кремъл — да, това е Кремъл, да — аз ще им дам закони на справедливостта, ще им покажа значението на истинската цивилизация, ще принудя поколенията на болярите да споменуват с обич името на своя завоевател. Ще кажа на депутацията, че не съм искал и не искам война; че съм воювал само срещу лъжливата политика на техния двор, че обичам и уважавам Александър и че ще приема в Москва условия за мир, достойни за мене и за моите народи. Не искам да се възползувам от щастието на войната, за да унижа техния уважаван монарх. Боляри — ще им кажа аз, — аз не искам война, искам мир и благоденствие на всичките си поданици. Впрочем аз знам, че тяхното присъствие ще ме вдъхнови и аз ще им приказвам тъй, както говоря винаги: ясно, тържествено и величествено. Но нима е истина, че съм в Москва? Да, ето я!“

— Qu’on m’amene les boyards[5] — обърна се той към свитата.

Един генерал с блестяща свита веднага препусна да доведе болярите.

Минаха два часа. Наполеон закуси и пак застана на същото място на Поклонно възвишение да чака депутацията. Речта към болярите бе вече приготвена във въображението му. Тая реч беше пълна с достойнство и величие, както го разбираше Наполеон.

Тонът на великодушие, с който Наполеон смяташе да действува в Москва, увлече и самия него. Той си представяше как определя дни reunion dans le palais des Czars[6], дето трябваше да се срещат руските велможи с велможите на френския император. Мислено назначаваше губернатор — такъв, че да съумее да привлече към себе си населението. Като узна, че в Москва има много благотворителни заведения, той си представи как всички тия заведения ще бъдат обсипани от милостите му. Мислеше, че както в Африка трябваше да седи с бурнус в джамията, тъй и в Москва трябва да бъде милостив като царете. И за да трогне окончателно сърцата на русите, и той като всеки французин, който не може да си представи нищо чувствително, без да се спомене за ma chere, ma tendre, ma pauvre mere[7], той реши, че ще заповяда да напишат с едри букви на всички тия заведения: „Etablissement dedie a ma chere Mere“. Не, просто „Maison de ma Mere“[8] — реши си той. „Но нима съм в Москва? Да, ето я пред мене. Но защо толкова се бави депутацията от града?“ — помисли той.

А през това време в задните редове на императорската свита шепнешком ставаше развълнувано съвещание между неговите генерали и маршали. Изпратените за депутацията хора се върнаха със съобщение, че Москва е празна, че всички са заминали оттам с коли или пеши. Лицата на тия, които се съвещаваха, бяха бледни и развълнувани. Плашеше ги не това, че Москва беше напусната от жителите си (колкото и важно да изглеждаше това събитие), а как да съобщят това на императора, как, без да поставят негово величество в онова страшно, наричано от французите ridicule[9] положение, да му съобщят, че напразно е чакал толкова дълго болярите, че там има тълпи пияни хора и никой друг. Едни казваха, че на всяка цена трябва да съберат каква да е депутация, други оспорваха това мнение и твърдяха, че трябва да подготвят предпазливо и умно императора и да му кажат истината.

— Il faudra le lui dire tout de meme…[10] — казваха господата от свитата. — Mais, messieurs…[11] — Положението бе още по-тежко от това, че обмисляйки плановете си за великодушие, императорът търпеливо се разхождаше напред-назад пред плана, като от време на време поглеждаше, заслонил очи с ръка, към пътя за Москва и весело и гордо се усмихваше.

— Mais c’est impossible…[12] — казваха, свивайки рамене, господата от свитата, без да се решат да изрекат подразбираната страшна дума: le ridicule…

А през това време императорът, уморен от напразното очакване и доловил с актьорския си усет, че величествената минута, продължила прекалено много, почва да губи от величествеността си, даде знак с ръка. Чу се самотен гърмеж от сигналния топ и войските, които бяха обкръжили Москва от разни страни, потеглиха за Москва, през Тверската, Калужката и Дорогомиловската застава. По-бързо и по-бързо, изпреварвайки се едни други, бегом и тръс вървяха войските, като изчезваха в дигнатите от тях облаци прах и огласяваха въздуха със слятото бучене на виковете си.

Увлечен от движението на войските, Наполеон стигна с тях до Дорогомиловската застава, но там пак се спря и след като слезе от коня, дълго се разхожда до Камерколежкия насип, очаквайки депутация.

[1] Тоя азиатски град с безброй църкви, свещената Москва Ето го най-сетне тоя знаменит град! Време е вече. ↑

[2] Град, зает от неприятеля, прилича на девойка, изгубила честта си. ↑

[3] На царете. ↑

[4] Но моето милосърдие винаги е готово да слезе над победените. ↑

[5] Да доведат болярите. ↑

[6] За събрания в двореца на царете. ↑

[7] Моята мила, моята нежна, моята клета майка. ↑

[8] Заведение, посветено на милата ми майка. Дом на моята майка. ↑

[9] Смешно. ↑

[10] Въпреки всичко трябва да му се каже… ↑

[11] Но, господа. ↑

[12] Невъзможно е. ↑

XX

Но сега Москва беше празна. В нея имаше още хора, в нея беше останала една петдесета от всичките й предишни жители, но тя беше празна. Беше празна, както е празен умиращ, останал без царица кошер.

В кошер, останал без царица, няма вече живот, но при повърхностен поглед той изглежда толкова жив, колкото другите.

В знойните лъчи на обедното слънце също тъй весело се въртят пчелите около останалия без царица кошер, както и около другите живи кошери; също тъй отдалеч той мирише на мед, също тъй влитат и излитат от него пчелите. Но стига само да се вгледа човек в него и ще разбере, че в тоя кошер няма вече живот. Не така летят пчелите, както в живите кошери, не същият мирис и не същият звук поразяват пчеларя. Когато пчеларят почука по стената на болния кошер, вместо по-раншния, мигновен, дружен отговор, съскане на десетки хиляди пчели, които дигат застрашително задниците и с бързите удари на крилете си произвеждат тоя въздушен жизнен звук — сега му отговарят отделни бръмчения, които кънтят в разните ъгли на празния кошер. От дупката за излитане не се носи както по-рано спиртен, ароматен мирис на мед и на отрова, не лъха оттам топлота на пълен кошер, а към мириса на мед е примесен мирис на пустота и гнилота. До дупката ги няма вече приготвилите се да загинат при защита, дигнали нагоре задници стражи, които тръбят тревога. Няма го вече оня равен и тих звук, трепета на труда, който звучи като кипене, а се чува нестроен, пресекващ шум на безредие. В кошера и от кошера плахо, хайдушки влитат и излитат черни, продълговати, омазани с мед пчели-грабителки; те не жилят, а се измъкват от опасността. По-рано влизаха само натоварени, а излизаха празни пчели, сега излизат натоварени. Пчеларят отваря долния капак и се вглежда в долната част на кошера. Вместо предишните, повиснали по медената пита от долното дъно черни, укротени от работата плетеници пчели, които се държат една друга за краката и с непрекъснат шепот на труд източват вощина — сънни, съсухрени пчели се разхождат разсеяно на разни страни по дъното и по стените на кошера. Вместо под, чисто залепен с лепило и преметен от ветрилата на крилете, на дъното — трохи вощина, изпражнения от пчели, полумъртви, едва мърдащи с крачета и съвсем умрели, неприбрани пчели.

Пчеларят отваря горния капак и оглежда връхната част на кошера. Вместо гъсти редици пчели, които са облепили всичките клетки на питите и топлят яйцата, той вижда изкусно направените пчелни пити, но вече не в оня девствен вид както по-рано. Всичко е запуснато и замърсено. Грабителките — черни пчели — сноват бързо и тихомълком по питите; пчелите от кошера, съсухрени, смалени, отпаднали като стари, бавно ходят, без да пречат никому, без да искат нещо, изгубили съзнанието си за живот. Търтеи, стършели, земни пчели, пеперуди хвърчат и безсмислено се удрят в стените на кошера. Тук-там, между вощината с мъртвите яйца и мед, се чува от време на време сърдито бръмчене; някъде две пчели, по стар навик и спомен, чистейки гнездото на кошера усърдно и свръх силите си мъкнат някоя умряла обикновена или земна пчела, за да я изхвърлят, без сами да знаят защо правят това. В друг ъгъл други две стари пчели лениво се бият или се чистят, или се хранят една друга, без сами да знаят дали враждебно или дружелюбно правят това. На трето място множество пчели се натискат една друга и нападат някаква жертва, бият я и я душат. И изнемощялата или убита пчела бавно, леко като пух пада отгоре върху купчината трупове. Пчеларят дига две средни восъчни пити, за да види гнездото. Вместо предишните плътни черни кръгове от хиляди пчели, наредени гръб до гръб, за да пазят висшите тайни на раждането, той вижда стотици отпаднали, полуживи и заспали скелети на пчели. Почти всички са умрели, без да знаят това, кацнали върху светинята, която са пазили и която не съществува вече! От тях лъха на гнилота и смърт. Само някои от тях мърдат, дигат се, отпаднало хвърчат и кацват върху ръката на врага си, безсилни да умрат, като го ужилят, а останалите, умрели, леко се изсипват надолу като рибени люспи. Пчеларят затваря капака, отбелязва с тебешир кошера и като намери сгодно време, изкъртва вътрешната му част и го обгаря с огън.

Така празна беше Москва, когато Наполеон, уморен, неспокоен и навъсен, се разхождаше напред-назад до Камерколежкия насип, като очакваше макар и външното, но необходимо според него спазване на приличието — депутация.

В разните кътчета на Москва имаше още хора, които само безсмислено мърдаха, спазвайки старите навици, без да разбират какво правят.

Когато с необходимата предпазливост обясниха на Наполеон, че Москва е празна, той погледна ядосано оня, който му доложи това, извърна се и продължи да се разхожда мълчаливо.

— Да дойде екипажът ми — рече той. Седна в каретата заедно с дежурния адютант и отиде в предградието.

„Moscou deserte! Quel evenement invraisemblable“![1] — каза си той.

Той не отиде в града, а отседна в странноприемницата на Дорогомиловското предградие.

Le coup de theatre avait rate.[2]

[1] Москва празна. Какво невероятно събитие? ↑

[2] Приготвеният ефект не успя. ↑

XXI

Руските войски минаваха през Москва от два часа през нощта до два часа през деня и увличаха със себе си последните заминаващи жители и ранени.

Най-голямата блъсканица през време на движението на войските ставаше по Каменния, Московорецкия и Яузкия мост.

Докато, раздвоени около Кремъл, войските се струпаха на Москворецкия и Каменния мост, грамаден брой войници, възползувани от спирането и теснотата, се връщаха обратно от мостовете и скришом и мълчешката се шмугваха покрай Василий Блажени и през Боровинките порти нагоре към Червения площад, дето по някакъв усет долавяха, че лесно могат да вземат чужди вещи. Тълпа, каквато обикновено има при продажба на евтини стоки, изпълваше Покрития пазар по всичките му улички и завои. Ала нямаше ги сладко-любезните, примамващи гласове на продавачите, нямаше ги амбулантните търговци и пъстрото женско множество на купувачки — имаше само мундири и шинели на безоръжни войници, които излизаха натоварени, а влизаха в пазара с празни ръце. Търговците и продавачите (те бяха малко) се разхождаха между войниците като загубени, отваряха и затваряха дюкяните си и сами, заедно с момчетата, изнасяха нанякъде стоките си. На площада пред Покрития пазар бяха застанали барабанчици и биеха сбор. Но звукът на барабана караше войниците-грабители не да тичат нататък както по-рано, а, напротив, да бягат по-далеч от барабана. Между войниците, в дюкяните и уличките на пазара, се виждаха хора в сиви кафтани и с бръснати глави. Двама офицери, единият с шарф върху мундира, яхнал мършав тъмносив кон, другият в шинел, пеша, бяха застанали на ъгъла на Илинка и приказваха нещо. Трети офицер, препускайки с кон, отиде при тях.

— Генералът заповяда на всяка цена да се изгонят всички. Че това на нищо не прилича! Половината войници се разбягаха.

— Ти къде?… Вие къде?… — викна той на трима пехотни войници, които без пушки, хванали полите на шинелите си, се промъкнаха край него в пазара. — Стой, мошенико!

— Да, съберете ги, ако обичате! — отговори другият офицер. — Човек не може ги събра; трябва да вървим по-бърже, та да не избягат и последните, това е!

— Че как да вървим? Там спряха, струпали са се на моста и не мърдат. Или да поставим верига, за да не избягат и последните?

— Идете там! Изгонете ги де! — извика старшият офицер.

Офицерът с шарфа слезе от коня, извика барабанчика и отиде с него под арката. Няколко войници хукнаха да бягат вкупом. Един търговец с червени пъпки по бузите около носа, със спокойно-непоколебимо сметкаджийско изражение на охраненото лице се приближи бързо и наперено до офицера, като размахваше ръце.

— Ваше благородие — рече той, — съжалете ни, защитете ни. Ние не правим сметка за някакви си дреболии, напротив, — ние с удоволствие! Заповядайте, ей сега ще изнеса сукно, за такъв благороден човек дори две парчета, с голямо удоволствие! Защото ние разбираме, а пък това какво е — чист грабеж! Заповядайте! Стража да бяхте поставили, поне да можем да затворим…

Няколко търговци се струпаха около офицера.

— Е! Празни приказки! — каза един от тях, слаб, със строго лице. — Отишла главата, той плаче за кожата. Вземайте кой каквото ще! — И той енергично махна с ръка и се извърна с една страна към офицера.

— Лесно ти е тебе, Иван Сидорич, да приказваш — рече сърдито първият търговец. — Вие заповядайте, ваше благородие.

— Какво ще приказвам! — извика слабият. — Аз имам тук, в трите дюкяна, за сто хиляди стока. Та мигар ще я опазя, щом войската се е оттеглила! Е-ех, хора, не се изгражда с ръце Божата власт!

— Заповядайте, ваше благородие — рече първият търговец, като се кланяше. Офицерът стоеше в недоумение и по лицето му бе изписана нерешителност.

— Че какво ми влиза в работата! — извика той неочаквано и тръгна с бързи крачки из пазара. В един отворен дюкян се чуваха удари и ругатни и когато офицерът наближи до него, от вратата изскочи един изблъскан човек в сив кафтан и с бръсната глава.

Тоя човек изтича приведен покрай търговците и офицера. Офицерът се нахвърли върху войниците, които бяха в дюкяна. Но в това време от Москворецкия мост се чуха страшни викове на грамадна тълпа и офицерът се затича към площада.

— Какво има? Какво има? — питаше той, но другарят му вече препускаше край Василий Блажени по посока на виковете. Офицерът яхна коня и препусна подире му. Когато стигна до моста, видя два топа, откачени от предниците, пехота, която минаваше по моста, няколко катурнати каруци, няколко уплашени лица и смеещи се лица на войници. До топовете имаше товарна кола, запретната с чифт коне. Зад колелата се притискаха четири хрътки с нашийници. В колата бяха натрупани цяла планина неща и най-отгоре, до едно детско, обърнато с краката нагоре столче, седеше жена, която пищеше пронизително и отчаяно. Другарите на офицера му разправяха, че викът на тълпата и писъците на жената бяха поради това, че генерал Ермолов, който се бе натъкнал на тая тълпа, като научил, че войниците се пръскат из дюкяните, а тълпи от жителите задръстват моста, заповядал да откачат оръдията от предниците и да ги нагласят тъй, като че ще стрелят по моста. Тълпата съборила каруците, почнала да се натиска и да вика отчаяно и като се засилила, разчистила моста и войските потеглили напред.

XXII

А през това време в самия град беше пусто. По улиците нямаше почти никого. Всички порти и дюкяни бяха затворени; тук-там около кръчмите се чуваха отделни викове или пиянско пеене. Никой не минаваше с кола или кон по улиците и нарядко се чуваха стъпки на пешаци. На улица Поварская беше съвсем тихо и пустинно. В грамадния двор на Ростови беше пръснато недоизядено сено, нечистотии от конете на заминалите коли и не се виждаше ни един човек. В оставения с цялото си имущество дом на Ростови двама души бяха в големия салон — дворникът Игнат и момчето-слуга Мишка, внук на Василич, останал в Москва с дядо си. Мишка бе дигнал капака на клавикорда и свиреше с един пръст. Дворникът, сложил ръце на кръста си и радостно усмихнат, бе застанал пред голямото огледало.

— Виж как хубаво излиза! А? Чичко Игнат! — рече момчето, като почна изведнъж да удря с две ръце клавишите.

— Я гледай! — отвърна Игнат, който се чудеше, че лицето му все повече и повече се усмихва в огледалото.

— Безсрамници! Наистина безсрамници! — чу се зад тях гласът на Мавра Кузминишна, която бе влязла тихо. — Я тоя дебелак как се е ухилил. На вас — това ви дай! Там нищо не е прибрано, Василич е капнал. Чакай ти!

Игнат оправи колана си, престана да се усмихва, наведе послушно глава и излезе от стаята.

— Лелко, аз полекичка — рече момченцето.

— Ще ти дам аз тебе едно полекичка. Немирник! — извика Мавра Кузминишна, като замахна с ръка към него. — Върви да приготвиш самовара за дядо си.

Мавра Кузминишна избърса праха, затвори клавикорда и въздъхвайки тежко, излезе от салона и заключи външната врата.

Като излезе на двора, Мавра Кузминишна се замисли де да отиде сега: да пие чай в пристройката при Василич ли, или в килера, за да прибере неприбраните още неща.

Из тихата улица се чуха бързи стъпки. Стъпките спряха до градинската вратичка; резето затрака, нечия ръка се мъчеше да отвори.

Мавра Кузминишна се приближи до вратичката.

— Кого търсите?

— Графа, граф Иля Андреич Ростов.

— Ами вие кой сте?

— Аз съм офицер. Трябва да го видя — отговори руски приятен, господарски глас.

Мавра Кузминишна отвори вратичката. И в двора влезе един осемнадесетгодишен кръглолик офицер, който приличаше в лице на Ростови.

— Заминаха, господарю. Вчера по време на вечерня благоволиха да заминат — каза любезно Мавра Кузминишна.

Застанал при вратичката, сякаш се двоумеше да влезе или да не влезе, младият офицер цъкна с език.

— Ах, че неприятно! — рече той. — Трябваше вчера… Ах, колко жалко!…

През това време Мавра Кузминишна разглеждаше внимателно и съчувствено познатите черти на Ростовия род по лицето на младежа и неговия изпокъсан шинел, и изкривените му ботуши.

— Защо ви трябваше графът? — попита го тя.

— Ами… какво да се прави! — каза раздразнено офицерът и хвана вратичката, като че се канеше да излезе. Той пак се спря в нерешителност.

— Вижте какво — каза неочаквано той, — аз съм роднина на графа и той винаги се е отнасял много добре към мене. Та, ето на, нали виждате (с добродушна и весела усмивка той погледна шинела и ботушите си), и се изпокъсах, и никакви пари нямам; та исках да помоля графа…

Мавра Кузминишна не го остави да довърши.

— Почакайте една минутка, господарю. Една минутка — рече тя. И щом офицерът дигна ръката си от вратичката, Мавра Кузминишна се обърна и с бързи старешки стъпки тръгна през задния двор към пристройката, дето живееше.

Докато Мавра Кузминишна тичаше до в къщи, офицерът, отпуснал глава и загледан в скъсаните си ботуши, се разхождаше из двора и се поусмихваше. „Жалко, че не заварих чичо. А бабичката е чудесна! Закъде се затече? И как да науча през кои улици по-бързо мога да настигна полка си, който сега трябва да наближава Рогожката застава?“ — мислеше в това време младият офицер. Мавра Кузминишна с уплашено и в същото време решително лице, носейки в ръце сгъната кърпа на квадрати, излезе иззад ъгъла. На няколко крачки преди да го приближи, тя разгъна кърпата, извади от нея една бяла банкнота от двадесет и пет рубли и бързо я подаде на офицера.

— Ако негово сиятелство беше тука, то се знае, той по роднински, но може… сегинка… — Мавра Кузминишна се смути и забърка. Но офицерът, без да отказва и без да бърза, взе банкнотата и благодари на Мавра Кузминишна. — Да си беше графът в къщи — повтаряше, извинявайки се, Мавра Кузминишна. — Бог да ви помага, господарю! Бог да ви пази — говореше Мавра Кузминишна, като се кланяше и го изпровождаше. Офицерът, смеейки се сякаш над себе си, усмихнат и заклатил глава, хукна бързо из пустите улици да настигне полка си към Яузкия мост.

А Мавра Кузминишна дълго още стоя с мокри очи пред затворената вратичка, като клатеше замислено глава и усещаше неочакван прилив на майчинска нежност и жалост към непознатото й офицерче.

XXIII

От една недовършена къща на Варварка, в долния етаж на която имаше питейно заведение, се чуваха пиянски викове и песни. В малката мръсна стая на пейките около масите седяха десетина фабрични работници. Всички пияни, потни, с мътни очи, те се напъваха и разтваряха широко уста — пееха някаква песен. Пееха всеки поотделно, мъчно, с усилие, очевидно не защото им се пееше, но за да докажат, че са пияни и гуляят. Един от тях, висок, светлорус момък в чист син кафтан, се бе изправил над другите. Лицето му с тънък прав нос щеше да бъде хубаво, ако не бяха тънките, свити, непрестанно мърдащи устни и намръщените, неподвижни очи. Той бе застанал над ония, които пееха, и явно въобразявайки си нещо, размахваше над главите им тържествено и с ъгловати движения запретнатата си до лакътя бяла ръка, мръсните пръсти на която се стараеше да разпери неестествено. Ръкавът на кафтана му непрестанно се смъкваше и момъкът усърдно го запряташе отново с лявата си ръка, сякаш имаше нещо особено важно в това — тая бяла, жилеста, размахана ръка без друго да бъде гола. По средата на песента се чуха викове на караница и удари в пруста и на входната площадка. Високият момък замахна с ръка.

— Стига! — извика той заповеднически. — Бой, момчета! — И продължавайки да запрята ръкава си, излезе на входната площадка.

Работниците излязоха подир него. Работниците, които пиеха тая сутрин в кръчмата под предводителството на високия момък, бяха донесли на кръчмаря кожи от фабриката, за които той им даде ракия. Ковачите от съседните ковачници, чули веселба в кръчмата и помислили, че кръчмата се разграбва, искаха насила да влязат в нея. На входната площадка стана сбиване.

При вратата кръчмарят се биеше с един ковач и тъкмо когато работниците излизаха, ковачът се отскубна от кръчмаря и падна по очи на каменната настилка.

Друг ковач се дърпаше към вратата и натискаше с гърди кръчмаря.

Момъкът със запретнатия ръкав, както си вървеше, цапна в лицето задърпалия се към вратата ковач и викна, дивашки:

— Момчета! Бият нашите!

В това време първият ковач стана от земята и като разчовърка кръвта по нараненото си лице, извика плачливо:

— Помощ! Убиха ме!… Човек убиха! Братчета!…

— Ох, майчице, пребиха го до смърт, човек убиха! — запищя една жена, излязла от съседната порта. Тълпа народ се събра около окървавения ковач.

— Малко си ограбвал народа, ризата от гърба му си събличал — рече някой, обръщайки се към кръчмаря, — сега и човек ли уби? Разбойник!

Високият момък, застанал на входната площадка, извиваше мътните си очи ту към кръчмаря, ту към ковачите, сякаш решаваше с кого трябва да се бие сега.

— Душегубецо! — викна неочаквано той на кръчмаря. — Вържете го, момчета!

— Как не, ще вържеш! — извика кръчмарят, блъсна нахвърлилите се върху него хора и като дръпна от главата си шапката, хвърли я на земята. И сякаш това оказа някакво тайнствено-заплашително значение, та работниците, които бяха заобиколили кръчмаря, спряха нерешително.

— Аз знам реда, драги, много хубаво. Аз ще отида до пристава. Мислиш, че няма да отида ли? Днеска на никого не се позволява да граби! — извика кръчмарят, като дигна шапката си.

— Ще отидем я! Ще отидем… я! — повтаряха един след друг кръчмарят и високият момък и тръгнаха двамата напред из улицата. Окървавеният ковач вървеше редом с тях. Работниците и други хора вървяха подире им с глъчка и викове.

До ъгъла на Маросейка, срещу една голяма къща със затворени капаци, дето имаше табела на майстор-обущар, бяха застанали, с отчаяни лица двадесетина обущари, слаби, изтощени хора с престилки и окъсани кафтани.

— Да беше платил на хората както се следва! — думаше един слаб работник с рядка брада и смръщени вежди. — А то, смука ни кръвта — и квит. Лъга ни, лъга — цяла седмица. Кара ни до края — и си замина.

Като видя хората и окървавения човек, работникът, който говореше, млъкна и всичките обущари се присъединиха към тръгналата тълпа с припряно любопитство.

— Къде отива тоя народ?

— То се знае къде — при началството отива.

— Какво, вярно ли е, че не можахме да надвием?

— Ами ти какво мислеше? Я виж какво думат хората.

Чуваха се въпроси и отговори. Възползуван от увеличаването на тълпата, кръчмарят изостана от множеството и се върна в кръчмата си.

Високият момък, незабелязал изчезването на врага си — кръчмаря, и размахал гола ръка, не преставаше да приказва и с това привличаше вниманието на всички към себе си. И хората най-много се натискаха около него, мислейки, че той ще разреши всичките въпроси, които ги вълнуваха.

— Нека каже какъв е редът, какъв е законът, нали затуй е сложено началство! Вярно ли казвам, православни хора? — думаше високият момък и се усмихваше едва-едва.

— Той си смята, че няма началство. Че може ли без началство? А колкото за грабеж — те не са малко.

— Защо приказвате празни работи! — обадиха се от тълпата. — Как тъй ще оставят Москва! Казали ти го на шега, а пък ти си повярвал. Малко ли наша войска е тръгнала. Та ще го пуснат! Нали затуй е началството. Я слушай какво приказва народът — думаха някои, като сочеха високия момък.

До стената на Китай-Город друга малка група бе заобиколила един човек с мъхест шинел, който държеше в ръце някаква хартия.

— Указ, указ четат! Указ четат! — разнесе се из тълпата и се втурнаха към четеца.

Човекът в мъхестия шинел четеше позива от 31 август. Когато тълпата го наобиколи, той сякаш се смути, но щом високият момък, който се промъкна до него, му каза да чете, той почна с леко трептящ глас да чете позива от началото.

— „Утре сутринта рано отивам при светлейшия княз — зачете той («светлеещият!» — повтори високият момък тържествено, като се усмихна с уста и смръщи вежди) — да се уговорим с него, да действувам и да помагам на войските, за да изтребват злодейците, и ние ще почнем да им вадим… — продължаваше четецът и спря («Видя ли? — извика победоносно момъкът. — Той ще ти развърже цялата дистанция…») — душата и да изпращаме по дяволите тия гости; аз ще се върна към обяд и ще се заловим за работа, да я свършим, да я довършим и да наредим злодейците!“

Четецът прочете последните думи сред пълно мълчание. Високият момък наведе тъжно глава. Беше очевидно, че никой не бе разбрал последните думи. Особено думите „ще дойда утре към обяд“ явно дори огорчиха и четеца, и слушателите. Народът беше настроен да възприема нещо по-високо, а това беше прекалено просто и без нужда разбираемо; всеки от тях можеше да каже това и затуй в указа, който изхождаше от висшата власт, не биваше да се изразяват така.

Всички стояха потънали в тъжно мълчание. Високият момък мърдаше устни и се клатеше.

— Него да питаме!… Той ли е наистина?… Как не, ще го питаш!… Че какво… Той ще обясни!… — чуха се гласове от задните редици на множеството и общото внимание бе привлечено от появилия се на площада файтон на началника на полицията, придружен от двама конни драгуни.

Началникът на полицията, който тая заран бе ходил по заповед на графа да опожарява шлеповете и по тоя случай бе събрал голяма сума пари, които бяха сега в джоба му, като видя тръгналата насреща му тълпа, заповяда на кочияша да спре.

— Какъв е тоя народ? — викна той на хората, които приближаваха поотделно и плахо към файтона. — Какъв е тоя народ? Питам ви? — повтори началникът на полицията, без да получи отговор.

— Те, ваше благородие — рече писарят в рунтавия шинел, — те, ваше високородие, според позива на сиятелния граф, без да жалят живота си, искат да служат, а съвсем не — някакъв бунт, както се казва от сиятелния граф…

— Графът не е заминал, той е тук, и ще има нареждане за вас — каза началникът на полицията. — Карай! — рече той на кочияша. Тълпата се спря, струпана около ония, които бяха чули какво каза началството, и загледана в отдалечаващия се файтон.

В това време началникът на полицията се озърна уплашено, каза нещо на кочияша и конете тръгнаха по-бързо.

— Измама, момчета! Води ни при него лично! — викна високият момък. — Не го пускайте, момчета! Нека даде обяснение! Дръжте го! — викнаха и други гласове и хората хукнаха подир файтона.

Тълпата, тръгнала след началника на полицията, се насочи със силна глъчка към Лубянка.

— Как така, господата и търговците заминаха, а ние затова ли да гинем? Да не сме кучета, а? — чуваше се все по-често в тълпата.

XXIV

Вечерта на 1-и септември, след срещата си с Кутузов, граф Растопчин, огорчен и оскърбен, че не беше поканен на военния съвет, че Кутузов не обърна никакво внимание на предложението му да вземе участие в отбраната на столицата, и учуден от новото гледище, узнато от него в лагера, според което въпросът за спокойствието на столицата и за нейното патриотично настроение не само че беше второстепенен, но съвсем непотребен и нищожен — граф Растопчин, огорчен, оскърбен и учуден от всичко това, се върна в Москва. След като вечеря, графът полегна, без да се съблича, на канапето и към един часа през нощта беше събуден от куриер, който му бе донесъл писмо от Кутузов. В писмото се казваше, че тъй като войските отстъпват зад Москва на Рязанското шосе, графът, ако обича, да изпрати полицейски чиновници, за да преведат войските през града. Това съобщение не беше някаква новина за Растопчин. Не само от вчерашната среща с Кутузов на Поклонно възвишение, но още от Бородинското сражение, когато всички генерали, които пристигаха в Москва, в един глас казваха, че не може да се даде още едно сражение, и когато с разрешението на графа вече всяка нощ се изнасяше държавното имущество и половината жители бяха заминали, граф Растопчин знаеше, че Москва ще бъде изоставена; и все пак това известие, съобщено му под форма на обикновена записка със заповедта на Кутузов и получено през нощта, в първи сън, учуди и раздразни графа.

По-късно, обяснявайки дейността си през това време, граф Растопчин писа на няколко пъти в бележките си, че тогава е имал две важни цели: de maintenir la tranquillite aMoscou et d’en faire partir les habitants.[1] Ако се допусне тая двояка цел, всяко действие на Растопчин е безукорно. Защо не бяха изнесени московските светини: оръжието, патроните, барутът, житните запаси, защо хиляди жители бяха излъгани, че Москва няма да бъде изоставена, и бяха разсипани? За да се запази спокойствието в столицата, отговаря граф Растопчин. За какво се изнасяха купища непотребни книжа от учрежденията и балонът на Лепих, и други неща? За да остане градът празен, отговаря обяснението на граф Растопчин. Стига само за миг да се допусне, че е имало нещо да заплашва народното спокойствие и всяко действие вече е оправдано.

Всичките ужаси на терора се основаваха само на грижата за народното спокойствие.

Но на какво се основаваше страхът на граф Растопчин за народното спокойствие в Москва през 1812 година? Кое караше да се предполага, че в града може да се очаква бунт? Жителите заминаваха, войските, отстъпвайки, изпълваха Москва. Защо народът трябваше да се разбунтува поради това?

Не само в Москва, но и в цяла Русия при навлизането на неприятеля не стана нищо, което да прилича на бунт. Повече от десет хиляди души бяха останали в Москва на 1-ви и 2-ри септември и освен множеството, което се бе събрало в двора на главнокомандуващия и което бе привлечено там от него, нищо друго нямаше. Очевидно е, че още по-малко можеха да се очакват вълнения сред народа, ако след Бородинското сражение, когато изоставянето на Москва бе станало очевидно или поне вероятно, ако тогава, вместо да вълнува народа с раздаване на оръжие и позиви, Растопчин вземеше мерки за изнасянето на всички светини, барут, заряди и пари и ако направо обявеше на народа, че градът се изоставя.

Растопчин, буен, сангвиничен човек, който постоянно се въртеше във висшите кръгове на администрацията, макар и да беше с патриотично чувство, нямаше и най-малката представа за народа, когото смяташе да управлява. Още от самото начало на неприятелското навлизане в Смоленск Растопчин си представяше, че му е определена ролята на ръководител на народното чувство — сърцето на Русия. Не само му се струваше (както се струва на всеки администратор), че управлява външните действия на московските жители, но му се струваше, че ръководи техните настроения чрез своите възвания и позиви, написани на оня изкълчен език, презиран от народа в неговата истинска среда и не разбиран от него, когато го чува отгоре. Красивата роля на ръководител на народното чувство толкова се бе харесала на Растопчин, той тъй се бе сживял с нея, че необходимостта да излезе от нея, необходимостта да напусне Москва без какъвто и да е героичен ефект го изненада и той изведнъж загуби под нозете си почвата, на която стоеше, и съвсем не знаеше какво да прави. Макар и да знаеше, той до последния миг не вярваше с цялата си душа, че Москва ще бъде изоставена и не вършеше нищо за тая цел. Жителите заминаваха против неговото желание. Ако изнасяха учрежденията, то ставаше само по искането на чиновниците, с които графът се съгласяваше против желанието си. А той лично бе зает с ролята, която сам си бе определил. Както често се случва с хора, надарени с буйно въображение, той отдавна знаеше, че Москва ще бъде изоставена, но знаеше това само с разума си, а с цялата си душа не го вярваше, не се пренасяше чрез въображението си в това ново положение.

Цялата му дейност, усърдна и енергична (друг въпрос е доколко тя беше полезна и се отразяваше на народа), цялата му дейност беше насочена само към това — да възбуди в жителите чувството, което самият той изпитваше: патриотична омраза към французите и увереност в себе си.

Ала когато събитието почна да приема истинските си исторически размери, когато излезе, че не е достатъчно да изразяваш само с думи омразата си към французите, когато тая омраза не можеше да се изрази дори чрез сражение, когато увереността в себе си излезе безполезна по отношение на въпроса за Москва, когато цялото население като един човек, изоставяйки имуществата си, потегли извън Москва и с това отрицателно действие показа пълната сила на своето народно чувство, тогава избраната от Растопчин роля стана изведнъж безсмислена. Той изведнъж се почувствува самотен, слаб и смешен, без почва под нозете си.

Като получи, събуден от сън, студената и повелителна записка на Кутузов, Растопчин се усети толкова по-раздразнен, колкото по-виновен се чувствуваше. В Москва оставаше всичко, за което му бе поръчано да го пази, всичко държавно, което трябваше да изнесе. Но нямаше възможност да се изнесе всичко.

„Кой е виновен за това, кой допусна да се стигне дотам? — мислеше той. — Разбира се, не аз. Аз бях подготвил всичко, аз държах Москва ей така! И ето докъде докараха работата! Мерзавци, изменници!“ — мислеше той, без да определя ясно кои бяха тия мерзавци и изменници, но чувствуваше потребността да мрази тия изменници, които бяха виновни за фалшивото и смешно положение, в което се намираше.

През цялата тая нощ граф Растопчин даваше заповеди, за които идеха при него от всички краища на Москва. Неговите приближени никога не бяха виждали графа толкова мрачен и раздразнен.

„Ваше сиятелство, дойдоха за нареждания от директора на отделението за родовите земевладения… От митрополията, от сената, от университета, от възпитателния дом, викарият е изпратил… пита… Какво ще заповядате за пожарната команда? Управителят на затвора… Управителят на лудницата…“ — не преставаха да докладват на графа през цялата нощ.

На всички тия въпроси графът даваше къси и сърдити отговори, които показваха, че сега неговите заповеди са непотребни, че цялата усърдно подготвена от него работа сега е развалена от някого и че тоя някой ще носи цялата отговорност за всичко, което ще се случи сега.

— Кажи на тоя дръвник — отговори той на въпроса от отделението за родовите земевладения — да остане да пази книжата си. Ти какви глупости питаш за пожарната команда? Имат коне — да вървят във Владимир. Няма да ги оставим на французите.

— Ваше сиятелство, дошъл е управителят на лудницата, какво ще заповядате?

— Какво ще заповядам ли? Всички да заминат и толкова… А лудите да ги пуснат из града. Щом у нас луди командуват армията, какво ще придиряме на тия?

На запитването за затворниците, които бяха в тъмницата, графът ядосано извика на управителя:

— Какво искаш, да ти дам за конвой два батальона ли, които нямам? Пуснете ги и толкова!

— Ваше сиятелство, има политически: Мешков, Верешчагин.

— Верешчагин! Той още ли не е обесен? — викна Растопчин. — Да ми се доведе.

[1] Да поддържам спокойствие в Москва и да дам възможност на жителите да си заминат. ↑

XXV

Към девет часа сутринта, когато войските бяха тръгнали през Москва, никой вече не идеше да пита за нареждания от графа. Всички, които можеха да заминат, заминаваха по своя воля; ония, които оставаха, решаваха сами какво трябва да правят.

Графът заповяда да впрягат, за да отиде в Соколники, и навъсен, жълт и мълчалив, седеше със скръстени ръце в кабинета си.

На всеки администратор в спокойно, не бурно време му се струва, че цялото подведомствено нему народонаселение се движи само с неговите усилия и в това съзнание, че е необходим, всеки администратор чувствува главната награда за своя труд и усилия. Лесно е да се разбере, че докато историческото море е спокойно, на управителя-администратор, в неговата малка лодчица, който се опира с върлина до кораба на народа, а и сам се движи, трябва да му се струва, че корабът, о който той се опира, се движи благодарение на неговите усилия. Но достатъчно е да се извие буря, да се развълнува морето и да се раздвижи самият кораб — и заблудата става невъзможна. Корабът плува със своя голям, независим ход, върлината не стига до плаващия кораб и изведнъж управителят се превръща от положението си на властник и на източник на сили в нищожен, безполезен и слаб човек.

Растопчин чувствуваше това и тъкмо то го дразнеше.

Началникът на полицията, който бе спрян от тълпата, и адютантът, дошъл да доложи, че конете са впрегнати, влязоха едновременно при графа. И двамата бяха бледи и началникът на полицията, след като предаде, че е изпълнил поръчението, каза, че в двора на графа има грамадна тълпа народ, която иска да го види.

Без да отговори ни дума, Растопчин стана и с бързи крачки отиде в разкошната си светла приемна, приближи се до вратата на балкона, хвана дръжката й, пусна я и отиде до прозореца, от който по-хубаво се виждаше цялата тълпа. Високият момък беше в първите редици и размахал ръка, говореше нещо със строго лице. Окървавеният ковач стоеше мрачен до него. През затворения прозорец се чуваше глъчката.

— Готова ли е колата? — рече Растопчин, като се дръпна от прозореца.

— Готова, ваше сиятелство — каза адютантът.

Растопчин пак отиде до вратата на балкона.

— Но какво искат те? — попита той началника на полицията.

— Ваше сиятелство, те казват, че се събрали по ваша заповед да се бият срещу французите и викаха нещо за измяна. Ама че буйна тълпа, ваше сиятелство! Аз едва можах да се отскубна. Ще се осмеля да предложа, ваше сиятелство…

— Можете да си вървите и без вас знам какво да правя — извика ядосано Растопчин. Той стоеше до вратата на балкона, загледан в тълпата. „Ето какво направиха с Русия те! Ето какво направиха с мене те!“ — мислеше Растопчин, усещайки как се надига в душата му неудържим гняв срещу някого, на когото можеше да се припише причината за всичко, което се бе случило. Както често става с буйните хора, гневът го беше вече обхванал, но той търсеше сега предмет, върху който да го излее. „La voila la populace, la lie du peuple — мислеше той, загледан в тълпата, — la plebe qu’ils ont soulevee par leur sottise. Il leur faut une victime“[1] — мина му през ума, като гледаше високия момък, който размахваше ръка. А това му мина през ума, защото на самия него бе потребна тая жертва, тоя предмет за изливане на гнева му.

— Готова ли е колата? — втори път попита той.

— Готова, ваше сиятелство. Какво ще заповядате за Верешчагин? Той чака на входната площадка — отговори адютантът.

— А! — извика Растопчин, сякаш поразен от някакъв неочакван спомен.

И като отвори бързо вратата, излезе с решителни крачки на балкона. Глъчката тутакси утихна, шапки и фуражки бяха свалени и всички очи се дигнаха към излезлия граф.

— Здравейте, момчета! — каза графът бързо и високо. — Благодаря ви, че дойдохте. Аз ей сега ще сляза при вас, но преди всичко трябва да си видим сметките с един злодеец. Трябва да накажем злодееца, поради когото загина Москва. Почакайте ме! — И графът пак тъй бързо се върна в покоите си, като затръшна силно вратата.

Из тълпата премина одобрителна глъчка от удоволствие. „Той, значи, ще нареди всичките злодейци! А ти думаш — французина… Той ще ти развърже тебе цялата дистанция!“ — казваха хората, сякаш се укоряваха един друг в неверие.

След няколко минути от парадната врата бързо излезе един офицер, заповяда нещо и драгуните се изпънаха. Тълпата от балкона жадно се придвижи към входната площадка. Растопчин излезе на входната площадка с ядосано-бързи стъпки и погледна наоколо си, като че търсеше някого.

— Де е той? — каза графът и в същия миг видя, че иззад ъгъла на къщата между двама драгуни се появи момък с дълга тънка шия, с глава, избръсната до половината и обрасла. Тоя млад човек бе облечен в ожулено, някога контешко лисиче кожухче с лице от син плат и с мръсни, конопени затворнически гащи, напъхани в неизчистени, износени тънки ботуши, На тънките слаби крака тежко висяха окови, които затрудняваха нерешителния вървеж на момъка.

— А! — рече Растопчин, като извърна бързо поглед от момъка в лисичето кожухче и посочи долното стъпало на входната площадка. — Оставете го там! — Момъкът, раздрънквайки оковите си, пристъпи тежко на посоченото стъпало, като придържаше с пръст яката на кожухчето, която го стягаше, извърна два пъти дългата си шия, въздъхна и с покорен жест сложи на корема тънките си ръце на човек, който не е работил.

За няколко секунди, докато момъкът се нагласи на стъпалото, се възцари мълчание. Само отзад, дето хората се натискаха в едно място, се чуваше пъшкане, охкане, блъсканици и тропот на размърдани крака.

Растопчин, който чакаше момъкът да застане на посоченото място, се мръщеше и потъркваше с ръка лицето си.

— Момчета — каза Растопчин с метално-звънлив глас, — тоя човек, Верешчагин, е мерзавецът, поради когото загина Москва.

Момъкът с лисичето кожухче стоеше в покорна поза, малко поизгърбен, скръстил китките на ръцете си върху корема. Отслабналото му лице с изражение на безнадеждност, обезобразено от бръснатата глава, бе наведено надолу. При първите думи на графа той бавно дигна глава и погледна отдолу графа, сякаш искаше да му каже нещо или поне да срещне погледа му. Но Растопчин не го гледаше. Една жила по дългата тънка шия на момъка се изопна като въже и посиня зад ухото му, а лицето му неочаквано се изчерви.

Всички очи бяха насочени към него. Той погледна тълпата и сякаш обнадежден от изражението, което бе прочел по лицата на хората, тъжно и плахо се усмихна и пак наведе глава и поразмести краката си на стъпалото.

— Той измени на своя цар и отечество, той се предаде на Бонапарт, той единствен между русите посрами името на русина и Москва загина от него — каза Растопчин с равен, рязък глас; но изведнъж бързо погледна надолу, към Верешчагин, който продължаваше да стои в същата покорна поза. Сякаш тоя поглед го накара да избухне и той дигна ръка и почти кресна, обръщайки се към народа:

— Съдете го вие и се разправете с него! Давам ви го!

Хората мълчаха и само все по-силно и по-силно се натискаха един друг. Ставаше непоносимо да се опираш един о друг, да дишаш в тая заразена душна горещина, да нямаш сили да помръднеш и да очакваш нещо неизвестно, неразбираемо и страшно. Хората от предните редици виждаха и чуваха всичко, което ставаше пред тях, и всички с изплашени, широко разтворени очи и зяпнали уста напрягаха всичките си сили, за да задържат с гърбовете си напора на задните.

— Удрете го!… Нека да загине изменникът и да не позори името на русина! — викна Растопчин. — Сечете! Аз заповядвам! — Като чу не думите, но гневните звуци на Растопчиновия глас, тълпата изохка и се придвижи, но отново спря.

— Графе!… — обади се плахият и в същото време театрален глас на Верешчагин сред отново настъпилата минутна тишина. — Графе, един Бог е над нас… — рече Верешчагин, като дигна глава, и дебелата жила на тънката му шия отново се наля с кръв и червенината отново заля лицето му и изчезна. Той не довърши онова, което искаше да каже.

— Сечете го! Аз заповядвам!… — изкрещя Растопчин, като неочаквано побледня също като Верешчагин.

— Саби вън! — извика офицерът на драгуните и сам извади сабя.

Втора, още по-силна вълна размърда народа и като пропълзя до предните редици, бутна предните, полюшна ги и ги закара чак до стъпалата на входната площадка. Високият момък с вкаменено изражение на лицето и дигната ръка беше до Верешчагин.

— Сечи! — рече почти шепнешком офицерът на драгуните и един от войниците с изкривено от злоба лице изведнъж удари Верешчагин по главата с тъпото на сабята си.

„А!“ — извика късо и учудено Верешчагин и се озърна уплашено, сякаш не разбираше защо направиха тъй с него. Също такова изохкване от учудване и ужас пропълзя по тълпата.

„О, Господи!“ — чу се нечие тъжно възклицание.

Но след възклицанието от учудване, което Верешчагин изпусна, той извика жално от болка и тоя вик го погуби. Напрегнатата до крайна степен преграда на човешкото чувство, която още задържаше тълпата, мигновено се скъса. Престъплението беше започнато, то трябваше да се довърши. Жаловитият укорен стон бе заглушен от страхотния и гневен рев на тълпата. Подобно на последната седма вълна, която разбива корабите, тая последна, неудържима вълна полетя от задните редици, стигна до предните, събори ги и погълна всичко. Драгунът, който бе ударил, поиска да повтори удара си. С ужасен вик, закривайки се с ръце, Верешчагин се хвърли към народа. Високият момък, в когото се блъсна, впи ръце в тънката шия на Верешчагин и като извика дивашки, падна заедно с него под нозете на струпалите се, заревали хора.

Едни биеха и дърпаха Верешчагин, други — високия момък. Виковете на притиснатите хора, както и на ония, които се мъчеха да спасят високия момък, само възбуждаха яростта на тълпата. Дълго време драгуните не можаха да освободят окървавения полужив, пребит работник. И дълго време, въпреки трескавата си бързина, с която тълпата се мъчеше да довърши започнатата веднъж работа, ония, които биеха, душеха и дърпаха Верешчагин, не можаха да го убият; тълпата ги притискаше от всички страни, люшкаше се с тях в средата, като еднородна маса, от една страна на друга и не им даваше възможност нито да го убият, нито да го оставят.

„Удряй го със секирата, какво толкова?… Премазаха… Изменник, Христа продал!… Жив… жилав… каквото си е надробил… Със секирата… Жив ли е още?“

Едва когато жертвата престана да се бори и виковете й се замениха от равномерно проточено хъркане, тълпата почна бързо да се раздвижва около лежащия окървавен труп. Всеки се приближаваше, поглеждаше онова, което беше направено, и с ужас, укор и учудване се натискаше назад.

— О, Господи, народ — като звяр, как ще остане жив! — чуваше се сред тълпата. — И е млад момъкът… навярно търговец, виж какви хора!… Разправят, не бил той… че как да не е той… О, Господи!… Пребили другия; казват, полумъртъв… Ей, хора… Който няма страх от Бога… — приказваха сега същите хора, гледайки с болезнено съжалително изражение трупа с посиняло, цялото в кръв и прах лице и разсечена дълга шия.

Един усърден полицейски чиновник, който сметна, че е неприлично трупът да бъде в двора на негово сиятелство, заповяда на драгуните да го измъкнат на улицата. Двама драгуни хванаха обезобразените крака и повлякоха тялото. Окървавената, изцапана с прах, мъртва, бръсната глава на дългата шия се влачеше, превъртайки се по земята. Хората се притискаха, за да бъдат по-далеч от трупа.

Когато Верешчагин падна и множеството с див вик се натисна и разлюля над него, Растопчин изведнъж побледня и вместо да отиде към задната входна площадка, до която го чакаше каляската му, наведе глава и без сам да знае накъде и защо, тръгна с бързи крачки по коридора, който водеше за стаите на долния етаж. Лицето на графа беше бледо и той не можеше да спре треперещата си като от треска долна челюст.

— Ваше сиятелство, насам… къде ще обичате?… Заповядайте насам — обади се зад него треперещ, изплашен глас. Граф Растопчин не можеше да отговори нищо и като се обърна послушно, тръгна нататък, дето му сочеха. До задната входна площадка чакаше каляската. Далечният шум на ревналата тълпа стигаше и дотук. Граф Растопчин бързо седна в каляската и заповяда да карат към крайградската му къща в Соколники. Когато излезе на улица Мясницкая и вече не чуваше виковете на тълпата, графът почна да се разкайва. Спомни си сега с неудоволствие вълнението и уплахата, които бе проявил пред подчинените си. „La populace est terrible, elle est hideuse — мислеше той на френски. — Ils sont comme les loups qu’on ne peut apaiser qu’avec de la chair.“[2] „Графе! Един Бог е над нас!“ — спомни си той неочаквано думите на Верешчагин и по гърба му полазиха неприятни мразовити тръпки. Но това беше за миг и граф Растопчин се усмихна презрително сам на себе си. „J’avais d’autres devoirs — помисли той. — Il fallait apaiser le peuple. Bien d’autres victimes ont peri et perissent pour le bien public.“[3] И той почна да мисли за общите си задължения към своето семейство, към своята (поверена нему) столица и за самия себе си — не като за Фьодор Василиевич Растопчин (той мислеше, че Фьодор Василивич Растопчин жертвува себе си за bien public[4]), но за себе си като главнокомандуващ, представител на властта и пълномощник на царя. „Ако аз бях само Фьодор Василиевич, ma ligne de conduite aurait ete tout autrement tracee[5], но аз бях длъжен да запазя и живота, и достойнството на главнокомандуващия.“

Полюляван лекичко върху меките ресори на колата и не чувайки вече страшните звуци на тълпата, Растопчин се успокои физически и както става винаги, заедно с физическото успокоение умът му съчини фалшиви причини за нравствено успокоение. Мисълта, която успокои Растопчин, не беше нова. Откак свят светува и хората се убиват един друг, никога ни един човек не е извършил престъпление над себеподобния си, без да се успокои от същата тая мисъл. Тая мисъл е le bien public, предполагаемото благо на другите хора.

За човек, който не е обхванат от страст, това благо никога не е известно; но човек, който извършва престъпление, винаги знае със сигурност в какво се състои това благо. И Растопчин сега знаеше това.

Той не само не се укоряваше в разсъжденията си за извършената постъпка, но намираше причини за самодоволство, че тъй сполучливо бе съумял да се възползува от това a propos[6] — да накаже един престъпник и едновременно да успокои тълпата.

„Верешчагин бе съден и осъден на смъртно наказание — мислеше Растопчин (макар че Верешчагин беше осъден от сената само на каторжна работа). — Той беше предател и изменник; аз не можех да го оставя ненаказан и после je faisais d’une pierre deux coups[7]: за успокоение аз дадох жертвата на народа и наказах със смърт злодееца.“

Когато пристигна в извънградската си къща и почна да дава разпоредби по домашните си работи, графът напълно се успокои.

След половин час той пътуваше с бързи коне през Соколнишко поле, без да си спомня вече за онова, което бе станало, и мислейки само за това, което ще стане. Той отиваше сега към Яузкия мост, където, както му бяха казали, бил Кутузов. Във въображението си граф Растопчин приготвяше гневните и остри думи, които ще каже на Кутузов заради неговата измама. Той ще даде на тая придворна лисица да разбере, че отговорността за всичките нещастия, които ще произлязат от изоставянето на Москва, от гибелта на Русия (както мислеше Растопчин), ще падне върху неговата изумяла стара глава. Обмисляйки онова, което щеше да му каже, Растопчин се обръщаше гневно в каляската и ядосано се оглеждаше встрани.

Соколнишко поле беше пусто. Само в края му, до старопиталището и лудницата, се виждаха купчини хора в бели дрехи и други няколко такива хора, които вървяха поединично из полето, като викаха нещо и размахваха ръце.

Един от тях хукна да пресече пътя на каляската на граф Растопчин. И самият граф Растопчин, и кочияшът му, и драгуните, всички със смътно чувство на ужас и любопитство гледаха тия пуснати луди и особено оня, който тичаше към тях. Заклатен на дългите си тънки крака, с развят халат, тоя луд тичаше стремително, без да откъсва очи от Растопчин, като викаше нещо с пресипнал глас и му правеше знаци да спре. Обрасло с неравни папери брада, мрачното и тържествено лице на лудия беше слабо и жълто. Черните му ахатови зеници играеха тревожно в долната част на очите му, която беше шафраненожълта.

— Стой! Спри! Аз ти казвам! — извикваше той пронизително и задъхан, отново викаше нещо с внушителни интонации и жестове.

Той се изравни с каляската и почна да тича наспоред с нея.

— Три пъти ме убиха, три пъти възкръсвах от мъртвите. Те ме биха с камъни, разпънаха ме… Аз ще възкръсна… ще възкръсна… ще възкръсна. Разкъсаха тялото ми. Царството Божие ще се разруши… Три пъти ще го разруша и три пъти ще го въздигна — викаше той, засилвайки все повече и повече гласа си. Граф Растопчин изведнъж побледня, тъй както побледня, когато тълпата се нахвърли срещу Верешчагин. Той се обърна.

— Кар… карай по-бързо! — викна той с разтреперан глас на кочияша.

Каляската се понесе с най-силния бяг на конете, но граф Растопчин дълго още чуваше зад себе си тоя отдалечаващ се безумен и отчаян вик, а пред очите си виждаше само учудено-уплашеното, окървавено лице на изменника в кожухчето.

Колкото и пресен да беше тоя спомен, граф Растопчин чувствуваше сега, че дълбоко, до кръв се бе врязал в сърцето му. Сега той ясно чувствуваше, че кървавият белег от тоя спомен никога няма да зарасне, но, напротив, колкото по-нататък, толкова по-злобно, толкова по-мъчително ще живее в сърцето му тоя страшен спомен до края на живота му. Струваше му се, че чува звука на гласа си: „Сечете го, с главата си ще отговаряте пред мене!“ „Защо казах тия думи! Казах ги някак без да ща… Можех да не ги кажа (помисли той), тогава нищо нямаше да има.“ Той видя уплашеното, а след това изведнъж ожесточилото се лице на драгуна, който бе ударил оня, и погледа с мълчалив плах укор, който му хвърли тоя юноша в лисичето кожухче… „Но аз сторих това не за себе си. Длъжен бях да постъпя така. La plebe, le traitre… le bien public“[8] — помисли той.

При Яузкия мост войската все още се натискаше. Беше горещо. Навъсен и унил, Кутузов седеше на пейка до моста и рисуваше по пясъка с камшика си, когато една каляска шумно спря до него. Човек в генералски мундир и шапка с пера, с очи, които играеха гневно или може би уплашено, се приближи до Кутузов и почна да му говори нещо на френски. Беше граф Растопчин. Той каза на Кутузов, че е дошъл тук, защото няма вече нито Москва, нито столица, а има само армия.

— Друго би било, ако ваша светлост не бе ми казал, че няма да даде Москва без още едно сражение: всичко туй нямаше да стане! — каза той.

Кутузов гледаше Растопчин и сякаш не разбирайки значението на отправените към него думи, усърдно се мъчеше да прочете нещо особено, изписано в тоя миг по лицето на човека, който му говореше. Растопчин се смути и млъкна. Кутузов леко поклати глава и без да откъсва изпитателния си поглед от лицето на Растопчин, тихо каза:

— Да, аз няма да дам Москва без сражение.

За съвсем друго нещо ли мислеше Кутузов, когато изрече тия думи, или пък, знаейки тяхната безсмисленост, нарочно ги каза — но граф Растопчин не отговори нищо и бързо се отдалечи. И — чудно нещо! Московският главнокомандуващ, гордият граф Растопчин, взе в ръка камшик, отиде при моста и почна с вик да разгонва струпаните каруци.

[1] Ето я тая сган, утайката на народа, плебеите, които те, поради глупостта си, дигнаха на крак. На тях им е потребна жертва. ↑

[2] Народната тълпа е страшна, тя е отвратителна. Те са като вълците: с нищо друго не можеш ги укроти освен с месо. ↑

[3] Аз имах други задължения. Трябваше да се успокои народът. Много други жертви загинаха и гинат за общото благо. ↑

[4] Общественото благо. ↑

[5] Пътят на живота ми щеше да бъде начертан съвсем иначе. ↑

[6] Удобен случай. ↑

[7] С един куршум два заека. ↑

[8] Сганта, злодеецът… общественото благо. ↑

XXVI

Към четири часа след обяд войските на Мюра влизаха в Москва! Начело беше отряд вюртембергски хусари, а по-назад, с голяма свита, яздеше самият неаполитански крал.

Към средата на Арбат, близо до Никола Явленни, Мюра спря, очаквайки известия от челния отряд — в какво положение се намира градската крепост — „le Kremlin“.

Около Мюра се бе събрала малка група хора от останалите в Москва жители. Всички с плахо недоумение гледаха чудноватия, окичен с пера и злато дългокос началник.

— Какво, да не би той да е царят им? Бива си го — чуваха се тихи гласове.

Преводачът се приближи до групата.

— Снеми шапката… шапката — обадиха се в тълпата, обръщайки се един към друг. Преводачът се обърна към един стар дворник и го попита далеч ли е Кремъл. Дворникът, който се вслушваше с недоумение в чуждия за него полски акцент, а от говора на преводача не проумяваше, че това е руска реч, не разбираше какво му казваха и се криеше зад другите.

Мюра се приближи до преводача и му заповяда да попита де са руските войски. Един от русите разбра какво го питат и няколко гласа почнаха изведнъж да отговарят на преводача. Един френски офицер от челния отряд дойде при Мюра и му доложи, че портите на крепостта са затрупани и че там навярно има засада.

— Добре — рече Мюра и като се обърна към един от господата на свитата си, заповяда четири леки оръдия да излязат и да обстрелят портите.

Артилерията излезе напред в тръс, като изпревари колоната, която вървеше след Мюра, и тръгна по Арбат. Като слезе до края на Вздвиженка, артилерията спря и се строи на площада. Няколко френски офицери се разпореждаха с топовете, като ги поставяха и гледаха Кремъл с далекогледи.

В Кремъл камбаните биеха за вечерня и тоя звън смущаваше французите. Те предполагаха, че това е зов към народа да грабне оръжие. Няколко пехотни войници се завтекоха до Кутафевските порти. В портите бяха сложени греди и дъсчени щитове. Щом един офицер с команда войници почна да прибягва към тях, откъм портите се чуха два пушечни изстрела. Генералът при топовете викна на офицера някаква команда и офицерът, заедно с войниците, изтича назад.

Още три изстрела се чуха от портите.

Един куршум засегна в крака един френски войник и чудноват вик от няколко гласа се разнесе иззад дървените щитове. По лицата на французите — генерала, офицерите и войниците, предишното изражение на веселост и на спокойствие, едновременно, като по команда, се превърна в упорито, съсредоточено изражение на готовност за борба и страдание. За тях всички, като се почне от маршала до последния войник, това място не беше Вздвиженка, Моховая, Кутафя и Троицки порти, а нова местност на ново полесражение, което ще бъде навярно кръвопролитно. И всички се приготвиха за това сражение. Виковете от портите затихнаха. Оръдията бяха изкарани напред. Артилеристите отърсиха пепел от запалките. Офицерът изкомандува: „Feu!“[1] и два свистящи тенекиени звука се чуха един след друг. Картечните куршуми затрещяха по камъка на вратите, по гредите и щитовете; и две облачета дим се полюшнаха на площада.

Няколко мига след като затихна тътенът от изстрелите срещу каменния Кремъл, над главите на французите се чу странен звук. Грамадно ято гарги се вдигна над стените и с грачене и шум на хиляди криле се завъртя из въздуха. Едновременно с тоя звук от портите се чу самотен човешки вик и през дима се появи фигура на човек без шапка и в кафтан. Дигнал пушка, той се прицелваше във французите. „Feu!“ — повтори артилерийският офицер и в едно и също време се чуха един пушечен и два топовни гърмежа. Димът отново закри портите.

Зад дървените щитове вече нищо не мърдаше и пехотни френски войници с офицерите си тръгнаха към портите. Там лежаха трима ранени и четворица убити. Двама души в кафтани бягаха покрай стените към Знаменка.

— Enlevez-moi ca[2] — каза офицерът, сочейки гредите и труповете; и французите, след като доубиха ранените, преметнаха труповете долу, зад оградата. Никой не знаеше кои бяха тия хора. „Enlevez-moi ca“ — казаха само за тях и ги изхвърлиха, а после ги дигнаха, за да не вонят. Единствен Тиер посвети на спомена за тях няколко красноречиви реда: „Ces miserables avaient envahi la citadelle sacree, s’etaient empares des fusils de l’arsenal, et tiraient (ces miserables) sur les francais. On en sabra quelques uns et on purgea le Kremlin de leur presence.“[3]

Доложиха на Мюра, че пътят е разчистен. Французите влязоха през портите и почнаха да се настаняват на лагер по Сенатския площад. Войниците изхвърляха столове през прозорците на сената по площада и палеха огньове.

Други отряди минаваха през Кремъл и се настаняваха по Маросейка, Лубянка и Покровка. Трети се настаняваха по Вздвиженка, Знаменка, Николска и Тверска. Навсякъде, като не намираха стопаните, французите се настаняваха не като в град — по квартири, а като в лагер, разположен в град.

Макар и окъсани, гладни, измъчени и намалели до една трета от предишния си брой, френските войници влязоха в Москва все още в строен ред. Това беше измъчена, изтощена, но все още боева и страшна войска. Но беше войска само докато войниците от тая войска не се пръснаха по квартирите. Щом войниците от полковете почнаха да се пръскат по празните и богати домове, войската бе унищожена завинаги и се получи — не жители и не войници, а нещо средно, наречено мародери. След пет седмици, когато същите тия хора напуснаха Москва, те вече не бяха войска. Това беше тълпа мародери и всеки от тях возеше или носеше куп неща, които смяташе за ценни и потребни. При излизането им от Москва целта на всеки от тия хора не беше както по-рано да завладява, а само да задържа придобитото. Както маймуната, пъхнала ръка в тясното гърло на гърне и грабнала шепа орехи, не разтваря ръката си, за да не загуби взетото, и с това погубва себе си, при напускането на Москва французите очевидно трябваше да загинат поради това, че мъкнеха със себе си ограбеното, а пък за тях също тъй беше невъзможно да оставят това ограбено, както за маймуната е невъзможно да разтвори шепата си с орехи. Десет минути след влизането на всеки френски полк в някой квартал на Москва не оставаше ни един войник или офицер. През прозорците на къщите се виждаха хора с шинели и обуща, които се разхождаха из стаите и се смееха; в зимниците и сутерените също такива хора се разпореждаха с провизиите като господари; по дворовете също такива хора отключваха и разбиваха вратите на бараките и конюшните; в кухните кладяха огън, със запретнати ръкави печаха, месеха и варяха, плашеха, разсмиваха и галеха жените и децата. И тия хора, пръснати навсякъде, по дюкяни и къщя, бяха много; но войска вече нямаше.

Същия ден френските началници издаваха заповед след заповед, за да забранят на войските да се пръскат из града, за да забранят строго насилията над жителите и мародерството и да наредят за тая вечер обща проверка; ала въпреки всички мерки хората, които преди това бяха войска, се разтапяха в богатия, препълнен с удобства и запаси пуст град. Както гладно стадо върви вкупом из голо поле, но щом попадне на богати пасбища, веднага неудържимо се пръска, също тъй неудържимо се пръсна и войската из богатия град.

В Москва нямаше жители и войниците, като вода в пясък, се попиваха в нея и във формата на звезда неудържимо се разливаха по всички посоки от Кремъл, в който най-напред бяха влезли. Войниците-кавалеристи, влизайки в оставен с всичкото си имущество дом на търговец, като намираха там ясли не само за своите коне, но и за други още, все пак отиваха по-нататък да се настанят в друга къща, която им се струваше по-хубава. Мнозина заемаха по няколко къщи, като написваха с тебешир от кого са заети и се препираха и дори се биеха с други команди. Преди още да се настанят, войниците тичаха на улицата да разглеждат града и чувайки, че всичко е изоставено, устремяваха се към места, отдето можеха да вземат без пари най-ценни неща. Началниците ходеха да възпират войниците и без да щат, сами се въвличаха в същите действия. В Каретния пазар имаше дюкяни с екипажи и генералите се трупаха, за да си избират каляски и карети. Останалите жители канеха в къщята си началниците, надявайки се по тоя начин да се осигурят от грабеж. Имаше безчет богатства и не им се виждаше краят; навсякъде около мястото, заето от французите, имаше още непознати, незаети места, дето, както се струваше на французите, имаше още повече богатства. И Москва все повече и повече ги всмукваше в себе си. Също както, когато се излее вода върху суха пръст, изчезва и водата, и сухата пръст; също тъй от това, че гладната войска бе влязла в изобилния пуст град, унищожи се войската, унищожи се и изобилният град; и стана кал, станаха пожари и почна мародерство.

Французите приписваха опожаряването на Москва au patriotisme feroce de Rastopchine[4]; русите — на фанатичната ярост на французите. Всъщност причини за опожаряването на Москва в смисъл на причини, които биха дали възможност да се припише отговорността за опожаряването на едно или няколко лица, нямаше и не можеше да има. Москва изгоря, защото бе поставена в такива условия, в които всеки дървен град трябва да изгори, независимо от това дали в града има, или няма сто и тридесет лоши пожарни помпи. Москва трябваше да изгори, защото я бяха напуснали жителите й, и също тъй неизбежно, както трябва да пламне купчина талаш, върху който през няколко дни се сипят искри от огън. Един дървен град, в който при жителите му собственици и при полиция през лятото почти всеки ден ставаха пожари, не може да не изгори, когато в него няма жители, а живеят войски, войници, които пушат лули, кладат огньове на Сенатския площад от изхвърлените сенатски столове и които си варят храна два пъти дневно. И в мирно време, щом в някоя местност се настанят войски на квартири из селата, броят на пожарите в тая местност веднага се увеличава. А колко по-голяма ще е вероятността за пожари в пуст дървен град, в който се е настанила чужда войска? Le patriotisme feroce de Rastopchine и фанатичната ярост на французите нямат никаква вина за това. Москва се бе запалила от лулите, от кухните, от огньовете, от нехайството на неприятелските войници-жители, но не господари на къщите. Дори и да е имало умишлени пожари (което е твърде съмнително, защото за никого не съществуваха причини да подпалва, а във всеки случай то беше доста трудно и опасно), не може да се приемат като причина умишлените пожари, тъй като и без тях щеше да бъде същото.

Колкото и ласкателно да беше за французите да обвиняват зверството на Растопчин и на русите — да обвиняват злодееца Бонапарт или пък по-късно да слагат героическия факел в ръцете на своя народ, невъзможно е да не се види, че такава непосредна причина за пожар не е могло да има, защото Москва трябваше да изгори, както трябва да изгори всяко село, всяка фабрика, всяка къща, от които стопаните са излезли и в които пускат да се разпореждат и да си варят чорба чужди хора. Москва бе изгорена от жителите, това е вярно; но не от ония жители, които останаха в нея, а от ония, които излязоха от нея. Москва, завзета от неприятеля, не остана цяла като Берлин, Виена и други градове, и то единствено защото гражданите й не поднесоха на французите хляб и сол и ключове, а излязоха от нея.

[1] Огън! ↑

[2] Приберете ги. ↑

[3] Тия клетници бяха изпълнили свещената крепост, снабдили се бяха с оръжие от арсенала и стреляха срещу французите. Неколцина от тях бяха посечени и Кремъл бе очистен от присъствието им. ↑

[4] На дивия Растопчинов патриотизъм. ↑

XXVII

През деня на 2 септември звездообразното разливане на французите из Москва едва привечер стигна до квартала, дето живееше сега Пиер.

След двата последни дни, прекарани усамотено и необикновено, Пиер беше близо до умопобъркване. Една натрапчива мисъл бе изпълнила цялото му същество. Той сам не знаеше как и кога, но тая мисъл го бе обзела сега така, че той не помнеше нищо от миналото, не разбираше нищо от настоящето; и всичко, което виждаше и чуваше, ставаше пред него като насън.

Пиер бе напуснал своя дом само за да се спаси от сложната бъркотия на житейските изисквания, която го бе овладяла и която той в тогавашното си състояние нямаше сили да разплете. Той отиде в жилището на Йосиф Алексеевич под предлог, че ще прегледа книгите и книжата на покойния само защото търсеше успокоение от жизнената тревога, а в душата му споменът за Йосиф Алексеевич бе свързан със света на вечните, спокойни и тържествени мисли, съвсем противоположни на тревожната бъркотия, в която усещаше, че е вмъкван. Той търсеше тихо убежище и в кабинета на Йосиф Алексеевич наистина го намери. Когато в мъртвата тишина на кабинета седна и се облакъти на прашната маса на покойния, във въображението му спокойно и многозначително почнаха да изпъкват спомените от последните дни, особено Бородинското сражение и онова непреодолимо за него усещане на нищожността и лъжливостта си в сравнение с истината, простотата и силата на оня род хора, които се бяха отпечатали в душата му под името — те. Когато Герасим го събуди от замислеността му, на Пиер му дойде на ум, че ще участвува в предполагаемата — както знаеше — народна защита на Москва. И за тая цел той тутакси помоли Герасим да му намери кафтан и пистолет и му съобщи, че има намерение да остане в къщата на Йосиф Алексеевич, като скрие името си. След това през първия ден, прекаран от него уединено и празно (на няколко пъти Пиер се опитваше и не можеше да спре вниманието си на масонските ръкописи), няколко пъти смътно му се мярна минаващата и преди това мисъл за кабалистичното значение на неговото име във връзка с името Бонапарт; но мисълта, че нему, l’Russe Besuhof, е предназначено да сложи край на властта на звяра, минаваше през ума само като блян, който безпричинно и безследно се мяркаше във въображението му.

След като купи кафтана (само с цел да участвува в народната защита на Москва) и срещна Ростови и Наташа му каза: „Оставате ли? Ах, колко е хубаво това!“ — в главата на Пиер се мярна мисълта, че наистина би било хубаво, дори да вземеха Москва, той да остане в нея и да изпълни онова, което му е предопределено.

На другия ден, с единствената мисъл да не жали себе си и да не бъде в нищо по-долу от тях, той ходи с народа на заставата Три Гори. Но когато се върна в къщи, след като се убеди, че Москва няма да бъде защищавана, той изведнъж почувствува, че онова, което по-рано му се струваше само възможност, сега бе станало необходимост и неизбежност. Той трябваше, скривайки името си, да остане в Москва, да срещне Наполеон и да го убие, за да загине или да прекрати нещастието на цяла Европа, което според Пиер произлизаше единствено от Наполеон.

Пиер знаеше всички подробности по покушението на немския студент срещу живота на Бонапарт във Виена през 1809 година и знаеше, че тоя студент бе разстрелян. И опасността, на която излагаше живота си при изпълнение на намерението си, го възбуждаше още по-силно.

Две еднакво силни чувства привличаха неотразимо Пиер към неговото намерение. Първото бе чувството на потребност от жертва и страдание при съзнанието за общото нещастие, онова чувство, поради което на 25-и той бе заминал за Можайск и бе отишъл в разгара на сражението, а сега бе избягал от дома си, и вместо привичния разкош и удобства на живот спеше, без да се съблича, на твърдия диван и ядеше еднаква храна с Герасим; второто беше онова неопределено, изключително руско чувство на презрение към всичко условно, изкуствено, човешко, към всичко, което се смята от повечето хора за висше благо на света. За пръв път Пиер изпита това странно и омайващо чувство в Слободския дворец, когато изведнъж усети, че и богатството, и властта, и животът, всичко, което е такова усърдие си уреждат и пазят хората, всичко туй, дори и да струва нещо, е само поради насладата, с която човек може да се откаже от всичко това.

То беше онова чувство, вследствие на което доброволецът-новобранец пропива последната си копейка, поради което напилият се човек троши огледала и стъкла без каквато и да е видима причина, знаейки, че това ще му струва последната пара; онова чувство, вследствие на което човек, който извършва (в низък смисъл) безумни неща, сякаш проверява личната си власт и сила, като изявява съществуването на един висш, извън човешките условия съд над живота.

От онзи именно ден, когато Пиер за пръв път изпита това чувство в Слободския дворец, той непрестанно беше под неговото въздействие, но едва сега бе намерил пълното му задоволяване. Освен това в тоя миг всичко, което Пиер бе направил вече в тая насока, го подкрепяше в намерението му и го лишаваше от възможността да се откаже от него. И бягството му от къщи, и кафтанът му, и пистолетът, и казаното на Ростови, че остава в Москва, всичко не само би загубило смисъл, но всичко това би било презряно и смешно (към което Пиер бе чувствителен), ако и той след всичко туй би заминал като другите от Москва.

Физическото състояние на Пиер, както това става винаги, съвпадаше с нравственото. Грубата храна, с която не бе свикнал, водката, която пиеше през тия дни, липсата на вино и пури, мръсното, несменявано бельо, полубезсънните две нощи, прекарани на късия диван без постеля, всичко това поддържаше Пиер в състояние на раздразнение, близко до умопобъркване.

Беше към два часа следобед. Французите бяха влезли вече в Москва. Пиер знаеше това, но вместо да действува, той мислеше за онова, което смяташе да прави, разглеждайки всичките му бъдещи подробности. В мечтанията си Пиер не си представяше живо нито начина, по който ще нанесе удара, нито смъртта на Наполеон, но с извънредна яснота и с тъжна наслада си представяше своята гибел и геройското си мъжество.

„Да, един заради всички, аз трябва да го направя или да загина! — мислеше той. — Да, ще се приближа… и сетне изведнъж… С пистолет или с кинжал? — мислеше Пиер. — Всъщност все едно. Не аз, а ръката на провидението те наказва със смърт… ще кажа аз (мислено си представяше Пиер думите, които ще каже, убивайки Наполеон). Е, добре, вземете ме, убийте ме“ — думаше по-нататък сам на себе си Пиер с тъжно, но твърдо изражение на лицето, като навеждаше глава.

Когато Пиер, застанал сред стаята, разсъждаваше по тоя начин със себе си, вратата на кабинета се отвори и на прага се показа съвсем променената фигура на Макар Алексеевич, който винаги дотогава беше боязлив. Халатът му беше разкопчан, лицето червено и безобразно. Очевидно беше пиян. В първия миг, виждайки Пиер, той се смути, но щом съзря смущение по лицето на Пиер, веднага се ободри и с олюляващите си тънки крака дойде насред стаята.

— Те се уплашиха — каза той с дрезгав доверчив глас. — Аз казвам: няма да се предам, аз казвам… тъй ли, господине? — Той се замисли и изведнъж, като видя на масата пистолета, грабна го неочаквано бързо и избяга в коридора.

Герасим и дворникът, които вървяха подир Макар Алексеевич, го спряха в антрето и се опитаха да му вземат пистолета. Пиер, излязъл в коридора, гледаше полупобъркания старец с жалост и отвращение. Макар Алексеевич, мръщейки се от усилията си, не пускаше пистолета и викаше дрезгаво, като очевидно си въобразяваше нещо тържествено.

— На оръжие! На абордаж! Вятър, няма да го вземеш! — викаше той.

— Стига, моля, стига. Моля ви се, моля, оставете го. Хайде, моля, господарю… — думаше Герасим, като се опитваше да бутне предпазливо Макар Алексеевич за лактите и да го обърне към вратата.

— Ти кой си? Бонапарт!… — извика Макар Алексеевич.

— Така не е хубаво, господарю. Заповядайте в стаята, ще си починете. Моля ви, дайте пистолетчето.

— Махай се, презрян роб! Не ме досягай! Видя ли? — викна Макар Алексеевич, като размахваше пистолета. — На абордаж!

— Дръж — прошепна Герасим на дворника.

Уловиха Макар Алексеевич за ръцете и го повлякоха към вратата.

Антрето се изпълни с противни звукове на боричкане и пиянски, хрипкави звукове на задъхващ се глас.

Изведнъж нов, пронизителен женски вик се чу откъм входната площадка и в антрето се втурна готвачката.

— Те! Майко мила!… Наистина, те са! Четирима, конни!… — извика тя.

Герасим и дворникът пуснаха Макар Алексеевич и в затихналия коридор ясно се чуха удари от няколко ръце по входната врата.

XXVIII

Пиер, който бе решил, че докато не изпълни своето намерение, не трябва да открива нито званието си, нито че знае френски език, бе застанал в полуотворената врата на коридора, с намерение, щом влязат французите, веднага да се скрие. Но французите влязоха и Пиер не се махна от вратата: едно непреодолимо любопитство го задържаше.

Бяха двама. Единият — офицер, висок левент и хубав мъж, другият — очевидно войник или вестовой, нисък, слаб, загорял човек, с хлътнали бузи и тъпо изражение на лицето. Офицерът, който се подпираше с бастун и накуцваше, вървеше напред. Като мина няколко крачки, той сякаш реши, че жилището е хубаво, спря, обърна се назад към застаналите на вратата войници и с висок началнически глас им извика да вкарат конете. След тая работа офицерът засука мустаци с юнашки жест, дигайки високо лакът, и досегна шапката си.

— Bonjour, la compagnie![1] — рече весело той, като се усмихна и погледна наоколо си.

Никой не отговори нищо.

— Vous etes le bourgeois?[2] — обърна се офицерът към Герасим.

Герасим погледна уплашено въпросително офицера.

— Quartire, quartire, logement — каза офицерът, като гледаше със снизходителна и добродушна усмивка от горе на долу дребничкия човек. — Les Francais sont de bons enfants. Que diable! Voyons! Ne nous fachons pas, mon vieux[3] — добави той, като тупна по рамото уплашения и мълчалив Герасим.

— A, ca! Dites donc, on ne parle donc pas francais dans cette boutique[4] — добави той, като погледна наоколо си и срещна погледа на Пиер. Пиер се отстрани от вратата.

Офицерът отново се обърна към Герасим. Той искаше Герасим да му покаже стаите в къщата.

— Господаря няма — не разбирай… моя ваш… — думаше Герасим, като се мъчеше да прави думите по-разбираеми, казвайки ги наопаки.

Френският офицер се усмихна и разпери ръце под носа на Герасим, за да покаже, че и той не го разбира, и накуцвайки, тръгна към вратата, дето се бе изправил Пиер. Пиер искаше да се дръпне, за да се скрие от него, но тъкмо в това време през отворената врата на кухнята, видя Макар Алексеевич, който надничаше с пистолет в ръка. С хитростта на безумен Макар Алексеевич огледа французина, дигна пистолета и се прицели.

— На абордаж!!! — извика пияният, като натисна спусъка на пистолета. От вика френският офицер се обърна и в същия миг Пиер се хвърли срещу пияния. Точно когато Пиер хвана пистолета и го дигна, Макар Алексеевич напипа най-сетне спусъка с пръст и оглушителен изстрел гръмна, като обви всички с барутен дим. Французинът побледня и се хвърли назад към вратата.

Забравил решението си да не показва, че знае френски език, Пиер, след като издърпа пистолета и го хвърли, изтича до офицера и му заговори на френски.

— Vous n’etes pas blesse?[5] — каза той.

— Je crois que non — отговори офицерът, като се опипваше. — Mais je l’ai manque belle, cette fois-ci[6] — добави той, като посочи откъртената мазилка наметената. — Quel est cet hom’ihe?[7] — каза офицерът, като погледна строго Пиер.

— Ah, je suis vraiment au desespoir de ce qui vient d’efriver[8] — каза Пиер, забравил съвсем ролята си. — C’est un fou, un malheureux qui ne savait pas ce qu’il faisait.[9]

Офицерът отиде до Макар Алексеевич и го хвана за яката.

Макар Алексеевич, отпуснал устни, сякаш заспивайки, се олюляваше, прислонен о стената.

— Brigand, tu me le payeras! — каза французинът, като свали ръката си. — Nous autres nous sommes clements apres la victoire;mais nous ne pardonons pas aux traitres[10] — добави той с мрачна тържественост на лицето си и с красив енергичен жест.

Пиер продължи да уговаря на френски офицера да не наказва тоя пиян, безумен човек. Французинът слушаше мълчаливо, без да променя мрачното си изражение, и изведнъж се обърна усмихнат към Пиер. Няколко секунди той го гледа мълчаливо. Хубавото му лице прие трагическо-нежно изражение и той му протегна ръка.

— Vous m’avez sauve la vie! Vous etes Francais[11] — рече той. За един французин това заключение беше безспорно. Само французин може да извърши велико дело, а да се спаси неговият живот, на m-r Ramball, capitaine du 13-те leger[12] — беше несъмнено най-велико дело.

Но колкото и несъмнено, да бе това заключение и основаното върху него убеждение на офицера, Пиер сметна за необходимо да го разочарова.

— Je suis Russe[13] — каза бързо Пиер.

— Дрън-дрън-дрън — a d’autres[14] — рече офицерът усмихнат, замахал пръст пред носа си. — Tout a l’heure vous allez me conter tout ca — рече той. — Charme de rencontrer un compatriote. Eh bien! qu’allons-nous faire de cet homme?[15] — добави той, обръщайки се към Пиер вече като към свой брат. Дори ако Пиер не беше французин, щом веднъж бе получил това най-високо в света наименование, той не можеше да се отрече от него — това казваше изразът на лицето и тонът на френския офицер. На последния въпрос Пиер още веднъж обясни кой беше Макар Алексеевич, каза, че току преди тяхното пристигане тоя пиян, безумен човек бе измъкнал напълнения пистолет, който не бяха успели да му отнемат, и го помоли да остави постъпката му без наказание.

Французинът изпъчи гърди и направи с ръка царствен жест.

— Vous m’avez sauve la vie! Vous etes Francais. Vous me demandez sa grace? Je vcus l’accorde. Qu’on emmene cet homme[16] — рече бързо и енергично френският офицер и като хвана под ръка Пиер, произведен във французин за това, че му бе спасил живота, отиде заедно с него в стаята.

Войниците, които бяха вън, като чуха гърмежа, влязоха в антрето, питайки какво е станало, и проявиха готовността си да накажат виновните; но офицерът ги сряза строго:

— On vous demandera quand on aura besoin de vous[17] — каза той. Войниците излязоха. Вестовоят, който през това време бе успял да се отбие в кухнята, се приближи до офицера.

— Capitaine, ils ont de la soupe et du gigot de mouton dans la cuisine — рече той. — Faut-il vous l’apporter?[18]

— Oui, et le vin[19] — каза капитанът.

[1] Добър ден, компанийо! ↑

[2] Вие ли сте стопанинът? ↑

[3] Квартир, квартир. Французите са добри момчета. Дявол да го вземе, да не се караме, дядко. ↑

[4] Как, нима тук никой не говори френски? ↑

[5] Не сте ли ранен? ↑

[6] Изглежда, че не. Но тоя път едва се отървах. ↑

[7] Кой е тоя човек? ↑

[8] Ах, аз наистина съм в отчаяние от това, което се случи. ↑

[9] Той е един нещастен луд, който не знае какво прави. ↑

[10] Разбойнико, ти ще ми платиш това. Ние сме милостиви след победата, но не прощаваме на изменниците. ↑

[11] Вие ми спасихте живота. Вие сте французин. ↑

[12] Мосьо Ранбал, капитан от 13-ти лек полк. ↑

[13] Аз съм русин. ↑

[14] Разправяйте на други това. ↑

[15] Сега ще ми разкажете всичко това. Много е приятно да срещнеш сънародник. Е! Какво ще правим с тоя човек? ↑

[16] Вие ми спасихте живота. Вие сте французин. Вие искате да му простя ли? Прощавам му. Изведете тоя човек. ↑

[17] Когато потрябвате, ще ви извикам. ↑

[18] Капитане, в кухнята им има супа и овнешко печено. Ще заповядате ли да донеса? ↑

[19] Да, и вино. ↑

XXIX

Когато френският офицер и Пиер влязоха в стаята, Пиер сметна за свой дълг да увери отново капитана, че не е французин, и поиска да си отиде, но френският офицер не искаше и да чуе за това. Той до такава степен беше учтив, любезен, добродушен и наистина благодарен за спасяването на живота си, че Пиер нямаше сърце да му откаже и поседна с него в залата — първата стая, в която влязоха. На Пиеровото твърдение, че не е французин, капитанът, който очевидно разбираше как можеше човек да се отказва от такова ласкателно звание, сви рамене и каза, че ако Пиер без друго иска да го смятат русин, нека бъде тъй, но че той въпреки това все тъй завинаги е свързан с него от чувството на благодарност за спасението на живота му.

Ако тоя човек бе надарен що-годе със способността да, разбира чувствата на другите и би долавял усещанията на Пиер, Пиер навярно би се махнал от него; но оживената непроницаемост на тоя човек за всичко, което не бе самият той, победи Пиер.

— Francais ou prince russe incognito — каза французинът, като се взря във финото, макар и измърсено бельо на Пиер и в пръстена на ръката му. — Je vous dois la vie et je vous offre mon amitie. Un Francais n’oublie jamais ni une insulte, ni un service. Je vous offre mon amitie. Je ne vous dis que ca.[1]

В звука на гласа, в изражението на лицето, в жестовете на тоя офицер имаше толкова добродушие и благородство (във френски смисъл), че Пиер, отвръщайки на усмивката на французина, с несъзнавана усмивка стисна протегнатата към не о ръка.

— Capitaine Ramball du 13-me leger, decore pour l’affaire du Sept[2] — представи се той със самодоволна, неудържима усмивка, която бърчеше устните му под мустаците. — Voudrez-vous bien me dire a present, a qui j’ai l’honneur de parler aussi agreablement au lieu de rester a l’ambulance avec la balle de ce fou dans le corps?[3]

Пиер отговори, че не може да каже името си и като се изчерви, почна, опитвайки се да си измисли име, да обяснява причините, поради които не може да го каже, но французинът бързо го прекъсна.

— De grace — рече той. — Je comprends, vos raisons, vous etes officier… officier superieur, peut-etre. Vous avez porte les armes contre nous… Ce n’est pas mon affaire. Je vous dois la vie. Cela me suffit. Je suis tout a.vous. Vous etes gentilhomme?[4] — добави той с отсянка на въпрос. Пиер наведе глава. — Votre nom de bapteme, s’il vous plait? Je ne demande pas davantage. M-r Pierre, dites-vous… Parfait. C’est tout ce que je desire savoir.[5]

Когато донесоха овнешкото месо, пържени яйца, самовар, водка и вино от руска изба, което французите бяха донесли със себе си, Рамбал помоли Пиер да участвува в обеда и веднага почна да яде лакомо и бързо, както здрав и гладен човек, като дъвчеше бързо с яките си зъби, примляскваше непрестанно и повтаряше: „Excellent, exquis!“[6] Лицето му се зачерви и потъна в пот. Пиер беше гладен и с удоволствие взе участие в обеда. Морел, вестовоят, донесе тенджера с топла вода и сложи в нея бутилка червено вино. Освен туй донесе и бутилка квас, която взе за проба от кухнята. Това питие беше вече познато на французите и имаше име. Те го наричаха limonade de cochon (свинска лимонада) и Морел хвалеше тая limonade de cochon, която бе намерил в кухнята. Но тъй като капитанът имаше вино, добито, когато минаваха през Москва, той остави кваса на Морел и започна бутилката бордо. Той уви бутилката до гърлото в салфетка и наля вино на себе си и на Пиер. Утоленият глад и виното още повече оживиха капитана и през време на обеда той приказва, без да спре.

Oui, mon cher m-r Pierre, je vous fdois une fiere chandelle de m’avoir sauve… de cet enrage… J’en ai assez, voyez-vous, de balles dans le corps. En voila, une (той посочи едната си страна) a Wagram et de deux a Smolensk — показа белег на бузата си. — Et cette jambe, comme vous voyez, qui ne veut pas marcher. C’est a la grande bataille du 7 a la Moskowa que j’ai recu ca. Sacre Dieu, c’etait beau! Il fallait voir ca, c’etait un deluge de feu. Vous nous avez taille une rude besogne; vous pouvez vous en vanter, nom d’un petit bonhomme. Et, ma parole, malgre l’atout, que j’y ai gagnee, je serais pret a recommencer. Je plains ceux qui n’ont pas vu ca.

— J’y ai ete[7] — каза Пиер.

— Ah, vraiment! Eh bien, tant mieux — продължи французинът. — Vous etes de fiers ennemis, tout de meme. La grande redoute a ete tenace, nom d’une pipe. Et vous nous l’avez fait cranement payer. J’y suis alle trois fois tel que vous me voyez. Trois fois nous etions sur les canons et trois fois on nous a culbute et comme des capucins de cartes. Oh! C’etait beau, monsieur Pierre. Vos grenadiers ont ete superbes, tonnere de Dieu. Je les ai vus six fois de suite serrer les rangs et marcher comme a une revue. Les beaux hommes! Notre roi de Naples qui s’y connait a crie: bravo! Ah, ah! soldat comme nous autres! — каза той след един миг мълчание. — Tant mieux, tant mieux, monsieur Pierre. Terribles en bataille… — той смигна усмихнат — galants… avec les belles, voila les Francais, monsieur Pierre, n’est-ce pas?[8]

Капитанът бе толкова наивно и добродушно весел и естествен, и доволен от себе си, че Пиер насмалко сам не смигна, загледан весело в него. Навярно думата „galant“ насочи мисълта на капитана към положението, на Москва.

— A propos, dites donc, est-ce vrai que toutes les femmes ont quitte Moscou? Une drole d’idee! Qu’avaient-elles a craindre?[9]

— Est-ce que les dames francaises ne quitteraient pas Paris, si les Russes y entraient?[10] — каза Пиер.

— Ah, ah, ah!… — Французинът весело, сангвинично се разсмя, като тупаше Пиер по рамото. — Ah! elle est forte, celle-la — рече той. — Paris?… Mais Paris, Paris…[11]

— Paris, la capitale du monde…[12] — каза Пиер, като довърши неговите думи.

Капитанът погледна Пиер. Той имаше навик да се спира сред разговора и да гледа с втренчени, засмени, ласкави очи.

— Eh bien, si vous ne m’aviez pas dit que vous etes Russe, j’aurai parie que vous etes Parisien. Vous avez ce je ne sais quoi, ce…[13] — и като каза тая любезност, пак мълчаливо го погледна.

— J’ai ete a Paris, j’y ai passe des annees[14] — рече Пиер.

— Oh, ca se voit bien. Paris!… Un homme qui ne connait pas Paris, est un sauvage. Un Parisien, ca se sent a deux lieues. Paris, c’est Talma, la Duschenois, Potier, la Sorbonne, les boulevards — и като забеляза, че заключението е по-слабо от предходното, той бързо добави: — Il n’y a qu’un Paris au monde. Vous avez ete a Paris et vous etes reste Russe. Eh bien, je ne vous en estime pas moins.[15]

Под влиянието на изпитото вино и след дните, прекарани в уединение с мрачните си мисли, Пиер изпитваше неволно удоволствие от разговора с тоя весел и добродушен човек.

— Pour en revenir a vos dames, on les dit bien belles. Qelle fichue idee d’aller s’enterrer dans les steppes, quand l’armee francaise est a Moscou. Quelle chance elles ont manquee, celles-la. Vos moujiks, c’est autre chose, mais vous autres, gens civilises, vous devriez nous connaitre mieux que ca. Nous avons pris Vienne, Berlin, Madrid, Naples, Rome, Varsovie, toutes les capitales du monde… On nous craint, mais on nous aime. Nous sommes bons a connaitre. Et puis l’Empereur…[16] — почна той, но Пиер го прекъсна.

— L’Empereur — повтори Пиер и лицето му прие тъжно и сконфузено изражение. — Est-ce que l’Empereur…[17]

— L’Empereur? C’est la generosite, la clemence, la justice, l’ordre, le genie, voila l’Empereur! C’est moi, Ramball, qui vous le dis… Tel que vous me voyez, j’etais son ennemi il y a encore huit ans. Mon pere a ete comte emigre… Mais il m’a vaincu, cet homme. Il m’a empoigne. Je n’ai pas pu resister au spectacle de grandeur et de gloire dont il couvrait la France. Quand j’ai compris ce qu’il voulait, quand j’ai vu qu’il nous faisait une litiere de lauriers, voyez-vous, je me suis dit: voila un souverain, et je me suis donne a lui. Eh voila! Oh, oui, mon cher, c’est le plus grand homme des siecles passes et a venir.[18]

— Est-il a Moscou?[19] — объркан и с лице на престъпник каза Пиер.

Французинът погледна престъпното лице на Пиер и се усмихна.

— Non, il fera son entree demain[20] — каза той и продължи да разправя.

Разговорът им бе прекъснат от вик на няколко гласа до портата и от влизането на Морел, който дойде да каже на капитана, че пристигнали вюртембергски хусари и искали да оставят конете си в същия двор, дето били конете на капитана. Мъчнотията произлизаше предимно от това, че хусарите не разбираха какво им казват.

Капитанът заповяда да извикат старшия унтерофицер и го попита строго от кой полк е, кой им е началникът и на какво основание си позволява да заема жилище, което вече е заето. На първите два въпроса немецът, който слабо разбираше френски, отговори, като назова полка и началника си; но на последния въпрос, който не бе разбрал, той отговори, като вмесваше изкълчени френски думи в немските изрази, че е квартириер на полка и че началникът му заповядал да заема всички къщи наред. Пиер, който знаеше немски, преведе на капитана какво каза немецът и преведе на немски отговора на капитана. Като разбра какво му казваха, немецът отстъпи и изведе войниците си. Капитанът излезе на входната площадка и с висок глас даде някакви заповеди.

Когато той се върна пак в стаята, Пиер седеше на същото място, дето беше дотогава, отпуснал глава на ръцете си. По лицето му бе изписано страдание. В тоя миг той наистина страдаше. Когато капитанът излезе и той остана сам, — изведнъж се опомни и осъзна положението, в което се намираше. Не това, че Москва беше завзета, и не това, че тия щастливи победители се разпореждаха като господари в нея и се държаха покровителствено с него — колкото и тежко да го чувствуваше Пиер, не това го измъчваше сега. Измъчваше го съзнанието за собствената му слабост. Няколко чаши изпито вино и разговорът с тоя добродушен човек унищожиха съсредоточено-мрачното настроение, в което живееше напоследък Пиер и което бе необходимо за изпълнението на неговото намерение. Пистолетът и кинжалът, и селският кафтан бяха готови, Наполеон пристигаше утре. Пиер все така смяташе, че е полезно и достойно да убие злодееца; но усещаше, че сега няма да го стори. Защо? Не знаеше, но сякаш предчувствуваше, че не ще изпълни намерението си. Той се бореше срещу съзнанието на слабостта си, но смътно усещаше, че не ще я надвие, че предишният мрачен начин на мислене за отмъщение, за убийство и за самопожертвуване се бе разсипал на прах при досег с първия човек.

Капитанът влезе в стаята, като накуцваше леко и си подсвиркваше.

Бъбренето с французина, което по-рано забавляваше Пиер, сега му се стори противно. И песничката, която си подсвиркваше, и вървежът, и жестовете, и засукването на мустаците — сега всичко това се струваше оскърбително на Пиер.

„Ей сега ще си отида, ни дума повече не ще разменя с него“ — помисли Пиер. Той помисли това, но продължаваше да седи на същото място. Някакво странно чувство на слабост го приковаваше на мястото му: той искаше и не можеше да стане и да си излезе.

Капитанът, напротив, изглеждаше много весел. Той мина два пъти из стаята. Очите му блестяха и мустаците му леко подскачаха, сякаш сам се усмихваше на някаква весела измислица.

— Charmant — каза неочаквано той — le colonel, de ces wurtembergeois! C’est un Allemand; mais brave garcon, s’il en fut. Mais Allemand.[21]

Той седна срещу Пиер.

— A propos, vous savez donc l’allemand, vous?[22]

Пиер го гледаше мълчаливо.

— Comment dites-vous asile en allemand?[23]

— Asile? — повтори Пиер. — Asile en allemand — Unterkunft.[24]

— Comment dites-vous?[25] — недоверчиво и бързо попита отново капитанът.

— Unterkunft — повтори Пиер.

— Onterkoff — рече капитанът и няколко секунди гледа Пиер със засмени очи. — Les Allemands sont de fieres betes. N’est-ce pas, monsieur Pierre?[26] — завърши той.

— Eh bien, encore une bouteille de ce bordeau moscovite, n’est-ce pas? Morel, va nous chauffer encore une petite bouteille. Morel![27] — викна весело капитанът.

Морел донесе свещи и бутилка вино. Капитанът погледна Пиер при осветлението и очевидно бе поразен от разстроеното лице на събеседника си. С искрено огорчение и с изписано по лицето съчувствие Рамбал приближи до Пиер и се наведе над него.

— Eh bien, nous sommes tristes[28] — рече той, като пипна Пиер по ръката. — Vous aurai-je fait de la peine? Non, vrai, avez-vous quelque chose contre moi? — втори път попита той. — Peut-etre, rapport a la situation.[29]

Пиер не отговори нищо, но погледна ласкаво французина в очите. Тая проява на съчувствие му беше приятна.

— Parole d’honneur, sans parler de ce, que je vous dois, j’ai de l’amitie pour vous. Puis-je faire quelque chose pour vous? Disposez de moi. C’est a la vie et a la mort. C’est la main sur le coeur que je le dis[30] — каза той, като се удари в гърдите.

— Merci — каза Пиер. Капитанът погледна втренчено Пиер, също както го бе погледнал, когато научи как се казва убежище на немски, и лицето му изведнъж светна.

— Ah, dans ce cas je bois a notre amitie![31] — извика весело той и наля две чаши. Пиер взе налятата чаша и я изпи. Рамбал изпи своята, стисна отново ръката на Пиер и се облакъти на масата в замислено-меланхолична поза.

— Oui, mon cher ami, voila les caprices de la fortune — почна той. — Qui m’aurait dit que je serai soldat et capitaine de dragons au service de Bonaparte, comme nous l’appellions jadis. Et cependant me voila avec lui. Il faut vous dire, mon cher — продължи той с тъжен и отмерен глас на човек, който се кани да разправя дълга история, — que notre nom est l’un des plus ancieus de la France.[32]

И с леката и наивна откровеност на французина капитанът разказа на Пиер историята на прадедите си, детинството си, юношеството и зрелостта, всичките си роднински, имуществени и семейни отношения. „Ма pauvre mere“[33] играеше, разбира се, важна роля в разказа му.

— Mais tout ca ce n’est que la mise en scene de la vie, le fond c’est l’amour! L’amour! N’est-ce pas, monsieur Pierre? — каза той, като се оживи. — Encore un verre.[34]

Пиер отново пи и си наля трета чаша.

— Oh! Les femmes, les femmes![35] — и гледайки с мазни очи Пиер, капитанът почна да приказва за любовта и за любовните си похождения. Те бяха твърде много, което лесно можеше да се повярва, като се видеше самодоволното и красиво лице на офицера и възторженото оживление, с което приказваше за жените. Макар че всичките любовни истории на Рамбал имаха нечист характер, в което французите виждат изключителната прелест и поезия на любовта, капитанът разказваше историите си с такова искрено убеждение, че той единствен е изпитал и познал всичките прелести на любовта, и тъй примамливо описваше жените, че Пиер го слушаше с любопитство.

Очевидно бе, че l’amour, която французинът толкова обичаше, не беше нито оная любов от низшия и прост вид, която Пиер изпитваше някога към жена си, нито оная, разпалвана от самия него романтична любов, която изпитваше към Наташа (Рамбал еднакво презираше и двата вида любов — едната беше l’amour des charretiers, другата — l’amour des nigauds[36]); l’amour, пред която се прекланяше французинът, се заключаваше предимно в неестествеността на отношенията към жената и в комбинацията на извращенията, които придаваха най-главната прелест на чувството.

Така капитанът разправи трогателната история на любовта си към една очарователна тридесет и пет годишна маркиза и в същото време към прелестното, невинно, седемнадесетгодишно дете, дъщеря на очарователната маркиза. Борбата на великодушие между майката и дъщерята завършила с това, че майката, жертвувайки себе си, предложила дъщеря си за жена на своя любовник и сега още, макар да бе отдавна минал спомен, вълнуваше капитана. След това той разказа един епизод, в който мъжът играел ролята на любовник, а той (любовникът) — ролята на мъжа, и няколко комични епизода от souvenirs d’Allemagne, където asile значи Unterkunft, дето les maris mangent de la choux croute и дето les jeunes filles sont trop blondes.[37]

Най-сетне последният епизод от Полша, още пресен в паметта на капитана, който разправяше с бързи жестове и пламнало лице, бе, че той спасил живота на един поляк (изобщо в разказите на капитана спасяването на живота се срещаше непрестанно) и тоя поляк му поверил очарователната си жена (Parisienne de coeur[38]), докато самият той постъпил на френска служба. Капитанът бил щастлив, очарователната полякиня искала да бяга с него; но движен от великодушие, капитанът върнал жената на съпруга й, като при това му казал: „Je vous: ai sauve la vie, et je sauve votre honneur!“[39] Като повтори тия думи, капитанът потърка очи и се отърси, сякаш отмахваше от себе си обхваналата го слабост от тоя трогателен спомен.

Слушайки разказите на капитана, Пиер, както често се случва в късен вечерен час и под влияние на изпито вино, внимаваше във всичко, което разказваше капитанът, разбираше всичко и в същото време следеше редица лични спомени, които, кой знае защо, изпъкнаха във въображението му. Когато слушаше тия разкази за любовта, той изведнъж си спомни своята собствена любов към Наташа и като прехвърляше във въображението си картините от тая любов, мислено ги сравняваше с разказите на Рамбал. Следейки разказа за борбата на дълга с любовта, Пиер виждаше всичките най-малки подробности на последната си среща с оная, която обичаше, при Сухарьова кула. Тогава тая среща не му оказа въздействие; той дори ни веднъж не бе си спомнял за нея. Но сега му се струваше, че в тая среща имаше нещо твърде многозначително и поетично.

„Пьотр Кирилич, елате тук, аз ви познах“ — чуваше той сега казаните от нея думи, виждаше пред себе си очите й, усмивката, пътната й шапчица, измъкналия се кичур коса… и във всичко туй му се струваше, че има нещо трогателно и умилително.

Като довърши разказа си за очарователната полякиня, капитанът се обърна към Пиер с въпрос дали е изпитвал подобно чувство на самопожертвуване за любовта и завист към законния мъж.

Предизвикан от тоя въпрос, Пиер дигна глава и почувствува необходимостта да разкаже мислите, които го бяха обзели; той почна да обяснява, че малко по-иначе разбира любовта към жената. Каза, че през целия си живот е обичал и обича само една жена и че тая жена никога не ще може да му принадлежи.

— Tiens[40] — рече капитанът.

След туй Пиер обясни, че е обичал тая жена от най-младите си години; но не смеел да мисли за нея, защото тя била премного млада, а той — незаконен син, без име. А сетне, когато получил име и богатство, той не смеел да мисли за нея, тъй като премного я обичал; поставял я премного високо над останалия свят и затуй — още повече — над себе си. Когато стигна дотук, Пиер запита капитана разбира ли това.

Капитанът направи жест, с който казваше, че дори и да не разбира, все пак го моли да продължи.

— L’amour platonique, les nuages…[41] — измърмори той. Може би изпитото вино или нуждата от откровеност, или мисълта, че тоя човек не познава и не ще узнае никого от действуващите лица на тая история, или всичко това заедно развърза езика на Пиер. И той с фъфлещ глас и мазни очи, загледан нейде в далечината, разказа цялата си история: и женитбата си, и историята на Наташината любов към неговия най-близък приятел, и нейната измяна, и всичките свои несложни отношения с нея. Предизвикан от въпросите на. Рамбал, той разправи и онова, което криеше отначало — положението си в обществото, и дори му съобщи името си.

В разказа на Пиер капитанът най-много бе поразен от това, че Пиер беше много богат, че имаше два двореца в Москва и че е зарязал всичко и не напуснал Москва, а останал в града, криейки името и званието си.

Късно през нощта те излязоха заедно на улицата. Нощта беше топла и светла. Вляво от къщата се виждаше заревото на първия почнал пожар в Москва, на Петровка. Вдясно се бе извишил новият сърп на месеца, а в срещуположния край на небето висеше оная светла комета, която в душата на Пиер се свързваше с любовта му.

При портите бяха Герасим, готвачката и двама французи. Чуваше се смехът им и разговор на неразбираем и за едните, и за другите език. Те гледаха заревото, което се виждаше в града.

Нямаше нищо страшно в един малък далечен пожар в грамадния град.

Загледан във високото звездно небе, в месеца, в кометата и в заревото на пожара, Пиер изпитваше радостно умиление. „Ето на, колко е хубаво, какво още ми трябва?“ — помисли той. И изведнъж, като си спомни намерението си, главата му се завъртя, прилоша му дотолкова, че трябваше да се облегне на стобора, за да не падне.

Без да се сбогува с новия си приятел, Пиер се отдръпна от портата с несигурни крачки, върна се в стаята си, легна на дивана и тутакси заспа.

[1] Французин или руски княз инкогнито. Аз дължа на вас живота си и ви предлагам моето приятелство. Французинът никога не забравя нито оскърбление, нито услуга. Предлагам ви приятелството си. Казвам ви само това. ↑

[2] Капитан Рамбал от 13-ти лек полк, кавалер на „Почетния легион“ за боя на 7 септември. ↑

[3] Ще бъдете ли тъй добър сега да ми кажете с кого имам честта да разговарям тъй приятно, вместо да бъда в превързочния пункт с куршума на тоя луд в тялото си? ↑

[4] Моля ви се! Разбирам ви, вие сте офицер… може би щабофицер. Вие сте се били срещу нас. Това не е моя работа. Аз ви дължа живота си. Това ми стига и аз съм изцяло ваш. Дворянин ли сте? ↑

[5] Малкото ви име, моля? Нищо повече не питам. Господин Пиер ли казахте? Прекрасно. Това е всичко, което исках да зная. Чудесно, превъзходно! ↑

[6] Да, драги мой господин Пиер, аз трябва да запаля една голяма свещ за вас, загдето ме спасихте от тоя побеснял човек. Стигат ми, нали, тия куршуми, които имам в тялото си. Ето един — при Ваграм, друг — при Смоленск. И тоя крак, който, както виждате, не ще да върви. Това стана в голямото сражение на 7-и до Москва. О, то беше чудесно! Трябваше да се види, то беше потоп от огън. Вие ни отворихте една мъчна работа, можете да се похвалите с това. И честна дума, въпреки тоя коз (той посочи кръста) готов съм да почна отново. Съжалявам ония, които не са видели това. ↑

[7] Аз бях там. ↑

[8] Ха, наистина ли! Толкова по-добре. Вие сте храбри врагове, трябва да се признае. Големият редут се държеше добре, дявол да го вземе. И вие ни накарахте здравата да ви платим. Аз бях там на три пъти, същият, какъвто ме виждате. Три пъти бяхме върху оръдията и три пъти ни катурваха като картонени войници. О, то беше много красиво, господин Пиер. Вашите гренадири бяха великолепни, Бога ми. Видях ги как шест пъти сгъстяваха редиците си и как вървяха като на парад. Чудесни хора! Нашият неаполитански крал, който е вещ в тия работи, им извика: „Браво!“ Ах, ах, значи, вие сте войник като нас! Толкова по-добре, толкова по-добре, господин Пиер. Страшни в битките… любезни с хубавиците, такива са французите, господин Пиер, нали? ↑

[9] Тъкмо е случай да попитам, вярно ли е, че всички жени са напуснали Москва? Странна мисъл! Че от какво са се страхували? ↑

[10] Нима френските дами не биха напуснали Париж, ако русите бяха влезли в него? ↑

[11] Ха-ха-ха!… И тая си я бива. Париж?… Но Париж, Париж… ↑

[12] Париж е столица на света… ↑

[13] Ако не бяхте ми казали, че сте русин, бих се обзаложил, че сте парижанин. Вие имате нещо, не знам какво, това… ↑

[14] Аз съм бил в Париж, прекарал съм там няколко години. ↑

[15] О, то си личи. Париж!… Който не познава Париж — е дивак. Парижанинът личи от две мили. Париж — това е Талма, Дюшеноа, Потие, Сорбоната, булевардите… Париж е единствен в целия свят. Вие сте били в Париж и сте останали русин. Е, от това аз не ви уважавам по-малко. ↑

[16] Но да се върнем пак към вашите дами; разправят, че били много хубави. Каква глупава идея е това — да се погребеш в степите, когато френската армия е в Москва! Те пропуснаха един чудесен случай. За вашите мужици — разбирам, но вие — образовани хора, — вие трябваше да ни познавате по-добре. Ние превзехме Виена, Берлин, Мадрид, Неапол, Рим, Варшава, всичките столици в света. От нас се страхуват, но ни обичат. Не е зле да ни познава човек по-отблизо. А освен това императорът… ↑

[17] Императорът… Дали императорът… ↑

[18] Императорът? Той е — великодушие, милосърдие, справедливост, ред, гений — това е императорът! Аз, Рамбал, ви казвам това. Такъв, какъвто ме виждате, преди осем години аз бях негов враг. Баща ми беше граф и емигрант. Но тоя човек ме победи. Той ме завладя. Аз не можах да устоя пред гледката на величие и слава, с които той покриваше Франция. Когато разбрах какво искаше той, когато видях, че той ни приготвя ложе от лаври, аз си казах: това е монарх, и му се отдадох. И ето! О, да, драги мой, той е най-великият човек на миналите и бъдещите векове. ↑

[19] В Москва ли е той? ↑

[20] Не, той ще влезе тържествено утре. ↑

[21] Чудесен е полковникът на тия вюртембергци! Немец, но въпреки това чудесен момък. Но немец. ↑

[22] Та вие, значи, знаете немски? ↑

[23] Как е на немски убежище? ↑

[24] Убежище ли? Убежище на немски е… ↑

[25] Как казвате? ↑

[26] Какви глупци са тия немци! Не е ли тъй, мосьо Пиер? ↑

[27] Е, още една бутилка от това московско бордо, нали? Морел ще ни стопли още една бутилка. Морел! ↑

[28] Какво? Ние сме тъжни? ↑

[29] Да не би да съм ви огорчил? Не, наистина, да нямате нещо против мене? Или може би поради положението? ↑

[30] Честна дума, освен че съм ви задължен, аз имам приятелски чувства към вас. Не мога ли да направя нещо за вас? Разполагайте с мен. Това е на живот и смърт. Казвам ви го с ръка на сърцето. ↑

[31] А, в такъв случай пия за нашето приятелство! ↑

[32] Да, драги приятелю, ето това са прищевките на съдбата. Кой можеше да ми каже, че ще бъда войник и капитан на драгуни, на служба при Бонапарт, както някога го наричахме. Но ето че съм в Москва с него. Трябва да ви кажа, драги, че нашето име е едно от най-старите във Франция. ↑

[33] Клетата ми майка. ↑

[34] Но всичко туй е само встъпване в живота, а същността му е любовта. Любовта не е ли тъй, мосьо Пиер? Още една чаша. ↑

[35] О, жени, жени! ↑

[36] Любов на коларите, другата — любов на глупаците. ↑

[37] Спомени, от Германия, където мъжете ядат супа от кисело зеле и където девойките са прекалено руси. ↑

[38] Парижанка по сърце. ↑

[39] Аз ви спасих живота, спасявам и честта ви! ↑

[40] Я гледай. ↑

[41] Платоническа любов, облаци… ↑

XXX

Бягащите по разните пътища жители, пеши и с коли, както и отстъпващите войски гледаха с различни чувства заревото на първия пламнал на 2 септември пожар.

Керванът на Ростови беше тая нощ в Митишчи, двадесет версти далеч от Москва. На 1 септември те тръгнаха толкова късно, пътят беше толкова задръстен с товарни коли и войски, толкова неща бяха забравени и трябваше да изпращат хора да ги донесат, че решиха тая нощ да нощуват на пет версти зад Москва. На другата сутрин се събудиха късно и толкова пъти спираха, че стигнаха само до Големите Митишчи. В десет часа господа Ростови и ранените, които пътуваха с тях, се настаниха из дворовете и къщите на голямото село. Прислугата, кочияшите на Ростови и вестовоите на ранените, след като нагласиха господарите, вечеряха, нахраниха конете и излязоха на входната площадка.

В съседната къща лежеше раненият адютант на Раевски със счупена китка на ръката и страшната болка, която усещаше, го караше да стене жално и непрекъснато и тия стенания звучаха страшно в есенната тъмнина на нощта. През първата нощ адютантът нощува в същия двор, дето бяха Ростови. Графинята каза, че не е мигнала от тия стенания, и в Митишчи отиде в по-лошата къща само за да бъде по-далеч от тоя ранен.

Един от прислугата съзря в нощната тъмнина зад високата каросерия на една карета при входа второ малко зарево на пожара. Едно зарево се виждаше вече отдавна и всички знаеха, че там горяха Малките Митишчи, подпалени от казаците на Мамонов.

— Ами че това, братчета, е друг пожар — каза някакъв вестовой.

Всички обърнаха внимание на заревото.

— Та нали разправяха, Мамоновите казаци са подпалили Малки Митишчи.

— Те са! Не, туй не е Митишчи, туй е по-далече.

— Я поглеж, май че в Москва.

Двама слуги слязоха от площадката, отидоха зад каретата и приседнаха на стъпалцето.

— Туй е по-вляво! Тъй ами, ей го де е Митишчи, а пък туй е на съвсем друга страна.

Няколко души се присъединиха към първите.

— Гледай, пламти — рече един, — това, господа, е пожар в Москва: или в Сушчовска, или в Рогожка.

Никой не се обади на тая бележка. И доста дълго време всички тия хора гледаха мълчаливо далечния разгорял се пламък на новия пожар.

Старецът, графският камердинер (както го наричаха) Данило Терентич, се приближи до събралите се и повика Мишка.

— Ти като че не си виждал, немирнико… Графът ще повика, а няма никого; върви да прибереш дрехите.

— Ами че аз само за вода ходих — рече Мишка.

— Вие какво ще речете, Данило Терентич, май това зарево като че е в Москва? — каза един лакей.

Данило Терентич не отговори нищо и отново всички дълго мълчаха. Заревото се разпростираше и пламтеше все по-нататък и по-нататък.

— Бог да пази!… Вятър и суша… — обади се пак някой.

— Я поглеж как порасна! О, Господи! Чак гаргите се виждат. Господи, помилуй нас, грешните!

— Май ще го угасят.

— Че кой ще гаси? — чу се гласът на Данило Терентич, който бе мълчал досега. Гласът му беше спокоен и бавен. — Москва е това, братя — рече той, — тя, майчицата белока… — Гласът му се пресече и той изведнъж изхлипа старчески. И сякаш всички бяха чакали само това, за да проумеят значението — и то за тях — на това зарево, което се виждаше. Чуха се въздишки, думи на молитва и хлипанията на стария графски камердинер.

XXXI

Като се върна, камердинерът доложи на графа, че гори Москва. Графът облече халата и излезе да гледа. Заедно с него излязоха Соня, която не се бе съблякла още, и madame Schoss. Наташа и графинята останаха сами в стаята. (Петя не беше вече със семейството: той бе тръгнал напред с полка си, който отиваше към Троица.)

Щом чу съобщението, че Москва гори, графинята заплака. Наташа, бледна, с неподвижни очи, седнала на скамейката под иконите (на същото място, дето бе седнала още при пристигането), не обърна никакво внимание на бащините си думи. Тя се вслушваше в немлъкващите стенания на адютанта, които се чуваха през три къщи.

— Ах, какъв ужас! — каза Соня, която се бе върнала отвън измръзнала и уплашена. — Мисля, че цяла Москва ще изгори, ужасно зарево! Наташа, погледни, оттук през прозорчето се вижда — каза тя на братовчедката си явно с намерение да я развлече с нещо. Но Наташа я погледна, сякаш не разбираше какво искат от нея, и пак впи очи в ъгъла на печката. Наташа бе в това състояние на вцепенение от сутринта, откак Соня, за учудване и яд на графинята, кой знае защо, бе сметнала за необходимо да й съобщи за раната на княз Андрей и за присъствието му в техния керван. Графинята се ядоса на Соня тъй, както рядко се ядосваше. Соня плака и се моли за прошка и сега, мъчейки се сякаш да заглади вината си, не преставаше да се грижи за братовчедката си. — Виж, Наташа, как ужасно гори — каза Соня.

— Какво гори? — попита Наташа. — Ах, да, Москва.

И като че за да не оскърби Соня с отказа си и да се отърве от нея, тя приближи глава до прозореца, погледна така, че очевидно не можеше, да види нищо, и пак седна в досегашното си положение.

— Но ти не видя?

— Не, наистина видях — каза тя с глас, който молеше за спокойствие.

И за графинята, и за Соня беше ясно, че и Москва, и опожаряването на Москва, и каквото и друго да бъдеше, не можеше, разбира се, да има значение за Наташа.

Графът пак отиде зад преградката и си легна. Графинята се приближи до Наташа, пипна с обърната ръка главата й, както правеше, когато дъщеря й биваше болна, след това досегна с устни челото й, сякаш да разбере дали има огън, и я целуна.

— Ти си измръзнала? Цяла трепериш? Да беше си легнала — каза тя.

— Да си легна ли? Да, добре, ще легна. Ей сега ще си легна — рече Наташа.

Откак тая сутрин й казаха, че княз Андрей е тежко ранен и пътува с тях, тя само в първия миг разпитва много — де, как, опасно ли е ранен и може ли да го види. Но след като й казаха, че не може да го види, че е ранен тежко, но че животът му не е в опасност, тя очевидно не повярва, каквото й казаха, и като се убеди, че колкото и да пита, ще й отговарят едно и също, престана да пита и да говори. През целия път, с широко разтворени очи, които бяха много добре познати на графинята и от изражението на които тя толкова се страхуваше, Наташа седеше неподвижно в ъгъла на каретата и също тъй седеше сега на скамейката, на която бе седнала. Тя замисляше нещо, решаваше или бе решила вече в ума си нещо — графинята знаеше това, но не знаеше какво беше то и това я плашеше и измъчваше.

— Наташа, съблечи се, миличка, легни на моето легло. (Единствено на графинята бе постлано на креват: и двете госпожици трябваше да спят на сено на пода.)

— Не, мамо, аз ще легна тук, на пода — каза ядосано Наташа, приближи до прозореца и го отвори. Охканията на адютанта се чуха по-ясно през отворения прозорец. Тя издаде глава във влажния нощен въздух и графинята видя, че тънката й шия се друса от ридания и се удря в рамката. Наташа знаеше, че оня, който охкаше, не беше княз Андрей. Тя знаеше, че княз Андрей е в същата сграда, дето бяха и те, в друга стая, отвъд пруста; но това страшно, немлъкващо стенание я накара да заридае. Графинята и Соня се спогледаха.

— Легни си, гълъбче, легни си, миличка — рече графинята, като досегна леко с ръка рамото на Наташа. — Хайде, легни.

— Ах, да… Аз ей сега, ей сега ще си легна — каза Наташа, почна да се съблича бързо и да къса връвчиците на фустата си. Като свали дрехата си и облече нощната блузка, тя седна с подвити нозе върху приготвената на пода постеля, преметна отпреде късичката си тънка плитка и почна да я разплита и заплита отново. Тънките й дълги, свикнали пръсти бързо и сръчно разплитаха, плетяха, и завързваха плитката. С привичен жест главата на Наташа се обръщаше ту на една, ту на друга страна, но очите й, трескаво отворени, гледаха неподвижно напред. Когато приготовленията за нощта свършиха, Наташа легна тихо на чаршафа, постлан върху сеното в оня край, който беше до вратата.

— Наташа, легни на средата — рече Соня.

— Не, тук ще легна — промълви Наташа. — Хайде, лягайте де — добави тя с раздразнение. И заби лице във възглавницата.

Графинята, m-me Schoss и Соня се съблякоха бързо и легнаха. В стаята остана да свети едно кандилце. Но вън беше светло от пожара на Малки Митишчи, далеч две версти оттук, носеха се нощните викове на хората в кръчмата, разбита от Мамоновите казаци, на отсрещния ъгъл на улицата и все тъй се чуваше немлъкващото стенание на адютанта.

Наташа дълго се вслушваше във вътрешните и външните звуци, които стигаха до нея, и не помръдваше. Отначало тя чуваше молитвата и въздишките на майка си, пукането на кревата под нея, познатото — с подсвиркване — хъркане на m-me Schoss и тихото дишане на Соня. След това графинята повика Наташа. Наташа не й се обади.

— Изглежда, че спи, мамо — отговори тихо Соня.

Графинята след кратко мълчание отново я повика, но вече никой не се обади.

Скоро след това Наташа чу равното дишане на майка си. Наташа не помръдна, макар че малкото й босо краче, излязло изпод завивката, мръзнеше на голия под.

Сякаш празнувайки победа над всички, в някаква пукнатина засвири щурче. Далеч пропя петел, друг наблизо му отвърна. Виковете в кръчмата затихнаха, чуваше се само все същото стенание на адютанта. Наташа се привдигна.

— Соня, спиш ли? Мамо? — прошепна тя. Никой не отговори. Наташа стана бавно и предпазливо, прекръсти се и стъпи предпазливо с тясното си и гъвкаво босо стъпало на нечистия студен под. Дъските скръцнаха. Преплитайки нозе, тя бързо, като котенце, изтича няколко крачки и хвана студената дръжка на вратата.

Струваше й се, че нещо тежко, удряйки равномерно, чука по всичките стени на стаята; биеше нейното сърце, което замираше от страх, което се разкъсваше от ужас и любов.

Тя отвори вратата, прекрачи прага и стъпи на влажната и студена пръст в пруста. Облъхналият хлад я ободри. С босия си крак тя напипа някакъв заспал човек, прекрачи през него и отвори вратата на стаята, дето лежеше княз Андрей. В тази стая беше тъмно. До задния ъгъл на кревата, на който лежеше нещо, върху пейката бе сложена свещ с голяма качулка стопена лой.

Още от сутринта, когато й казаха, че княз Андрей е ранен и че е тук, Наташа реши, че трябва да го види. Тя не знаеше защо трябваше, но знаеше, че срещата ще бъде мъчителна и от това още повече бе уверена, че е необходима.

Целия ден тя живя само с надеждата, че през нощта ще го види. Но сега, когато настъпи тоя миг, обзе я ужас от онова, което щеше да види. Колко е обезобразен? Какво е останало от него? Такъв ли е, каквото бе това немлъкващо стенание на адютанта? Да, той цял е такъв. В нейното въображение той беше олицетворение на това ужасно стенание. Когато видя неясната купчина в ъгъла и помисли дигнатите под завивката колене за раменете му, тя си представи някакво ужасно тяло и се спря ужасена. Но непреодолима сила я влечеше напред. Тя стъпи предпазливо с единия крак, после с другия и се озова в средата на малка, претрупана стая. На скамейката под иконите лежеше друг човек (той беше Тимохин), а на пода лежаха още някакви двама души (бяха докторът и камердинерът).

Камердинерът се понадигна и прошепна нещо. Тимохин, който се измъчваше от болка в ранения си крак, не спеше и гледаше с широко разтворени очи това странно появяване на девойката в бяла нощница, блузка за спане и нощна шапчица. Сънените и уплашени думи на камердинера: „Какво искате, защо?“ накараха Наташа само по-скоро да отиде при онова нещо, което лежеше в ъгъла. Колкото и да бе страшно това тяло и да не приличаше на човек, тя трябваше да го види. Тя мина покрай камердинера; натрупаната лой на свещта падна и тя ясно видя легналия с прострени над завивката ръце княз Андрей такъв, какъвто всякога го бе виждала.

Той беше същият, както всякога; но възпаленият цвят на лицето му, блестящите очи, устремени възторжено към нея, и особено нежната детска шия, която се показваше от обърнатата яка на ризата, му придаваха особен, невинен, детски вид, в какъвто тя никога не бе виждала княз Андрей. Тя се приближи до него и с бързо, гъвкаво младежко движение коленичи.

Той се усмихна и й подаде ръка.

XXXII

Седем дни бяха минали за княз Андрей, откак се бе свестил в превързочния пункт на Бородинското поле. През всичкото това време той беше почти в постоянно безсъзнание. Трескавото състояние и възпалението на червата, които бяха засегнати, по мнението на доктора, който пътуваше с ранения, щяха да го закарат в гроба. Но на седмия ден той с удоволствие изяде резен хляб с чай и докторът забеляза, че огънят му бе спаднал. Заранта княз Андрей дойде в съзнание. Първата нощ след напускането на Москва беше доста топло и оставиха княз Андрей да нощува в каляската; но в Митишчи раненият сам поиска да го свалят от колата и да му дадат чай. Болката, причинена от пренасянето му в стаята, накара княз Андрей да стене силно и отново да изгуби съзнание. Когато го сложиха на походното легло, той дълго и неподвижно лежа със затворени очи. Сетне ги отвори и прошепна тихо: „Ами чаят?“ Това помнене на малките житейски подробности порази доктора. Той опипа пулса и за свое учудване и неудоволствие забеляза, че пулсът беше по-добър. Докторът забеляза това с неудоволствие, защото от опита си бе уверен, че княз Андрей не може да живее и че ако не умре сега, ще умре след известно време, но с много по-големи страдания. Заедно с княз Андрей возеха присъединилия се към него в Москва майор от неговия полк Тимохин, с червения нос, ранен в крака в същото Бородинско сражение. Заедно с тях пътуваха докторът, камердинерът на княза, кочияшът му и двама вестовои.

Дадоха чай на княз Андрей. Той пиеше жадно, загледан с трескави очи право пред себе си във вратата, сякаш се мъчеше да разбере и да си спомни нещо.

— Не искам ножче. Тимохин тук ли е? — попита той. Тимохин пропълзя към него по скамейката.

— Тук съм, ваше сиятелство.

— Как е раната?

— Моята ли? Не е зле. Ами вие?

Княз Андрей пак се замисли, като че си припомняше нещо.

— Дали не може да се намери една книга? — рече той.

— Каква книга?

— Евангелието! Аз го нямам.

Докторът обеща да намери и почна да разпитва княза какво чувствува. Княз Андрей неохотно, но разумно отговори на всички въпроси на доктора и след това каза, че трябва да му сложат една подложка, защото му е неудобно и много го боли. Докторът и камердинерът дигнаха шинела, с който той бе завит, и мръщейки се от тежкия мирис на разложено месо, който идеше от раната, почнаха да разглеждат това страшно място. Докторът бе недоволен от нещо, направи нещо по̀ иначе и обърна ранения тъй, че той пак застена и поради болката от обръщането отново загуби съзнание и почна да бълнува. Той непрестанно повтаряше да му намерят книгата и да му я подложат там.

— Какво ви струва това! — думаше той. — Аз я нямам — намерете ми я, моля ви, подложете ми я за една минутка — думаше с жаловит глас той.

Докторът отиде в пруста да си измие ръцете.

— Ах, наистина колко сте безсъвестни! — каза докторът на камердинера, който му поливаше да си измие ръцете. — Пропуснах за минутка да го видя. Та вие сте го сложили направо върху раната. А то е такава болка, че аз се чудя как той търпи.

— Ние, мисля, че подложихме, Господи Исусе Христе — рече камердинерът.

За първи път княз Андрей разбра къде е и какво става с него и си спомни, че е ранен и че тъкмо когато каляската спря в Митишчи, бе поискал да го занесат в стаята. Изгубил отново съзнание от болка, той се опомни за втори път в стаята, когато пиеше чай, и сега, като повтори отново в спомена си всичко, което му се бе случило, представи си най-живо оня миг на превързочния пункт, когато при гледката на мъките на омразния му човек дойдоха тия нови мисли, които му обещаваха щастие. И тия мисли сега пак, макар неясно и неопределено, овладяха душата му. Той си спомни, че сега притежава ново щастие и че това щастие имаше нещо общо с евангелието. И затуй поиска евангелието. Но лошото положение за раната, както го бяха сложили, и новото преобръщане пак объркаха мислите му и за трети път той се събуди за живот — сега вече в пълната тишина на нощта. Всички около него спяха. Щурчето църкаше отвъд пруста, на улицата някой викаше и пееше, по масата, по иконите и по стените шумоляха хлебарки, една дебела муха трепкаше по възглавницата му и около свещта, сложена до него, с голяма качулка от стопена лой.

Душата му не беше в нормално състояние. Здравият човек обикновено мисли, усеща и си спомня едновременно за безброй предмети, но има власт и сила, като си избере една редица мисли или явления, да спре цялото си внимание на тоя род явления. Здравият човек в мига на най-дълбок размисъл се откъсва, за да каже една учтива дума на някой човек, който е влязъл, и пак се връща към мислите си. Но в това отношение душата на княз Андрей не бе в нормално състояние. Всичките сили на душата му бяха по-дейни, по-светли от всеки друг път, но действуваха извън волята му. Най-различни мисли и представи го изпълваха в едно и също време. Понякога мисълта му неочаквано заработваше, и то с такава сила, яснота и глъбина, с каквито никога не можеше да действува, ако беше здрав; но изведнъж, посред своята работа, тя се прекъсваше, сменяше се с някаква неочаквана представа и той нямаше сили да се върне към нея.

„Да, откри ми се ново щастие, което не може да бъде отнето на човека — мислеше той, легнал в полутъмната тиха селска стая и загледан напреде с трескаво разтворени, неподвижни очи. — Щастие, което е извън материалните сили, извън материалните външни влияния на човека, щастие само на душата, щастието на обичта! То може да бъде разбрано от всеки човек, но единствен Бог е могъл да го осъзнае и предпише. Но как Бог е предписал тоя закон? Защо синът?…“ И изведнъж ходът на тия мисли се прекъсна и княз Андрей чу (без да разбира в бълнуване или в действителност чува това), чу някакъв тих, шепнещ глас, който неуморно повтаряше в такт: „и пити-пити-пити“ и след това „и-ти-ти“ и пак „и пити-пити-пити“ и пак „и ти-ти“. В същото време под звука на тая шепнеща музика княз Андрей усещаше, че над лицето му, точно на средата, израстваше някакво странно въздушно здание от тънки иглички или от тресчици. Той усещаше (макар да му тежеше), че трябва внимателно да пази равновесие, за да не падне издигащото се здание; но то все пак падаше и пак бавно се издигаше под звуците на равномерно шепнещата музика. „Изпъва се! Изпъва се! Разтяга се и непрекъснато се изпъва“ — казваше си княз Андрей. Заедно с вслушването в шепота и с усещането на това здание от иглички, което се изпъваше и издигаше, княз Андрей виждаше откъслечно и червената кръгла светлина на свещицата и чуваше шумоленето на хлебарките и шумоленето на мухата, която се удряше о възглавницата и лицето му. И всеки път, когато мухата досягаше лицето му, тя му причиняваше парливо усещане; но заедно с това той се учудваше, че удряйки точно в мястото, гдето беше издигащото се върху лицето му здание, мухата не го разрушаваше. Но освен това имаше още едно важно нещо. То беше бялото до вратата, беше статуята на сфинкса, която също го притискаше.

„Но може би това е ризата ми на масата — мислеше княз Андрей, — а това са краката ми, а това е вратата; но защо всичко се изпъва и издига и пити-пити-пити и ти-ти и пити-пити-пити… Стига, престани, моля ти се, остави“ — с мъка молеше някого княз Андрей. И изведнъж отново изплуваше мисълта и чувството с необикновена яснота и сила.

„Да, обичта (мислеше той с пълна яснота), но не тая обич, която обича за нещо, заради нещо или поради нещо, но онази обич, която аз изпитах за първи път, когато, умирайки, видях врага си и все пак го обикнах. Аз изпитах онова чувство на обич, която е самата същина на душата и за която не е необходимо да имаш обект. Аз и сега изпитвам това блажено чувство. Да обичаш ближните си, да обичаш враговете си. Всичко да обичаш — да обичаш Бога във всичките му проявления. Да обичаш скъп човек — това може с човешка обич; но само врага си можеш да обичаш с Божа обич. И от това изпитах такава радост, когато почувствувах, че обичам тоя човек. Какво стана той? Жив ли е… Когато обичаш с човешка обич, можеш от обич да минеш към омраза: но Божата обич не може да се измени. Нищо, нито смъртта, нищо не може да я разруши. Тя е същина на душата. А колко много хора мразех аз през живота си. Измежду всички хора никого повече от нея не обичах и не мразех.“ И той си представи живо Наташа не тъй, както си я представяше по-рано, само с нейната прелест, която му носеше радост; но за първи път си представи душата й. И разбра нейното чувство, страданието й, срама й и разкаянието. Сега за първи път разбра жестокостта на своя отказ, видя жестокостта на скъсването си с нея. „Да можех само веднъж още да я видя. Веднъж, загледан в тия очи, да кажа…“

И пити-пити-пити, и ти-ти, и пити-пити-пити — бум, удари се мухата… И вниманието му изведнъж се прехвърли в другия свят на действителност и бълнуване, в който ставаше нещо особено. В тоя свят все тъй се издигаше, без да се разрушава, зданието, все тъй се изпъваше нещо, все тъй с червен кръг гореше свещицата, все същата риза-сфинкс лежеше до вратата; но освен всичко това нещо скръцна, лъхна свеж вятър и нов бял сфинкс, изправен, се яви пред вратата. И главата на тоя сфинкс имаше бледното лице и блестящите очи на същата оная Наташа, за която той преди малко мислеше.

„О, колко е тежко това неспиращо бълнуване!“ — помисли княз Андрей, мъчейки се да изпъди от въображението си това лице. Но това лице бе застанало пред него със силата на действителността и това лице се приближаваше. Княз Андрей искаше да се върне в предишния свят на чистата мисъл, но не можеше и бълнуването го въвличаше в своята област. Тихият шепнещ глас продължаваше своя отмерен мълвеж, нещо натискаше, изпъваше се и странното лице стоеше пред него. Княз Андрей събра всичките си сили, за да се опомни; той мръдна и изведнъж ушите му забучаха, очите се замъглиха и като човек, който се е потопил във вода, изгуби съзнание. Когато се свести, Наташа, същата жива Наташа, която измежду всички в света той най-много искаше да обича с оная нова, чиста Божа обич, открита сега от него, стоеше коленичила пред него. Той разбра, че тя беше живата, истинска Наташа, и не се учуди, но кротко се зарадва. Наташа, на колене, изплашено, но като закована (тя не можеше да помръдне), го гледаше, сдържайки риданията си. Лицето й беше бледно и неподвижно. Само в долната му част нещо трепереше.

Княз Андрей облекчено въздъхна, усмихна се и протегна ръка.

— Вие? — каза той. — Колко хубаво!

С бързо, но предпазливо движение Наташа приближи, както бе коленичила до него, хвана предпазливо ръката му, наведе лице над нея и почна да я целува, като едва я досягаше с устни.

— Простете! — каза тя шепнешком, като дигна глава и го погледна. — Простете ми!

— Обичам ви — рече княз Андрей.

— Простете…

— Какво да простя? — попита княз Андрей.

— Простете ми за онова, което нап… направих — каза едва чуто, с пресечен шепот Наташа и почна още по-често да целува ръката му, като едва я докосваше с устни.

— Аз те обичам повече, по-хубаво от преди — каза княз Андрей и дигна с ръка лицето й, за да може да я гледа в очите.

Тия очи, налети с щастливи сълзи, го гледаха плахо, съчувствено и радостно-любовно. Слабото и бледо лице на Наташа с подути устни беше повече от грозно, беше страшно. Но княз Андрей не виждаше това лице, той виждаше сияещите очи, които бяха прекрасни. Зад тях се чу говор.

Пьотр, камердинерът, сега съвсем опомнен от съня, бе събудил доктора. Тимохин, който през цялото време не бе заспал от болка, отдавна гледаше всичко, което ставаше, и се свиваше на скамейката, покривайки усърдно с чаршафа необлеченото си тяло.

— Какво е това? — каза привдигналият се от леглото доктор. — Излезте, моля ви, госпожо.

В същия миг на вратата почука една прислужница, изпратена от графинята, потърсила дъщеря си.

Наташа излезе от стаята подобно на сомнамбул, събуден сред съня му, и като се върна в тяхната стая, падна с ридания на леглото си.

От тоя ден, през цялото време на по-нататъшното пътуване на Ростови, Наташа не се отдели от ранения Болконски и докторът трябваше да признае, че не бе очаквал от това момиче нито такава твърдост, нито такава вещина в гледането на ранения.

Колкото и страшна да изглеждаше на графинята мисълта, че княз Андрей може (твърде вероятно според доктора) да умре по пътя в ръцете на дъщеря й, тя не можеше да се противи на Наташа. Макар и поради установеното сега сближение между ранения княз Андрей и Наташа през ума им да минаваше, че в случай на оздравяване предишните отношения на годеник и годеница ще бъдат възстановени, никой, а най-малко Наташа и княз Андрей, не говореше за това: нерешеният висящ въпрос за живот и смърт не само за Болконски, но и за цяла Русия засенчваше всички други предположения.

XXXIII

На 3 септември Пиер се събуди късно. Болеше го глава, дрехите, с които спеше, без да се съблича, тежаха на тялото му, а в душата му имаше смътно съзнание за нещо срамотно, което е извършил предния ден; това срамотно нещо беше вчерашният му разговор с капитан Рамбал.

Часовникът показваше единадесет, но навън времето изглеждаше особено навъсено. Пиер стана, потърка очи и като видя пистолета с украсено от резба ложе, поставен отново на масата от Герасим, спомни си де е и какво му предстоеше тъкмо през днешния ден.

„Дали не съм закъснял вече? — помисли Пиер. — Навярно той ще влезе в Москва не по-рано от дванадесет.“ Пиер не си позволяваше да размисля какво му предстои, но бързаше по-скоро да действува.

След като постъкми дрехите си, Пиер взе в ръце пистолета и се накани вече да върви. Но сега за пръв път помисли как — не, разбира се, в ръката си — ще носи по улицата това оръжие. Дори и под широкия кафтан мъчно можеше да се скрие голям пистолет. Нито в пояса, нито под мишница не можеше да бъде сложен и да не се забелязва. Освен това пистолетът беше изпразнен, а Пиер не бе успял да го напълни. „Все едно, с кинжала“ — каза си Пиер, макар че неведнъж, обсъждайки изпълнението на намерението си, решаваше, че главната грешка на студента в 1809 година беше в това, че той искал да убие Наполеон с кинжал. Ала тъй като главната цел на Пиер не беше като че да изпълни замисленото си дело, а да покаже сам на себе си, че не се отрича от намерението си и прави всичко за неговото изпълнение, той бързо взе купения от него до Сухарьова кула заедно с пистолета тъп, ощърбен кинжал в зелена ножница и го скри под жилетката си.

Като опаса кафтана си с пояс и нахлупи шапка, внимавайки да не вдига шум и да не срещне капитана, Пиер мина по коридора и излезе на улицата.

Пожарът, който снощи бе гледал тъй равнодушно, през нощта се бе засилил значително. Москва гореше вече от разни страни. В едно и също време горяха Каретният пазар, Замоскворечието, Покритият пазар, Поварская, шлеповете по Москва река и складовете за дърва при Дорогомиловския мост.

Пътят на Пиер беше през малки улички до улица Поварская и оттам — за Арбат, до Никола Явленни, дето той отдавна бе определил във въображението си мястото, на което трябваше да стане замислената от него работа. Повечето домове бяха със заковани врати и капаци. Улиците и уличките бяха пусти. Миришеше на сажди и дим. От време на време се срещаха руси с неспокойно-плахи лица и французи с не градски, лагерен вид, които вървяха по средата на улиците. И едните, и другите учудено гледаха Пиер. Освен поради високия му ръст и дебелината, странното мрачно-съсредоточено и страдалческо изражение на лицето и на цялата му фигура русите се заглеждаха в Пиер, защото не разбираха от кое съсловие може да е тоя човек. А французите учудено го изпращаха с очи особено защото Пиер, противно на всички други руси, които гледаха французите уплашено и любопитно, не им обръщаше никакво внимание. До портата на една къща трима французи, обяснявайки нещо на неколцина руси, които не ги разбираха, спряха Пиер и го попитаха знае ли френски.

Пиер поклати глава отрицателно и продължи по-нататък. В друга улица един часовой, който пазеше зелена ракла, му извика и едва при повторния страшен вик и звука на пушката, дигнат от часовоя, Пиер разбра, че трябва да избиколи по другата страна на улицата. Не чуваше и не виждаше нищо около себе си. Като нещо страшно и чуждо нему, той с припряност и ужас носеше в себе си своето намерение, страхувайки се — поучен от опита си през миналата нощ — да не би някак си да го загуби. Ала не му бе съдено да донесе в цялост намерението си до мястото, задето се бе отправил. Освен това, дори и нищо да не бе го задържало по пътя, неговото намерение не можеше вече да бъде изпълнено, макар и само поради това, че още преди четири часа Наполеон бе отишъл от Дорогомиловското предградие през Арбат в Кремъл и сега в най-мрачно настроение седеше в царския кабинет в Кремълския дворец и даваше подробни, обстойни заповеди за мерките, които трябваше да се вземат незабавно за потушаване на пожарите, за недопускане на мародерството и за успокояване на жителите. Но Пиер не знаеше това; погълнат цял от предстоящото, той се измъчваше, както се измъчват хора, които упорито са предприели някаква невъзможна работа — не поради трудностите, но поради несходността на работата с тяхната природа, той се измъчваше от страх, че в решителния миг ще допусне слабост и от това ще изгуби уважението към себе си.

Макар че не виждаше и не чуваше нищо около себе си, той по инстинкт съобразяваше пътя си и не объркваше уличките, които го извеждаха на Поварская.

Колкото повече се приближаваше до Поварская, толкова димът ставаше все по-гъст и по-гъст и дори ставаше топло от огъня на пожара. От време на време иззад покривите на къщите се извиваха огнени езици. По улиците се срещаха повече хора и тия хора бяха по-разтревожени. Но макар и да усещаше, че около него става нещо необикновено, Пиер не си даваше сметка, че се приближава до пожара. Когато минаваше по пътечката през едно голямо незастроено място, което допираше с едната си страна до улица Поварская, а с другата до градините в дома на княз Грузински, Пиер неочаквано съвсем близо до себе си чу отчаян плач на жена. Той се спря като пробуден от сън и дигна глава.

Встрани от пътечката, върху изсъхналата прашна трева, имаше струпана покъщнина: пухени пестели, самовар, икони и сандъци. На земята до сандъците седеше възрастна слаба жена с дълги, издадени навън, горни зъби, облечена в черно широко палто и шапчица. Тая жена се клатеше, нареждайки нещо, и се късаше от плач. Две момиченца, от десет до дванадесет години, облечени в мръсни късички роклички и палтенца, с изражение на недоумение по бледите си уплашени лица, гледаха майка си. Най-малкото момченце, около седемгодишно, в кафтанче и с чужда грамадна фуражка, плачеше в ръцете на стара бавачка. Боса мръсна слугиня седеше на сандък, разплела белезникавата си плитка, изскубваше опърлени косми и ги миришеше. Мъжът, със среден ръст, малко изгърбен човек в чиновнически мундир, с малки търкалясти бакенбарди и гладки сколуфи, които се показваха изпод нахлупената фуражка, разместваше с неподвижно лице сандъците, сложени един върху друг, и измъкваше някакви дрехи изпод тях.

Когато видя Пиер, жената почти се хвърли в нозете му.

— Мили хора, християни православни, спасете ни, помогнете ни, миличък!… Някой да помогне — думаше тя посред риданията си. — Момиченцето ми!… Щерка ми!… Малката ми щерка оставихме!… Изгоряла е! О-о-о! Затова ли съм те отгде… О-о-о!

— Стига, Маря Николаевна — обърна се тихо мъжът и очевидно само да се оправдае пред чуждия човек. — Навярно сестрата я е занесла, инак — няма де да бъде! — добави той.

— Камък, злодеец! — закрещя злобно жената и изведнъж спря да плаче. — Ти сърце нямаш, не ти е жал за детето ти. Друг да беше — от огъня щеше да го извади. А това е камък, не е човек, не е баща. Вие сте благороден човек — каза бързо-бързо, като хлипаше, жената, обръщайки се към Пиер. — Запали се до нас, прехвърли се и у нас. Момичето викна: „Гори!“ Хвърлихме се да прибираме. Както си бяхме, тъй изскочихме… Ей какво грабнахме… Божията благословия и постелята от чеиза, всичко друго пропадна. Грабваме децата, Катечка я няма. О-о-о! Господи!… — И тя пак зарида. — Милото ми детенце изгоря, изгоря!

— Но де е тя, де е останала? — каза Пиер. По изражението на лицето му, което се оживи, жената разбра, че тоя човек може да й помогне.

— Бащице! — викна тя и се улови за нозете му. — Благодетелю, успокой сърцето ми… Аниска, иди, мръснице, го придружи — извика тя на момичето, като изкриви сърдито уста и с това показа още повече дългите си зъби.

— Придружи, придружи ме, аз… аз… аз ще направя — каза бързо и задъхано Пиер.

Мръсната слугиня излезе иззад сандъка, прибра плитката си, въздъхна и тръгна с широките си боси крака напред из пътечката. Пиер сякаш се съвзе изведнъж след тежко безсъзнание. Дигна глава, очите му светнаха с блясък на живот и с бързи стъпки тръгна след момичето, изпревари го и излезе на Поварская. Цялата улица бе застлана с облак черен дим. Из тоя облак тук-там изскачаха езици от пламък. Голяма тълпа се трупаше пред пожара. Посред улицата бе застанал един френски генерал и приказваше нещо на обкръжаващите го. Придружаван от момичето, Пиер понечи да приближи до мястото, дето беше генералът, но френските войници го спряха…

— On ne passe pas[1] — извика му един.

— Тук, чичко! — извика момичето. — Ще минем по уличката и през Никулини.

Пиер се върна назад и тръгна, като от време на време подскачаше, за да го настигне. Момичето изтича по улицата, сви наляво в пресечката и след като мина три къщи, излезе надясно през портата.

— Ей тука, след малко — каза момичето, завтече се през двора, отвори една вратичка в дъсчения стобор, спря се и посочи на Пиер една малка дървена пристройка, която гореше ярко и лъхаше жар. Едната страна се бе съборила, другата гореше и пламъкът ярко изскачаше изпод цепнатините на прозорците и изпод покрива.

Когато влезе през вратичката, горещината облъхна Пиер и той, без да ще, спря.

— Коя, коя е вашата къща? — попита той.

— О-о-ох! — почна да вие слугинята, сочейки пристройката. — Ей тази, тази беше нашата фатира. Изгоря ти, съкровище наше, Катечка, госпожичке моя ненагледна, о-ох! — почна да вие Аниска, която, щом видя пожара, почувствува необходимост да прояви и своите чувства.

Пиер се мушна към пристройката, но горещината беше толкова силна, че той неволно описа дъга около пристройката и се намери до една голяма къща, която засега гореше само от едната страна и откъм покрива и около която гъмжеше тълпа французи. Отначало Пиер не разбра какво правеха тия французи, които мъкнеха нещо; но когато видя пред себе си французина, който удряше с тъпото на сабята си един селянин, за да му вземе лисичата шуба, Пиер смътно проумя, че тука грабеха, но нямаше време да се спира на тая мисъл.

Пращенето и грохотът от стени и тавани, които се срутваха, свистенето и съскането на пламъка и оживените викове на хората, гледката на разлюлените, ту навъсени, гъсти и черни, ту издигащи се по-светли облаци дим, с блясъци от искри и тук-там плътен, на снопове, червен пламък, а другаде — люспесто-златист, който опипваше стените, усещането на горещина и дим и бързината на движението оказаха на Пиер обикновеното възбуждащо въздействие на пожарите. Това въздействие бе особено силно върху него, защото, когато видя тоя пожар, Пиер изведнъж се почувствува освободен от мислите, които му тежаха. Той се почувствува млад, весел, сръчен и решителен. Тичешком избиколи пристройката откъм голямата къща и искаше вече да отскочи до оная част, която още бе цяла, но в тоя миг току над главата му се чуха викове от няколко гласа и след това трясък и звънтене от нещо тежко, което падна до него.

Пиер се обърна да погледне и видя на прозорците на къщата французи, които изхвърлиха едно чекмедже от скрин, пълно с някакви метални неща. Долу други френски войници се приближиха до чекмеджето.

— Eh bien, qu’est-ce qu’il veut celui-la[2] — извика един от тях на Пиер.

— Un enfant dans cette maison. N’avez-vous pas vu un enfant?[3] — каза Пиер.

— Tiens, qu’est-ce qu’il chante celui-la? Va te promener[4] — обадиха се гласове и един от войниците, който явно се боеше да не би на Пиер да е хрумнало да им вземе сребърните и бронзови неща, които бяха в чекмеджето, тръгна заплашително към него.

— Un enfant? — викна отгоре един французин. — J’ai entendu piailler quelque chose au jardin. Peut-etre c’est son moutard au bonhomme. Faut etre humain, voyez-vous…[5]

— Ou est-il? Ou est-il?[6] — попита Пиер.

— Par ici? Par ici! — извика му французинът от прозореца, сочейки му градината зад къщата. — Attendez je vais descendre.[7]

И наистина след минута французинът, мургав момък по риза, с някакво петно на бузата, скочи от прозореца на долния етаж, тупна Пиер по рамото и се завтече с него в градината.

— Depechez-vous, vous autres — извика той на другарите си, — commence a faire chaud.[8]

Когато излязоха на постланата с пясък пътечка, французинът дръпна Пиер за ръката и му показа площадката сред градината. Под една скамейка лежеше тригодишно момиченце в розова рокличка.

— Voila votre moutard. Ah, une petite, tant mieux — рече французинът. — Au-revoir, mon gros. Faut etre humain. Nous sommes tous mortels, voyez-vous[9] — и французинът с петното на бузата се завтече назад при другарите си.

Задъхан от радост, Пиер изтича при момиченцето и искаше да го вземе на ръце. Но като видя чужд човек, неприятното на вид, скрофульозно-болезнено момиченце, което приличаше на майка си, почна да вика и хукна да бяга. Ала Пиер го хвана и взе в ръце; то запищя с отчаяно-злобен глас и с малките си ръчички почна да отмахва от себе си ръцете на Пиер и да ги хапе със сополивата си уста. Пиер бе обзет от чувство на ужас и погнуса, подобно на онова, което изпитваше при пипване на някое малко животно. Но той направи усилие над себе си, за да не хвърли детето, и отърча с него назад, към голямата къща. Ала вече не можеше да се мине по същия път; слугинчето Аниска го нямаше и с чувство на жалост и отвращение, притискайки към себе си, колкото можеше по-нежно, страдалчески хлипащото и мокро момиченце, Пиер хукна през градината да търси друг изход.

[1] Тук не се минава. ↑

[2] Тоя пък какво иска. ↑

[3] Има дете в тая къща. Не видяхте ли някое дете? ↑

[4] Какво разправя тоя? Върви по дяволите. ↑

[5] Дете ли? Аз чух, че нещо пищеше в градината. Може да е неговото дете, трябва да бъдем човечни… ↑

[6] Де е то? Де е то? ↑

[7] Тук, тук! Чакайте, аз ей сега ще сляза. ↑

[8] Побързайте, почва да пече силно. ↑

[9] Ето вашето дете. А, момиченце, толкова по-добре. Довиждане, дебеланко. Човещина, нали? Всички сме хора. ↑

XXXIV

Пиер мина тичешком през дворове и улички и когато се върна с товара си до градината на Грузински, до ъгъла на Поварская, в първия миг не позна мястото, отдето бе тръгнал за детето: толкова измъкната от къщите покъщнина и хора бяха струпани там. Освен руските семейства, които спасяваха от пожара и себе си, и имуществата си, тук бях и неколцина френски войници в различни облекла. Те не привлякоха вниманието на Пиер. Той бързаше да намери семейството на чиновника, за да предаде детето на майката, и да се върне пак да спасява още някого. Струваше му се, че има да върши, и то бързо, още много неща. Стоплен от огъня и тичането, в тоя миг Пиер още по-силно изпитваше чувството на младост, оживление и решителност, което го бе обзело, когато хукна да спасява детето. Сега момиченцето бе притихнало и хванало с ръчичките си Пиеровия кафтан, седеше на ръката му и като диво зверче гледаше наоколо си. Пиер го поглеждаше от време на време и леко му се усмихваше. Струваше му се, че вижда нещо трогателно-невинно и ангелско в това уплашено и болезнено личице.

Нито чиновникът, нито жена му бяха на предишното място. С бързи крачки Пиер се разхождаше между хората, вглеждаше се в разните лица, които срещаше. Неволно той съзря едно грузинско или арменско семейство, което се състоеше от един красив, много стар човек, източен тип, облечен в нов кожух с лице от плат и нови ботуши, от стара жена същия тип и от една млада жена. Тая твърде млада жена се видя на Пиер съвършен образец на източна красота със своите резки, очертани като дъги черни вежди и с дългото си извънредно нежно-румено и хубаво лице без всякакво изражение. Сред разхвърляната покъщнина, в тълпата на площада, в богатото си атлазено палто и ярковиолетова забрадка на главата, тя приличаше на нежно, отгледано в парник, растение, изхвърлено на снега. Тя бе седнала върху куп вързопи наблизо зад бабата и гледаше в земята със своите неподвижно големи, черни, продълговати и с дълги мигли очи. Личеше, че съзнава своята красота и се страхуваше заради нея. Това лице порази Пиер и в бързината, когато минаваше покрай стобора, той няколко пъти се обърна да я види. Като стигна до стобора и пак не намери ония, които му трябваха, Пиер се спря и извърна да погледне.

Сега фигурата на Пиер с дете на ръце повече от по-рано се хвърляше в очи и около него се събраха неколцина руси, мъже и жени.

— Да не си загубил някого, мили човече? Вие май сте благородник? Чие е детето? — питаха го.

Пиер отговори, че детето е на една жена, облечена с черно палто, която седяла на това място с децата си, и попита не яли познава някой и де е отишла.

— Ами трябва да са Анферови — каза един стар дякон, обръщайки се към една сипаничава жена. — Господи помилуй, Господи помилуй — добави той с обикновения си басов глас.

— Де ти — Анферови? — рече жената. — Анферови заминаха още сутринта. Това е или на Маря Николаевна, или на Иванови.

— Той каза — жена, а Маря Николаевна е госпожа — рече един слуга.

— Но вие я познавате, тя има дълги зъби и е слаба — каза Пиер.

— Същата е, Маря Николаевна. Те отидоха в градината, щом тия вълци нахлуха тук — рече жената, като посочи френските войници.

— О, Господи помилуй — добави отново дяконът.

— Минете ей оттук, те са там. Тя е същата. Вайкаше се, плачеше — рече жената отново. — Тя е, същата. Ей тук — на̀.

Но Пиер не слушаше жените. От няколко секунди той вече гледаше, без да откъсва очи, какво ставаше на няколко крачки от него. Той гледаше арменското семейство и двама френски войници, които се бяха приближили до арменците. Единият от тия войници, дребно, врътливо човече, беше облечен в сив шинел и опасан с въже. На главата си имаше качулка, а краката му бяха боси. Другият, който особено порази Пиер, беше дълъг, малко изгърбен, светлорус, слаб човек с бавни движения и идиотско изражение на лицето. Той беше облечен с мъхесто палто, сини панталони и големи скъсани обуща. Дребният французин без ботушите, в сивия шинел, щом се приближи до арменците, веднага им каза нещо, хвана краката на стареца и старецът веднага почна бързо да събува ботушите. Другият, в палтото, се спря срещу красавицата арменка и мълчаливо, неподвижно, с ръце в джобовете, се загледа в нея.

— Вземи, вземи детето — рече бързо и заповеднически Пиер, обръщайки се към жената, като й подаде момиченцето.

— Предай им го, дай! — почти викна той на жената, слагайки развикалото се момиченце на земята, и пак се обърна да погледне французите и арменското семейство. Старецът седеше вече бос. Дребният французин бе събул от него и втория ботуш и потупваше двата ботуша един о друг. Старецът, хлипайки, казваше нещо, но Пиер само набързо видя това; цялото му внимание бе насочено към французина в палтото, който в това време, бавно заклатен, отиде до младата жена, извади ръце от джобовете си и я хвана за шията.

Красавицата арменка продължаваше да седи в същото неподвижно положение със спуснати дълги мигли и сякаш не виждаше и не чувствуваше какво правеше с нея войникът.

Докато Пиер премине бегом няколкото крачки, които го отделяха от французите, дългият мародер в палтото вече късаше от шията на арменката огърлицата й и младата жена, хванала шията си с ръце, пронизително викаше.

— Laissez cette femme![1] — изхърка яростно Пиер, като улови дългия изгърбен войник за раменете и го блъсна назад. Войникът падна, дигна се и избяга. Но неговият другар хвърли ботушите, извади сабята си и се приближи застрашително срещу Пиер.

— Voyons, pas de betises![2] — извика той.

Пиер се намираше в бесен пристъп на ярост, който го караше да се самозабравя и удесеторяваше силите му. Той се хвърли срещу босия французин и преди още оня да извади сабята си, събори го и почна да го удря с юмруци. Чу се одобрителен вик на обкръжилата го тълпа, но в същото време от ъгъла се показа конен разезд от френски улани. Уланите приближиха в тръс до Пиер и французина и ги обкръжиха. От всичко, което стана по-нататък, Пиер не помнеше нищо. Помнеше, че би някого, че биха него и че накрая почувствува ръцете си вързани, че множество френски войници го заобиколиха и претърсиха дрехите му.

— Il a un poignard, lieutenant[3] — бяха първите думи, които разбра Пиер.

— Ah, une arme![4] — каза офицерът и се обърна към босия войник, който бе арестуван заедно с Пиер.

— C’est bon, vous direz tout cela au conseil de guerre[5] — рече офицерът. И след това се обърна към Пиер: — Parlez-vous francais, vous?[6]

Пиер се оглеждаше наоколо с налети от кръв очи и не отговори. Навярно лицето му им се видя много страшно, защото офицерът каза нещо шепнешком и още четирима улани се отделиха от командата и застанаха от двете страни на Пиер.

— Parlez-vous francais? — повтори му въпроса си офицерът, като стоеше надалеч от него. — Faites venir l’interprete.[7] — От редиците излезе едно дребно човече в цивилно руско облекло. По дрехите и по говора му Пиер веднага позна някакъв французин, който служеше в един московски магазин.

— Il n’a pas l’air d’un homme du peuple[8] — рече преводачът, като изгледа Пиер.

— Oh-oh! Ca m’a bien l’air d’un des incendiaires — рече офицерът. — Demandez-lui ce qu’il est?[9] — добави той.

— Кой си ти? — попита преводачът. — Ти трябва отговаряш началство — каза той.

— Je ne vous dirai pas qui je suis. Je suis votre prisonnier. Emmenez-moi[10] — каза изведнъж на френски Пиер.

— Ah! Ah! — обади се офицерът намръщен. — Marchons![11]

Около уланите се събра тълпа. Най-близо до Пиер беше сипаничавата жена с момиченцето; когато патрулът тръгна, тя излезе напред.

— Къде те водят, миличък? — каза тя. — Момиченцето, къде да дяна момиченцето, ако не е тяхно! — рече жената.

— Qu’est-ce qu’elle veut cette femme?[12] — попита офицерът.

Пиер беше като пиян. Когато видя момиченцето, което бе спасил, яростното му състояние се засили още повече.

— Ce qu’elle dit? — обади се той. — Elle m’apporte ma fille que je viens de sauver des flammes — рече той. — Adieu![13] — И без сам да знае как изтърва тая безцелна лъжа, тръгна между французите с решителни и тържествени крачки.

Френският разезд беше от разездите, изпратени по нареждане на Дюронел из разните улици на Москва за прекратяване на мародерството и най-вече за залавяне на подпалвачите, които по общото, изказано през тоя ден мнение на френските висши чинове бяха причина за пожарите. След като обиколи няколко улици, разездът залови още петима подозрителни руси, един дребен търговец, двама семинаристи, един селянин, един слуга и няколко мародери. Ала от всички подозрителни хора най-подозрителен изглеждаше Пиер. Когато заведоха всички за нощуване в една голяма къща на Зубовския насип, дето имаше арест, Пиер под строга охрана бе оставен отделно.

[1] Оставете тая жена! ↑

[2] Хайде, хайде, без глупости! ↑

[3] Той има кинжал, лейтенант. ↑

[4] А, оръжие! ↑

[5] Добре, ще разправиш туй на военния съд. ↑

[6] Говорите ли френски? ↑

[7] Повикайте преводача. ↑

[8] Той не прилича на човек от простолюдието. ↑

[9] О, о! Той много прилича на подпалвач. Попитайте го кой е? ↑

[10] Няма да ви кажа кой съм. Аз съм ваш пленник. Водете ме. ↑

[11] А! А! Да вървим. ↑

[12] Какво иска тая жена? ↑

[13] Какво иска ли? Тя носи дъщеря ми, която току-що спасих от огъня. Сбогом! ↑

ТОМ ЧЕТВЪРТИ

ЧАСТ ПЪРВА

I

В това време в Петербург сред висшите кръгове, с по-голяма жар от когато и да било, се водеше сложна борба между партиите на Румянцев, на французите, на Мария Фьодоровна, на престолонаследника и на другите, заглушавана както винаги от бръмченето на придворните търтеи. Но спокойният, разкошен, зает само от призраците, от отражението на живота, петербургски живот си вървеше както преди; и трябваше да се правят големи усилия, за да може през вървежа на тоя живот да се осъзнае опасността и тежкото положение, в което се намираше руският народ. Същите посещения на обществени места, същите балове, същият френски театър, същите интереси на дворовете, същите служебни интереси и интриги. Само в най-висшите кръгове се правеха усилия да се напомни за тежкото сегашно положение. Шепнешком се разправяше как двете императрици в тия толкова тежки условия постъпили противоположно една на друга. Императрица Мария Фьодоровна, загрижена за доброто състояние на подведомствените й благотворителни и възпитателни учреждения, даде нареждане за изпращане на всички институти в Казан и нещата на тия заведения бяха вече стегнати. А когато запитаха императрица Елисавета Алексеевна какви нареждания ще обича да даде, тя благоволи да отговори с присъщия й руски патриотизъм, че не може да дава нареждания за държавните учреждения, тъй като това е работа на царя; а за онова, което зависи лично от нея, благоволи да каже, че тя ще напусне Петербург последна.

На 26 август, точно в деня на Бородинското сражение, у Ана Павловна имаше вечер, украшението на която щеше да бъде четенето на писмото на владиката, с което се изпращаше на царя иконата на преподобния свети Сергей. Това писмо се смяташе за образец на патриотично, духовно красноречие. Щеше да го прочете лично княз Василий, който бе известен като изкусен четец. (Той четеше и у императрицата.) Четенето се смяташе за изкусно, когато думите, съвсем независимо от значението им, преминаваха гръмливо и напевно от отчаян вой в нежно мълвене, така че съвсем случайно на една дума се падаше вой, а на другите — ромолене. Това четене, както и всичките вечери на Ана Павловна, имаше политическо значение. На тая вечер щяха да присъствуват няколко важни лица, които трябваше да бъдат посрамени за посещаването им на френския театър, както и да бъдат надъхани с патриотично настроение. Бяха се събрали вече доста хора, но Ана Павловна още не виждаше в салона всички, които й трябваха, и затова, докато пристъпи към четенето, водеше общи разговори.

Днес злобата на деня в Петербург беше болестта на графиня Безухова. Преди няколко дни графинята неочаквано бе заболяла, пропусна няколко събрания, на които тя обикновено биваше украшението, чуваше се, че не приема никого и че вместо прочутите петербургски доктори, които обикновено я лекуваха, се доверила на някакъв италиански доктор, който я лекувал по някакъв нов и необикновен начин.

Всички много добре знаеха, че болестта на прелестната графиня бе причинена от неудобството да се омъжи наведнъж за двама мъже и че лечението на италианеца се състоеше в отстраняването на това неудобство; ала пред Ана Павловна не само че никой не смееше и да помисли за това, но се преструваха, като че никой и не го знаеше.

— On dit que la pauvre comtesse est tres mal. Le medecin dit que c’est l’angine pectorale.[1]

— L’angine? Oh, c’est une maladie terrible![2]

— On dit que les rivaux se sont reconcilies grace a l’angine…[3]

Думата ангина се повтаряше с голямо удоволствие.

— Le vieux comte est touchant a ce qu’on dit. Il a pleure comme un enfant quand le medecin lui a dit que le cas etait dangereux.

— Oh, ce serait une perte terrible. C’est une femme ravissante.

— Vous parlez de la pauvre comtesse — рече, като се приближи Ана Павловна. — J’ai envoye savoir de ses nouvelles. On m’a dit qu’elle allait un peu mieux. Oh, sans doute, c’est la plus charmante femme du monde[4] — каза Ана Павловна, усмихвайки се на своята възторженост. — Nous appartenons a des camps differents, mais cela ne m’empeche pas de l’estimer, comme elle le merite. Elle est bien malheureuse[5] — добави Ана Павловна.

Един непредпазлив млад човек, който помисли, че с тия думи Ана Павловна приповдига завесата над тайната на болестта на графинята, си позволи да изрази учудването си, че не са били извикани известни лекари и че графинята е лекувана от един шарлатанин, който може да й даде опасни лекарства.

— Vos informations peuvent etre meilleures que les miennes[6] — нахвърли се злобно Ана Павловна срещу неопитния момък. — Mais je sais de bonne source que le medecin est homme tres savant et tres habile. C’est le medecin intime de la Reine d’Espagne.[7] — И съкрушавайки по тоя начин момъка, Ана Павловна се обърна към Билибин, който беше в друг кръжец и като говореше за австрийците, бе сбърчил кожата на челото, готов очевидно да я отпусне, за да каже un mot[8].

— Je trouve que c’est charmant![9] — каза той за дипломатическия документ, с който бяха изпратени във Виена австрийските знамена, пленени от Витгенщайн, le heros de Petropole[10] (както го наричаха в Петербург).

— Как, как беше? — обърна се към него Ана Павловна, като предизвика мълчание, за да се чуе mot, което тя знаеше вече.

И Билибин повтори точните думи на дипломатическото писмо, съчинено от него:

— „L’Empereur renvoie les drapeaux Autrichiens, drapeaux amis et egares, qu’il a trouve hors de la route“[11] — завърши Билибин, като отпусна кожата си.

— Charmant, charmant[12] — рече княз Василий.

— C’est la route de Varsovie peut-etre[13] — високо и неочаквано каза княз Иполит. Всички се обърнаха да го погледнат, без да разбират какво искаше да каже с това. Княз Иполит също с весело учудване се оглеждаше наоколо. И той както другите не разбираше какво значеха казаните от него думи. През своята дипломатическа кариера той неведнъж бе забелязвал, че казаните по такъв начин думи неочаквано излизаха много остроумни и той каза за всеки случай думите, които първи попаднаха на езика му. „Може да излезе много хубаво — помисли той, — а пък ако не излезе, те ще съумеят там да го оправят.“ Наистина, тъкмо когато се възцари неловкото мълчание, влезе онова не дотам патриотично лице, което Ана Павловна очакваше, за да го вкара в правия път, и като се усмихна и закани с пръст на Иполит, покани княз Василий до масата, поднесе му две свещи и ръкописа и го помоли да почне. Всичко се смълча.

— „Всемилостиви царю-император! — възгласи строго княз Василий и изгледа публиката, сякаш питаше има ли някой да каже нещо против това. Но никой не каза нищо. — Първопрестолният град Москва, новият Ерусалим, ще приеме своя Христос — подчерта неочаквано думата своя, — също както майка приема в обятията си своите усърдни синове и през издигащата се мъгла, съзирайки бляскавата слава на твоята държава, пее във възторг: «Осанна, благословен грядий!»“ — произнесе с плачещ глас княз Василий последните думи.

Билибин внимателно разглеждаше ноктите си и мнозина очевидно се стесняваха и сякаш питаха — те пък за какво са виновни? Ана Павловна предварително повтаряше шепнешком като някоя бабичка молитвата при причастие:

— Нека дръзкият и нахален Голиат… — прошепна тя.

Княз Василий продължи:

— „Нека дръзкият и нахален Голиат от френските предели разнася по земите на Русия смъртоносни ужаси; кротката вяра, която е прашката на руския Давид, внезапно ще срази жадната за кръв глава на неговата гордост. Тая икона на преподобния Сергей, памтивековният ревнител за благото на нашето отечество, се поднася на ваше императорско величество. Скърбя, че моите слабеещи сили ми пречат да се насладя, като ви лицезря. Топли молитви възнасям към небесата — всесилният да възвеличи рода на ония, които са прави, и да изпълни милостиво желанията на ваше величество.“

— Quelle force! Quel style![14] — разнесоха се похвали за четеца и за съчинителя. Въодушевени от тая реч, гостите на Ана Павловна дълго още разговаряха за положението на отечеството и правеха различни предположения за изхода на сражението, което щеше да се даде тия дни.

— Vous verrez[15] — каза Ана Павловна, — че утре, на рождения ден на царя, ще получим някакво известие. Аз имам хубаво предчувствие.

[1] Казват, че клетата графиня е много зле. Докторът казал, че това е ангина пекторис. ↑

[2] Ангина пекторис? О, това е ужасна болест. ↑

[3] Казват, че съперниците се примирили благодарение на ангината. ↑

[4] Старият граф, както разправят, бил много трогателен. Заплакал като дете, когато докторът му казал, че случаят е опасен.

— О, би било голяма загуба. Такава очарователна жена.

— За клетата графиня приказвате, нали… Аз пратих да науча как е. Казаха ми, че била малко по-добре. О, несъмнено, тя е най-прелестната жена в света. ↑

[5] Ние сме от противни лагери, но това не ми пречи да я уважавам, както заслужава. Тя е толкова нещастна. ↑

[6] Вашите сведения може да са по-верни от моите. ↑

[7] Но аз знам от добър източник, че тоя доктор е много учен и изкусен човек. Той е личният лекар на испанската кралица. ↑

[8] Остроумие. ↑

[9] Намирам, че това е прелестно! ↑

[10] Героят на Петропол. ↑

[11] Императорът връща австрийските знамена, приятелски и загубени знамена, които той намери извън истинския път. ↑

[12] Прелестно, прелестно. ↑

[13] Той е Варшавският път може би. ↑

[14] Каква сила! Какъв стил! ↑

[15] Вие ще видите. ↑

II

Предчувствието на Ана Павловна наистина се оправда. На другия ден, през време на молебена в двореца по случай рождения ден на царя, княз Волконски бе извикан да излезе от църквата и получи един пакет от княз Кутузов. Това беше донесението на Кутузов, писано от Татариново в деня на сражението. Кутузов пишеше, че русите не са отстъпили ни една крачка, че френските загуби са по-големи от нашите, че той пише набързо от полесражението, преди да е събрал последните сведения. Значи, това беше победа. И веднага, без да излизат от църква, въздадоха благодарност на твореца за неговата помощ и за победата.

Предчувствието на Ана Павловна се оправда и през цялата сутрин в града царуваше радостно-празнично настроение. Всички твърдяха, че победата е пълна, а някои вече приказваха за пленяването на самия Наполеон, за свалянето му от престола и за избирането на нов държавен глава на Франция.

Далеч от действителността и сред условията на придворния живот събитията твърде мъчно могат да се отразяват в цялата им пълнота и сила. Общите събития неволно се групират около някой отделен случай. Така сега главната радост на придворните беше колкото за това, че сме победили, толкова и за туй, че съобщението за тая победа дойде тъкмо на рождения ден на царя. То беше като сполучлив сюрприз. В донесението на Кутузов се казваше също за загубите на русите и между другите се споменаваха Тучков, Багратион, Кутайсов. И тъжната страна на събитията в тукашния петербургски свят се сгрупира също тъй около едно събитие — смъртта на Кутайсов. Него всички го познаваха, царят го обичаше, той беше млад и интересен. През тоя ден всички се срещаха с думите:

— Колко чудно стана това. Тъкмо на молебена. А каква загуба е Кутайсов! Ах, колко жално!

— Какво ви казах аз за Кутузов? — думаше сега княз Василий с гордост на пророк. — Аз винаги казвах, че само той е способен да победи Наполеон.

Но на другия ден не се получи известие от армията и общият глас стана тревожен. Придворните страдаха поради това, че царят страдаше от неизвестността.

— Представете си положението на царя! — казваха придворните и вече не превъзнасяха както завчера Кутузов, а го осъждаха, защото бе причина за безпокойството на царя. През тоя ден княз Василий вече не се хвалеше със своето protege Кутузов, а когато ставаше дума за главнокомандуващия, пазеше мълчание. Освен това същия ден привечер сякаш всичко се струпа, за да хвърли в тревога и безпокойство петербургските жители; прибави се още една страшна новина: графиня Елена Безухова умря скоропостижно от оная страшна болест, която тъй приятно се изговаряше. Официално във висшето общество всички казваха, че графиня Безухова е умряла от страшен пристъп на angine pectorale[1], но в интимните кръжоци се разправяха подробности, как le medecin intime de la Reine d’Espagne[2] предписал на Елен малки дози от някаква лекарство, за да произведе известно действие; но Елен, измъчвана от това, че старият граф я подозирал, и от това, че мъжът й, на когото била писала (тоя нещастен, развратен Пиер), не й отговарял, неочаквано взела твърде голяма доза от предписаното й лекарство и умряла в мъки, преди да успеят да й помогнат. Разправяше се, че княз Василий и старият граф искали да държат отговорен италианеца, но италианецът показал такива писъмца от клетата покойница, че веднага го пуснали.

Общите разговори се съсредоточиха около три тъжни събития: неизвестността, в която се намираше царят, загиването на Кутайсов и смъртта на Елен.

На третия ден след донесението на Кутузов в Петербург пристигна един помешчик от Москва и по целия град се пръсна известието, че Москва била оставена на французите. Това беше ужасно! Ами положението на царя! Кутузов беше изменник и княз Василий през времето на visites de condoleance[3], които му правеха по случай смъртта на дъщеря му, казваше за възхвалявания преди това от него Кутузов (можеше да му се прости, че в скръбта си той забравяше какво бе говорил по-рано), казваше, че нищо друго не можеше да се очаква от слепия и развратен старец.

— Учудвам се само как можеше да се повери на такъв човек съдбата на Русия.

Докато това известие не беше още официално, човек можеше да се съмнява, но на другия ден дойде следното донесение от граф Растопчин.

„Адютантът на княз Кутузов ми донесе писмо, с което князът иска от мене полицейски офицери за прекарване армията на Рязанското шосе. Той казва, че със съжаление оставя Москва. Господарю! Постъпката на Кутузов решава съдбата на столицата и на вашата империя. Русия ще потрепери, когато научи за отстъпването на града, дето е съсредоточено величието на Русия, дето е прахът на вашите прадеди. Аз ще вървя с армията. Аз изнесох от града всичко и ми остана само да оплаквам участта на отечеството си.“

Като получи това донесение, царят изпрати по княз Волконски следния рескрипт на Кутузов:

„Княз Михаил Иларионович! От 29 август аз нямам никакви донесения от вас. А през Ярославъл получих от 1 септември тъжно известие от московския главнокомандуващ, че вие сте решили да изоставите Москва, без да я браните с армията. Можете сам да си представите какво въздействие е имало върху мене това известие, а вашето мълчание засилва учудването ми. Заедно с настоящото изпращам генерал-адютанта княз Волконски, за да научи от вас положението на армията и причините, които са ви подбудили за толкова печално решение.“

[1] Ангина пекторис. ↑

[2] Личният лекар на испанската кралица. ↑

[3] Съболезнователни визити. ↑

III

Девет дни слез изоставянето на Москва в Петербург пристигна пратеник от Кутузов с официално съобщение за изоставянето на Москва. Тоя пратеник беше французинът Мишо, който не знаеше руски, но quoique etranger, Russe de coeur et d’ame[1], както сам казваше за себе си.

Царят веднага прие пратеника в кабинета си в двореца на Каменния остров. Мишо, който преди кампанията никога не беше виждал Москва и които не знаеше руски, все пак се чувствуваше развълнуван, когато се яви пред notre tres gracieux souverain[2] (както писа той) с известието за пожара на Москва, dont les flammes eclairaient sa route[3].

Макар че източникът на chagrin[4] на господин Мишо трябва да е бил друг, а не оня, от който произлизаше скръбта на русите, той имаше такова тъжно лице, когато го въведоха в царския кабинет, че царят веднага го запита:

— M’apportez— vous de tristes nouvelles, colonel?[5]

— Bien tristes, sire — отговори Мишо, като въздъхна и наведе очи. — L’abandon de Moscou.[6]

— Aurait on livre mon ancienne capitale sans se battre?[7] — каза бързо царят, като избухна изведнъж.

Мишо почтително предаде онова, което Кутузов му бе заповядал да предаде — именно, че нямало възможност да се бият при Москва и че тъй като е оставало само да се избере — или да се загуби армията и Москва, или само Москва, фелдмаршалът трябвало да избере последното.

Царят слушаше мълчаливо, без да гледа Мишо.

— L’ennemi est-il en ville?[8] — попита той.

— Oui, sire, et elle est en cendres a l’heure qu’il est. Je l’ai laissee toute en flammes[9] — каза решително Мишо; но като погледна царя, той се ужаси от това, което бе направил. Царят почна да диша тежко и често, долната му устна затрепери и прекрасните му сини очи мигновено овлажняха от сълзи.

Но това продължи само минута. Царят изведнъж се намръщи, сякаш се осъждаше за слабостта си. И като дигна глава, обърна се с твърд глас към Мишо.

— Je vois, colonel, par tout ce qui nous arrive — каза той, — que la providence exige de grands sacrifices de nous… Je suis pret a me soumettre a toutes ses volontes; mais dites moi, Michaud, comment avez-vous laisse l’armee, en voyant ainsi, sans coup ferir, abandonner mon ancienne capitale? N’avez-vous pas apercu du decouragement?…[10]

Като видя успокояването на своя tres gracieux souverain[11], и Мишо се успокои, но не бе успял още да приготви отговор на прямия и съществен въпрос на царя, който изискваше също тъй прям отговор.

— Sire, me permettrez-vous de vous parler franchement en loyal militaire?[12] — каза той, за да спечели време.

— Colonel, je l’exige toujours — каза царят. — Ne me cachez rien, je veux savoir absolument ce qu’il en est.[13]

— Sire! — каза с тънка, едва забележима усмивка Мишо, успял вече да приготви отговора си във формата на лека и почтителна jeu de mots[14]. — Sire! J’ai laisse toute l’armee depuis les chefs jusqu’au dernier soldat, sans exception, dans une crainte epouvantable, effayante…[15]

— Comment ca?[16] — прекъсна го царят, като се намръщи строго. — Mes Russes se laisseront-ils abattre par le malheur… Jamais…[17]

Мишо чакаше само това, за да довърши играта си на думи.

— Sire — каза той с почтителна игривост на израза, — ils craignent seulement que Votre Majeste par bonte de coeur ne se laisse persuader de faire la paix. Ils brulent de combattre — рече пълномощникът на руския народ — et de prouver a Votre Majeste par le sacrifice de leur vie, combien ils lui sont devoues…[18]

— Ah! — рече успокоено и с ласкав блясък в очите царят, като тупна по рамото Мишо. — Vous me tranquillisez, colonel.[19]

Навел глава, царят мълча известно време.

— Eh bien, retournez a l’armee[20] — каза той, като се изправи в цял ръст и се обърна към Мишо с ласкав и величествен жест — et dites a nos braves, dites a tous mes bons sujets partout ou vous passerez, que quand je n’aurais plus aucun soldat, je me mettrai, moi-meme, a la tete de ma chere noblesse, de mes bons paysans et j’userai ainsi jusqu’a la derniere ressource de mon empire. Il m’en offre encore plus que mes ennemis ne pensent[21] — каза царят, като все повече и повече се въодушевяваше. — Mais si jamais il fut ecrit dans les decrets de la divine providence — каза той, като дигна прекрасните си кротки и блеснали от чувство очи към небето — que ma dinastie dut cesser de regner sur le trone de mes ancetres, alors, apres avoir epuise tous les moyens, qui sont en mon pouvoir, je me laisserai croitre la barbe jusqu’ici (царят показа с ръка до средата на гърдите си), et j’irai manger des pommes de terre avec le dernier de mes paysans, plutot que de signer la honte de ma patrie et de ma chere nation, dont je sais apprecier les sac rifices![22]… — Казвайки тия думи с развълнуван глас, царят изведнъж се обърна, като че искаше да скрие от Мишо бликналите в очите му сълзи, и отиде в дъното на кабинета си. Като постоя там няколко мига, той се върна при Мишо с големи крачки и със силен жест стисна ръката му под лакътя. Прекрасното кротко лице на царя се бе зачервило и очите му пламтяха с блясък на решителност и гняв.

— Colonel Michaud, n’oubliez pas ce que je vous dis ici; peut-etre qu’un jour nous le rapellerons avec plaisir… Napoleon ou moi — каза царят, като пипна гърдите си. — Nous ne pouvons plus regner ensemble. J’ai appris a le connaitre, il ne me trompera plus…[23] — И като се намръщи, той млъкна. Като чу тия думи и видя изражението на твърда решителност в очите на царя, Мишо — quoique etranger, mais Russe de coeur et d’ame — се почувствува в тая тържествена минута — enthousiasme par tout ce qu’il venail d’entendere[24] (както казваше той по-късно) и в следните изрази показа както своите чувства, така и чувствата на руския народ, чийто пълномощник се смяташе.

— Sire! — каза той. — Votre Majeste signe dans ce moment la gloire de sa nation et le salut de l’Europe![25]

Царят наведе леко глава в знак, че освобождава Мишо.

[1] Макар и чужденец, русин по сърце и душа. ↑

[2] Нашият най-милостив повелител. ↑

[3] Пламъците от който осветлявали пътя му. ↑

[4] Скръб. ↑

[5] Какви известия ми носите? Лоши ли, полковник? ↑

[6] Много лоши, ваше величество. Изоставянето на Москва. ↑

[7] Нима моята древна столица бе изоставена без бой? ↑

[8] Неприятелят в града ли е? ↑

[9] Да, ваше величество, и в тоя миг градът е превърнат в пепелище. Аз го оставих цял в пламъци. ↑

[10] По всичко, което става, виждам, полковник, че провидението иска от нас големи жертви. Готов съм да се подчиня на волята му, но кажете ми, Мишо, как оставихте армията, която е напуснала моята древна столица без битка? Не забелязахте ли в нея упадък на духа й? ↑

[11] Най-милостив повелител. ↑

[12] Ваше величество, ще ми позволите ли да говоря откровено, както подобава на честен войник? ↑

[13] Полковник, винаги искам това. Не крийте нищо, искам без друго да зная пълната истина. ↑

[14] Игра на думи. ↑

[15] Ваше величество, аз оставих цялата армия, като се почне от началниците и се стигне до последния войник, без изключение, в голям ужасен страх… ↑

[16] Как така? ↑

[17] Могат ли моите руси да бъдат сломени от неуспеха? Никога!… ↑

[18] Господарю, те се боят само да не би ваше величество да реши от добросърдечие да сключи мир. Те горят от нетърпение да се сражават отново и да докажат на ваше величество, жертвувайки живота си, колко ви са предани… ↑

[19] Вие ме успокоявате, полковник. ↑

[20] Е тогава, върнете се в армията. ↑

[21] Кажете на нашите храбреци, кажете на всичките ми поданици, вред, дето минете, че когато остана и без един войник, аз сам ще се дигна начело на моите скъпи дворяни и на добрите ми селяни и ще използувам така и последните източници на империята си. Те са повече, отколкото мислят моите врагове. ↑

[22] Но ако е предопределено от Божественото провидение нашата династия да престане да царува на престола на дедите, тогава, като изчерпя, всички средства, с които разполагам, аз ще пусна брада дотука и по-скоро ще отида да ям картофи с последния от моите селяни, отколкото да подпиша позора на родината си и на моя мил народ, чиито жертви аз знам да ценя. ↑

[23] Полковник Мишо, недейте забравя онова, което ви казах тук: може би някога ние ще си го спомним с удоволствие… Наполеон или аз… Ние не можем повече да царуваме заедно. Аз го познавам сега и той вече не може ме излъга… ↑

[24] Макар чужденец, но русин по сърце и душа, се чувствува в тоя миг възхитен от всичко, което бе чул. ↑

[25] Господарю! Ваше величество подписва в тоя миг славата на своя народ и спасението на Европа! ↑

IV

За онова време, когато Русия бе до половината завоювана и жителите на Москва бягаха в отдалечените губернии, и опълчение след опълчение се дигаха в защита на отечеството, на нас, които не сме живели в онова време, неволно ни се струва, че всички хора от мало до голямо са били заети само с това да жертвуват себе си, да спасяват отечеството или да плачат над неговата гибел. Разказите и описанията за онова време — всички, без изключение — говорят единствено за самопожертвуване, за обич към отечеството, за отчаянието, скръбта и геройството на русите. Но в действителност не е било тъй. На нас ни се струва тъй само защото виждаме в миналото единствено общия исторически интерес на онова време, а не виждаме всичките лични човешки интереси, които имаха хората. А всъщност личните интереси на настоящето са толкова по-значителни от общите интереси, че поради тях никога не се чувствува (и дори съвсем не се забелязва) общият интерес. Мнозинството от хората на онова време не обръщаха никакво внимание на общия ход на работите, а се ръководеха само от личните интереси на настоящето. И тъкмо тия хора бяха най-полезните дейци в онова време.

Ония пък, които се опитваха да проумеят общия ход на работите и със самопожертвуване и геройство искаха да участвуват в него, бяха най-безполезните членове на обществото, те виждаха всичко наопаки и всичко, каквото вършеха за полза, излизаше безполезна, празна работа, както полковете на Пиер и на Мамонов, които ограбваха руските села, както приготвяните от госпожите превръзки, които никога не стигаха до ранените, и т.н. Дори ония, които обичаха да умуват и да изразяват чувствата си, като разсъждаваха за сегашното положение на Русия, влагаха, без да щат, в думите си отпечатък или на престореност и лъжа, или безполезно осъждане и злоба срещу хора, обвинявани за нещо, за което никой не можеше да бъде виновен. В историческите събития най-очевидно от всичко е забраната да се вкусва плодът от дървото на познанието. Само несъзнателната дейност носи плодове и човек, който играе роля в историческото събитие, никога не разбира значението му. Ако се опита да го разбере, той бива поразен от безплодие.

Значението на събитието, което ставаше тогава в Русия, беше толкова по-незабележимо, колкото по-близко биваше участието на човека в него. В Петербург и в отдалечените от Москва губернии дамите и мъжете в опълченски мундири оплакваха Русия и столицата и говореха за самопожертвуване и пр.; но в армията, която отстъпваше отвъд Москва, почти не говореха и не мислеха за Москва и като гледаха как тя гори, никой не се кълнеше, че ще отмъсти на французите, а мислеха за предстоящата заплата, за следния лагер за Матрьошка маркитанката и пр…

Николай Ростов, без каквато и да е цел за самопожертвуване, а случайно, тъй като войната го бе заварила на военна служба, вземаше близко и продължително участие в защитата на отечеството и затуй без отчаяние и мрачни умозаключения гледаше онова, което ставаше тогава в Русия. Ако някой би го попитал какво мисли за сегашното положение на Русия, той би казал, че няма какво той да мисли, че за това са Кутузов и другите, но е чул, че се формират полкове и че навярно още дълго време ще се бият и че при сегашните условия не е чудно след една-две години да стане командир на полк.

И защото гледаше тъй на работата, той не само без да скърби, че няма да участвува в последната борба, прие съобщението, че го командироват във Воронеж да купува коне за дивизията, но почувствува и най-голямо удоволствие, което не скриваше и което другарите му много добре разбираха.

Няколко дни преди Бородинското сражение Николай получи пари и документи и след като изпрати предварително хусари, тръгна с пощенска кола за Воронеж.

Само оня, който е изпитал това, тоест който е прекарал няколко месеца непрекъснато в атмосферата на военен, боен живот, може да разбере насладата, която изпитваше Николай, когато се измъкна от района, до който стигаха войските със своите фуражировки, продоволствени обози и военни болници, когато видя села без войници, без обозни коли и без мръсни следи от лагер, със селяни и селянки, къщи на помешчици, поля с добитък, който пасе, и станционни помещения със заспали надзиратели. Той почувствува такава радост, сякаш виждаше всичко това за пръв път. Особено го учудваше и радваше, че жените — млади и здрави, не бяха ухажвани от десетки офицери, а се радваха и биваха поласкани, че един пътуващ офицер се шегува с тях.

Николай пристигна във Воронеж в хотела нощем в най-весело настроение, поръча всички неща, от които дълго бе лишен в армията, и на другия ден, след като се избръсна много добре и облече отдавна необличаната си парадна униформа, тръгна да се представи на началството.

Началникът на опълчението беше генерал на гражданска служба, стар човек, който очевидно се радваше на военното си звание и чин. Той сърдито (смятайки, че това е присъщо на военните) прие Николай и почна важно да го разпитва, като че имаше право на това, и сякаш обсъждайки общия ход на работите, одобряваше и не одобряваше. Николай беше толкова весел, че това само го забавляваше.

От началника на опълчението той отиде при губернатора. Губернаторът беше дребно живо човече, твърде любезно и непринудено. Той каза на Николай от кои конезаводи може да се снабди с коне, препоръча му един търговец на коне в града и един помешчик, на двайсет версти далеч от града, които имаха най-хубавите коне, и му обеща пълно съдействие.

— Вие сте син на граф Иля Андреич ли? Жена ми е била близка приятелка с майка ви. У нас всеки четвъртък има гости; днеска е четвъртък, моля ви да заповядате у нас без церемонии — каза му на сбогуване губернаторът.

Като излезе от губернатора, Николай веднага взе наемна кола, качи в нея и вахмистъра и препуска двайсет версти до конезавода на помешчика. Всичко през това време на престоя му във Воронеж бе весело и леко за Николай и както става, когато самият човек е добре настроен, всичко се нареждаше и му спореше.

Помешчикът, при когото отиде Николай, беше стар кавалерист, ерген, познавач на коне, ловец, собственик на работилница за килими, за стогодишна ракия с мед и подправки, на старо унгарско вино и на чудесни коне.

Като успешен завършек на работата Николай без много приказки купи за шест хиляди седемнадесет подбрани (както казваше той) жребци за показ. Като обядва и пийна малко повечко унгарско вино, Ростов се разцелува с помешчика, с когото бе станал вече на „ти“, и препусна обратно в най-весело настроение по отвратителния път, като непрестанно викаше на файтонджията да кара по-бързо, за да стигне за вечерта у губернатора.

След като се преоблече, напарфюмира и обля главата си със студена вода, Николай, макар малко късно, но с приготвена фраза: vaut mieux tard que jamais[1] отиде у губернатора.

То не беше бал и не беше казано, че ще се танцува; но всички знаеха, че Катерина Петровна ще свири на клавикорда валсове и екосези и че ще танцуват и всички, предполагайки, че ще бъде така, бяха дошли, както се отива на бал.

Животът в губернския град през 1812 година беше точно такъв, какъвто е бил винаги, само с тая разлика, че в града беше по-оживено поради пристигането на много богати семейства от Москва и че както във всичко, което ставаше през това време в Русия, се забелязваше някакво особено безгрижие — морето е до коляно, не давам петак за нищо, и още в това, че потилите разговори, които са необходими на хората и които по-рано се водеха за времето и за общите познати, сега се водеха за Москва, за войската и за Наполеон.

Обществото, което се бе събрало у губернатора, беше най-доброто общество на Воронеж.

Имаше много дами, имаше няколко московски познати на Николай; но между мъжете нямаше ни един, който можеше що-годе да съперничи с георгиевския кавалер, с хусаря, дошъл за покупка на коне, и в същото време с добродушния и добре възпитан граф Ростов. Между мъжете беше един пленен италианец — офицер от френската армия, и Николай чувствуваше, че присъствието на тоя пленник още повече издигаше неговото значение — на руски герой. Той беше като трофей. Николай чувствуваше това и му се струваше, че всички гледаха италианеца като него и Николай се отнесе много любезно към тоя офицер — с достойнство и въздържаност.

Щом влезе Николай с хусарската си униформа, като пръсна наоколо си лъх на парфюм и вино и сам каза и чу как няколко пъти му казаха: vaut mieux tard que jamais, веднага го наобиколиха; всички погледи се насочиха към него и той отведнъж почувствува, че е заел подобаващото му в губернския град положение — винаги приятно, но сега, след дългото лишаване, опияняващо го с приятността си положение на общ любимец. Не само на станциите, в странноприемниците и в килимарската работилница на помешчика имаше ласкаещи се от вниманието му прислужнички; но тук, на тая вечер у губернатора, имаше (както се стори на Николай) неизчерпаем брой младички дами и хубавички моми, които с нетърпение очакваха Николай да им обърне внимание. Дамите и момите кокетираха с него, а бабите още от първия ден се загрижиха да оженят и вкарат в пътя тоя юначага-веселяк хусар. Между последните беше и жената на губернатора, която прие Ростов като близък роднина, назоваваше го „Nicolas“ и му говореше на „ти“.

Катерина Петровна наистина седна да свири валсове и екосези и почнаха танците, в които Николай още повече заплени цялото губернско общество със сръчността си. Той дори учуди тая вечер всички с особения си разпуснат начин на танцуване. И сам беше малко учуден от начина, по който играеше тая вечер. В Москва той никога не танцуваше тъй и дори би сметнал за неприличен и mauvais genre[2], такъв прекалено свободен начин на танцуване; но тук той чувствуваше потребност да учуди всички с нещо необикновено, нещо такова, което те трябваше да приемат като обикновено за столиците, но неизвестно още за тях в провинцията.

През цялата вечер Николай проявяваше най-голямо внимание към една синеока, пълна и миловидна блондинка, жена на някакъв чиновник в града. С наивното убеждение на забавляващи се млади хора, че чуждите жени са създадени за тях, Ростов не се откъсваше от тая дама и тъй приятелски, донейде заговорнически, се отнасяше с мъжа й, сякаш, макар и да не казваха това, те знаеха как чудесно ще се сближат — тоест Николай с жената на тоя мъж. Ала мъжът, види се, не споделяше това убеждение и гледаше да се държи неприветливо с Ростов. Но добродушната наивност на Николай беше тъй безгранична, че понякога мъжът неволно се поддаваше на веселото му настроение. Ала към края на вечерта, колкото по-румено и по-оживено ставаше лицето на жената, толкова по-тъжно и по-бледно ставаше лицето на мъжа, сякаш за двамата имаше отредена една част оживление и докато то се увеличаваше у жената, намаляваше у мъжа.

[1] По-добре късно, отколкото никога. ↑

[2] Лош тон. ↑

V

С усмивка, която не изчезваше от лицето му, Николай седеше малко извит в креслото и като се привеждаше към блондинката, казваше й митологически комплименти.

Като сменяше живо положението на краката си в опънати рейтузи, лъхаше на парфюм и се любуваше и на себе си, и на дамата си, и на хубавите форми на нозете си в опънатите чикчири, Николай каза на блондинката, че тук, във Воронеж, иска да открадне една дама.

— Но коя?

— Прелестна, божествена. Очите й (Николай погледна събеседницата си) са сини, устата — корал, белотата… — той погледна раменете й — снагата — на Диана…

Мъжът дойде при тях и попита мрачно жена си какво говори.

— А! Никита Иванич — рече Николай, като стана учтиво. И сякаш желаейки Никита Иванич да вземе участие в неговите шеги, откри и нему намерението си да открадне една блондинка.

Съпругът се усмихваше мрачно, съпругата — весело. Добрата губернаторша се приближи до тях с неодобрително изражение.

— Ана Игнатиевна иска да те види, Nikolas — рече тя, като произнесе с такъв глас думите Ана Игнатиевна, че Ростов веднага разбра: Ана Игнатиевна е много важна дама. — Да отидем, Nicolas. Нали ми позволи да те наричам така?

— О, да, ma tante.[1] Но коя е тя?

— Ана Игнатиевна Малвинцева. Тя слушала за тебе от племенницата си как си я спасил… Сещаш ли се?

— Малко ли съм ги спасявал! — каза Николай.

— Племенницата й, княжна Болконска. Тя е тук, във Воронеж, с леля си. Охо, как се изчерви! Какво, да не би?…

— Не съм и помислял да се изчервявам, стига, ma tante.

— Е, добре, добре. О, какъв си!

Губернаторшата го заведе при една висока и много дебела баба със синя шапчица, току-що свършила играта си на карти с най-важните лица на града. Тя беше Малвинцева, леля на княжна Маря по майка, богата бездетна вдовица, която живееше постоянно във Воронеж. Когато Ростов се приближи до нея, тя се бе изправила, за да се разплати от играта. Тя строго и важно присви очи, погледна го и продължи да хока генерала, който бе спечелил от нея.

— Много ми е драго, мили — рече тя, като му подаде ръка. — Моля ви да заповядате у мене.

Като поговориха за княжна Маря, за покойния й баща, когото Малвинцева очевидно не обичаше, и като го разпита какво знае за княз Андрей, който също, това се виждаше, не се ползуваше от симпатиите й, важната баба се сбогува с него, повтаряйки поканата си да й отиде на гости.

Николай обеща и когато се сбогуваше с Малвинцева, пак се изчерви. При споменаване на княжна Маря той изпитваше непроумявано за самия него чувство на стеснителност и дори страх.

След като се отдели от Малвинцева, Ростов поиска да се върне да танцува, но малката губернаторша сложи пълничката си ръка върху ръкава на Николай, каза му, че трябва да поприказва с него, заведе го в диванната, отдето хората, които бяха там, веднага излязоха, за да не пречат на губернаторшата.

— Знаеш ли, mon cher — каза губернаторшата със сериозно изражение на дребничкото си добро лице, — ето ти партия тъкмо за тебе; искаш ли да те сватосам?

— За коя, ma tante? — попита Николай.

— Ще те сватосам за княжната. Катерина Петровна казва за Лили, но според мен — не, а за княжната. Искаш ли? Уверена съм, че твоята maman ще ми благодари. Наистина, какво момиче, прелест! И съвсем не е толкова грозна.

— Съвсем не — като че обиден рече Николай. — Аз, ma tante, както прилича на войника, никъде не се натрапвам и от нищо не се отказвам — рече Ростов, преди да помисли какво казва.

— Тогава помни: това не е шега.

— Каква ти шега!

— Да, да — говорейки сякаш на себе си, каза губернаторшата. — А, ето какво още, mon cher, entre autre. Vous etes trop assidu aupres de l’autre, la blonde.[2] Мъжът е жалък, наистина…

— Ах, не, ние сме приятели с него — каза простосърдечно Николай. Нему и през ум не му минаваше, че веселото за него прекарване на времето можеше да не бъде весело за някого.

„Ама каква глупост казах на губернаторшата! — неочаквано си спомни на вечерята Николай. — Тя наистина ще почне да сватосва. Ами Соня?…“ И когато се сбогуваше с губернаторшата и тя, усмихната, още веднъж му каза: „Та, да помниш“, той я дръпна встрани:

— Но вижте какво, право да ви кажа, ma tante…

— Какво, какво, драги; ела да седнем тук.

Николай изведнъж почувствува и желание, и необходимост да изкаже всичките си съкровени мисли (ония, които не би казал нито на майка си, нито на сестра си, нито на приятел) на тая почти чужда жена. По-късно, когато си спомняше за тая необяснима откровеност, непредизвикана с нищо, но която имаше много важни последици за него, на Николай му се струваше (както винаги се струва на хората), че нещо го бе прихванало; а всъщност тоя порив на откровеност, заедно с другите дребни събития, имаше за него и за цялото му семейство грамадни последици.

— Ето какво, ma tante. Maman отдавна иска да ме жени за богата мома; но на мене само мисълта да се оженя за пари ми е противна.

— О, да, разбирам — каза губернаторшата.

— Но княжна Болконска е друго нещо; първо, ще ви каже право, че тя много ми харесва, тя ми допада, и сетне, след като я срещнах в такова положение странно е наистина, но често ми минава през ума: това е съдба. Особено, помислете: maman отдавна мислеше за това, но по-рано не ми се бе случвало да я срещна, все тъй ставаше, че не се срещахме. И по онова време, когато сестра ми Наташа беше годеница на брат й, не можех и да мисля да се женя за нея. Трябвало е да я срещна, когато Наташината сватба се бе развалила, и после всичко… Та, ето на. Никому не съм разправял и няма да разправя. Само на вас.

Губернаторшата благодарно стисна лакътя му.

— Вие знаете, Софи, братовчедка ми, нали? Аз я обичам, обещах й да се оженя за нея и ще се оженя… Затуй, нали виждате, че не може и дума да става за това — несвързано каза Николай, като се червеше.

— Mon cher, mon cher, как разсъждаваш? Ами че Софи няма нищо, а ти сам казваше, че работите на татко ти са много зле. А твоята maman? Първо, това ще я убие. После, ако Софи е момиче със сърце, какъв живот ще бъде то за нея? Майката в отчаяние, състояние то ви лошо… Не, mon cher, ти и Софи трябва да разберете това.

Николай мълчеше. Приятно му беше да слуша тия заключения.

— Все пак, ma tante, това не може да стане — рече с въздишка той след кратко мълчание. — А пък и би ли се омъжила за мене княжната? И после, тя сега е в траур. Нима може да се мисли за това?

— Та нима мислиш, че аз веднага ще те оженя? Il y a maniere et maniere[3] — каза губернаторшата.

— Цяла сватовница сте вие, ma tante — рече Nicolas, като целуна пълната й ръчичка.

[1] Лельо. ↑

[2] Драги, между другото. Ти много ухажваш оная, русата. ↑

[3] Има начини и начини. ↑

VI

След срещата си с Ростов, когато пристигна в Москва, княжна Маря намери там племенника си с гуверньора му и писмо от княз Андрей, който им определяше маршрут за Воронеж, при лелята Малвинцева.

Грижите по пренасянето, безпокойството за брат й, уреждането на живота в новия дом, новите лица, възпитанието на племенника — всичко това заглуши в душата на княжна Маря онова чувство, което като изкушение я измъчваше през време на болестта и след смъртта на баща й и особено след срещата й с Ростов. Тя беше тъжна. Сега, след един месен, изтекъл от ония дни, в условията на спокоен живот тя все по-силно и по-силно чувствуваше загубата на баща си, съчетана в душата и с гибелта на Русия. Тя беше тревожна: непрестанно я измъчваше мисълта за опасността, на която се излагаше брат й — едничкият близък човек, който й бе останал. Беше загрижена за възпитанието на племенника си, за което постоянно се смяташе неспособна; но дълбоко в душата си беше в съгласие със себе си поради съзнанието, че бе заглушила надигналите се в нея лични мечтания и надежди, свързани с появяването на Ростов.

Когато на другия ден след вечерта губернаторшата пристигна у Малвинцева и поговори с нея за плановете си (със забележката, че макар при сегашните обстоятелства да не може и да се мисли за формално сватосване, все пак може да се даде възможност на младите да се срещат, да се опознаят) и когато след одобрението на лелята заговори пред княжна Маря за Ростов, почна да го хвали и да разправя как се изчервил при споменаването на княжната — княжна Маря изпита не радостно, но болезнено чувство: нейното вътрешно съгласие вече не съществуваше и отново се надигнаха желания, съмнения, укори и надежди.

През двата дни, които бяха минали от времето на това известие до посещението на Ростов, княжна Маря непрестанно мислеше как трябва да се държи с Ростов. Ту решаваше, че няма да отиде в салона, когато той посети леля й, и че за нея, която е в дълбок траур, не е прилично да приема гости; ту смяташе, че след всичко, което той бе направил за нея, това ще бъде грубо; ту й минаваше през ума, че лелята и губернаторшата си правят някакви сметки за нея и за Ростов (погледите и понякога думите им като че потвърждаваха това предположение); ту си казваше, че само тя, защото е порочна, можеше да мисли така за тях: те не можеха да не знаят, че в нейното положение, когато още не е махнала траура, такова сватосване би било оскърбително и за нея, и за паметта на баща й. Като предполагаше, че ще излезе пред него, княжна Маря измисляше думите, които той ще й каже и които тя ще му каже, и тия думи ту й се струваха незаслужено студени, ту — с прекалено голямо значение. Най-много я плашеше смущението, което, тя чувствуваше това, навярно щеше да я обземе и да я издаде, щом го видеше.

Но когато в неделя след църква лакеят доложи в салона, че е дошъл граф Ростов, княжната не прояви смущение; само лека руменина обагри бузите й и очите й светнаха с нова, лъчиста светлина.

— Видяхте ли се е него, лельо? — каза княжна Маря със спокоен глас, без сама да разбира как можеше външно да бъде толкова спокойна и естествена.

Когато Ростов влезе в стаята, княжната за миг приведе глава, като че оставяше гостенина да поздрави леля й, и сетне, тъкмо когато Николай се обърна към нея, тя дигна глава и посрещна погледа му с блестящи очи. С движение, пълно с достойнство и грация, тя стана, радостно усмихната, подаде, му своята тънка, нежна ръка и му заговори с глас, в който за първи път зазвучаха нови, женски, гръдни звуци. M-lle Bourienne, която беше в салона, с недоумяващо учудване гледаше княжна Маря. Сама изкусна кокетка, тя не би могла да маневрира по-добре при среща с човек, на когото трябваше да се хареса.

„Или черното много й прилича, или тя наистина се е разхубавила, а аз не съм забелязала. И най-важното — тоя такт и грация!“ — помисли m-lle Bourienne.

Ако княжна Маря можеше в тоя миг да мисли, тя повече от m-lle Bourienne щеше да се учуди от станалата с нея промяна. От мига, когато видя това мило, любимо лице, някаква нова сила на живот я овладя и я накара, въпреки волята й, да говори и да действува. Щом Ростов влезе, лицето й веднага се преобрази. Както изведнъж, когато в нашарен и изрязан фенер запалят светлина, по стените с неочаквана поразяваща красота изпъква сложната, изкусна художествена работа, която преди това е изглеждала груба, тъмна и безсмислена, тъй изведнъж се преобрази, лицето на княжна Маря. За първи път оная чиста, духовна, вътрешна работа, с която тя бе живяла досега, се прояви навън. Цялата й вътрешна, недоволна от самата нея работа, нейните страдания, стремежът й към доброто, покорността, обичта, самопожертвуванието — всичко това светеше сега в тия лъчисти очи, в тънката усмивка, във всяка черта на нежното й лице.

Ростов видя това тъй ясно, сякаш познаваше целия й живот. Той почувствува, че това същество, което беше пред него, бе съвсем друго, по-добро от всички, които бе срещал дотогава, и най-важното, по-добро от самия него.

Разговорът бе най-прост и незначителен. Говориха за войната и неволно, както всички, преувеличаваха тъгата си за това събитие, говориха за последната им среща, при което Николай се помъчи да отклони разговора към друго нещо, говориха за добрата губернаторша, за близките на Николай и на княжна Маря.

Княжна Маря не говори за брат си и щом лелята заговаряше за княз Андрей, тя насочваше разговора към друго нещо. Личеше, че тя можеше да говори престорено за нещастията на Русия, но брат й беше нещо твърде близко до сърцето й, тя не искаше и не можеше да говори леко за него. Николай забеляза това, както изобщо с неприсъща за него проницателна наблюдателност забелязваше всички отсенки в характера на княжна Маря, които — всички — само потвърждаваха убеждението му, че тя беше съвсем особено и необикновено същество. Също както княжна Маря Николай се червеше и смущаваше, когато му приказваха за княжната и дори когато мислеше за нея, но в нейно присъствие се чувствуваше съвсем свободен и говореше съвсем не онова, което беше приготвил, а онова, което мигновено и винаги тъкмо на място му минаваше през ума.

През краткото посещение на Николай, както е винаги, дето има деца, в един миг на мълчание Николай прибягна до малкия син на княз Андрей, като го погали и запита иска ли да стане хусар. Той дигна на ръце момченцето, почна весело да го върти и се обърна да погледне княжна Маря. Един трогнат, щастлив и плах поглед следеше любимото й момченце в ръцете на любимия й човек. Николай забеляза и тоя поглед, разбра сякаш значението му и като се изчерви от удоволствие, почна добродушно-весело да целува момченцето.

Поради траура си княжна Маря не ходеше никъде, а Николай смяташе, че не е прилично да отива у тях; но губернаторшата все пак продължаваше работата си по сватосването и като предаде на Николай ласкателните думи, които княжна Маря бе казала за него, и, обратно, настояваше Ростов да се обясни с княжна Маря. За това обяснение тя уреди среща на младите у владиката преди обедната църковна служба.

Макар Ростов да бе казал на губернаторшата, че няма да има никакви обяснения с княжна Маря, той обеща да отиде.

Както в Тилзит Ростов не си позволи да се усъмни дали е хубаво онова, което е признато за хубаво от всички, също тъй и сега, след кратка, но искрена борба между опита да нареди живота си по своя разум и смирено подчинение на обстоятелствата, той избра последното и се остави на оная сила, която (той чувствуваше това) го влечеше непреодолимо нанякъде. Той знаеше, че след като бе обещал на Соня, би било подлост да открие на княжна Маря чувствата си. И знаеше, че никога няма да извърши подлост. Но знаеше също (не че знаеше, но го усещаше дълбоко в душата си), че като се изоставяше сега във властта на обстоятелствата и на хората, които го ръководеха, той не само не вършеше нищо лошо, но вършеше нещо много, много важно, такова важно нещо, каквото никога досега не бе вършил в живота си.

След срещата си с княжна Маря, макар начинът на живота му външно да оставаше все същият, всичките предишни удоволствия загубиха за него прелестта си и той често мислеше за княжна Маря; но никога не мислеше за нея тъй, както мислеше без изключение за всички госпожици, които срещаше във висшето общество, не тъй, както дълго време и някога мислеше с възторг за Соня. За всяка госпожица, както почти всеки честен младеж, той мислеше като за бъдеща жена, представяше си във въображението всичките условия на съпружеския живот — бяла роба, жената около самовара, каретата на жената, дечурлигата, maman и papa, техните отношения и т.н., и т.н.; и тия представи за бъдещето му доставяха удоволствие; но когато мислеше за княжна Маря, за която го сватосваха, никога нищо не можеше да си представи от бъдещия съпружески живот. Дори когато се мъчеше да си представи, всичко излизаше несвързано и фалшиво. Само му ставаше страшно.

VII

Страшното известие за Бородинското сражение, за нашите загуби в убити и ранени, и още по-страшното известие за загубването на Москва се получиха във Воронеж към средата на септември. Княжна Маря бе научила за раняването на брат си само от вестниците и тъй като нямаше никакви определени сведения за него, бе се приготвила, както чу Николай (лично той не бе я видял), да тръгне да търси княз Андрей.

Когато научи за Бородинското сражение и за изоставянето на Москва, Ростов не че усети отчаяние, злоба или желание за мъст и други подобни чувства, но изведнъж му стана отегчително, досадно във Воронеж, някак си срамно и неловко. Всички приказки, които чуваше, му се струваха лицемерни; той не знаеше как да преценява всичко това и чувствуваше, че само в полка всичко отново ще му стане ясно. Той бързаше сега да привърши с покупката на конете и често кипваше несправедливо срещу своя слуга и вахмистъра.

Няколко дни преди заминаването на Ростов в катедралата беше определен молебен по случай победата, спечелена от руските войски, и Николай отиде на църква. Той застана наблизо зад губернатора и със служебна солидност, като размисляше за най-различни неща, стоя до края на църковната служба. Когато молебенът свърши, губернаторшата го повика да отиде при нея.

— Видя ли княжната? — рече тя, като посочи с глава една дама в черно, застанала зад клироса.

Николай веднага позна княжна Маря не толкова по профила, който се виждаше под шапката, колкото по чувството на предпазливост, страх и жалост, което веднага го обзе. Княжна Маря, очевидно потънала в мислите си, се кръстеше преди излизането си от църква.

Николай с учудване гледаше лицето й. То беше същото лице, което бе виждал по-рано, то имаше същото изражение на тънка, вътрешна, духовна работа, но сега беше съвсем иначе осветено. В него имаше трогателно изражение на тъга, на молба и надежда. Както се случваше и по-рано с Николай, когато биваше в нейно присъствие, той, без да чака подканването на губернаторшата да отиде при нея, без да се запита хубаво ли, прилично ли ще бъде, или не да й заговори тук, в църквата, отиде при нея и каза, че е чул за нейната скръб и че от сърце й съчувствува. Щом чу гласа му, изведнъж лицето й се озари от ярка светлина, която осветляваше едновременно и тъгата, и радостта й.

— Едно нещо исках да ви кажа, княжна — рече Ростов, — то е, че ако княз Андрей Николаевич не беше жив, за него, като полкови командир, вестниците веднага биха съобщили това.

Княжната го гледаше, без да разбира думите му, но се радваше на израза на съчувствуващо страдание, изписано върху лицето му.

— И аз знам толкова случаи, когато рана от парче (във вестниците пише — от граната) е или веднага смъртоносна, или, напротив, много лека — каза Николай. — Трябва да се надяваме за по-добро и аз съм уверен…

Княжна Маря го прекъсна.

— О, то би било толкова ужа… — почна тя и като не можа да довърши от вълнение, приведе глава с грациозно движение (както всичко, което правеше пред него), погледна го благодарно и тръгна след леля си.

Тая вечер Николай никъде не отиде на гости и остана в къщи, за да довърши някои сметки с продавачите на конете. Когато привърши работата си, беше вече късно да отива някъде, но рано, за да легне да спи, и Николай дълго се разхожда напред-назад из стаята, като мислеше за живота си, което рядко се случваше с него.

Княжна Маря му бе направила приятно впечатление край Смоленск. Това, че я бе срещнал тогава при такива особени условия, и това, че някога майка му тъкмо нея сочеше като богата партия, подействува така, че тя, особено привлече вниманието му. Във Воронеж, през време на неговото посещение, това впечатление беше не само приятно, но и силно. Николай бе поразен от оная особена нравствена красота, която тоя път забеляза в нея. Ала той се канеше да заминава и през ум не му минаваше да съжали, че заминавайки от Воронеж, той се лишава от възможността да вижда княжната. Но днешната среща с княжна Маря в църквата (Николай чувствуваше това) легна по-дълбоко в сърцето му, отколкото бе предвиждал, и по-дълбоко отколкото би желал за спокойствието си. Това бледно, тънко, тъжно лице, тоя лъчист поглед, тия тихи грациозни движения и най-главното — тая дълбока и нежна тъга, изразена във всичките й черти, го тревожеха и изискваха неговото съчувствие. Ростов не можеше да понася в мъжете изражение на висш духовен живот (затова и не обичаше княз Андрей), презрително наричаше това философия, мечтателност; но в княжна Маря тъкмо в тая тъга, която показваше цялата глъбина на тоя чужд за Николай духовен свят, той чувствуваше неотразима привлекателност.

„Трябва да е чудно момиче! Същински ангел! — казваше си той. — Защо не съм свободен, защо избързах със Соня?“ И той неволно направи сравнение между двете; бедност в едната и богатство в другата на ония духовни дарове, които Николай нямаше и които поради това тъй високо ценеше. Той се опита да си представи какво би било, ако беше свободен. Как би й направил предложение и как тя би станала негова жена. Не, не можеше да си представи това. Ставаше му страшно и никакви ясни образи не изпъкваха. Със Соня той отдавна вече бе си оформил бъдещата картина; и всичко беше просто и ясно тъкмо защото бе измислено и той знаеше всичко, каквото имаше Соня; но с княжна Маря не можеше да си представи бъдещия живот, защото не я разбираше, а само я обичаше.

В мечтите на Соня имаше нещо весело, каквото има в игрите. Но да мисли за княжна Маря — това винаги му биваше трудно и малко страшно.

„Как се молеше тя! — спомни си той. — Личеше, че цялата й душа беше в молитвата. Да, това е молитвата, която раздвижва планини, и аз съм уверен, че молитвата й ще бъде изпълнена. Защо аз не се моля за онова, което ми е необходимо? — каза си той. — Какво ми е необходимо? Свобода, разделяне със Соня. Право каза тя — спомни си той думите на губернаторшата, — няма да излезе от женитбата ми с нея нищо друго освен нещастие. Бъркотия, скръб за maman… сметките… бъркотия, страшна бъркотия! А пък аз и не я обичам. Да, не я обичам както трябва. Боже мой! Изведи ме от това ужасно, безизходно положение! — почна той неочаквано да се моли. — Да, молитвата може да раздвижи планина, но трябва да вярваш и да се молиш не тъй, както ние като деца се молихме с Наташа — снегът да стане на захар — и изтичвахме вън да опитаме става ли снегът захар. Не, но аз не се моля сега за празни работи“ — каза той, сложи лулата в ъгъла и като събра ръце, застана пред иконите. И умилен от спомена за княжна Маря, той почна да се моли тъй, както отдавна не бе се молил. Когато Лаврушка влезе с някакви книжа, очите и гърлото на Ростов бяха пълни със сълзи.

— Глупако, какво се въвираш, когато не те викат! — каза Николай, като бързо промени положението си.

— От губернатора — каза със сънен глас Лаврушка, — куриер дойде, писмо за вас.

— Е, добре, благодаря, върви си!

Николай взе две писма. Едното беше от майка му, другото от Соня. Той ги позна по почерците и разтвори първо писмото от Соня. Преди още да бе прочел няколко реда, лицето му побледня и очите му уплашено и радостно се разтвориха.

— Не, това не може да бъде! — каза гласно той. Той не можеше да седи на едно място и с писмото в ръце почна да се разхожда из стаята и да го чете. Той го прегледа набързо, сетне го прочете веднъж, дваж и като дигна рамене и разпери ръце, спря насред стаята с отворена уста и втренчени очи. Онова, за което току-що бе се молил с увереност, че Бог ще изпълни молбата му, беше изпълнено; но Николай беше учуден от това така, като че то беше нещо необикновено, като че никога не бе го очаквал и като че тъкмо това, че тъй бързо се бе изпълнило, доказваше, че то произхождаше не от Бога, когото той бе молил, а от обикновена случайност.

Оня неразрешим наглед възел, който обвързваше свободата на Ростов, бе разрешен с това неочаквано (както се струваше на Николай), непредизвикано от нищо писмо от Соня. Тя пишеше, че последните нещастни обстоятелства, загубата на почти цялото имущество на Ростови в Москва и неведнъж изказваното от графинята желание — Николай да се ожени за княжна Болконска, както и неговото мълчание и студенина напоследък — всичко това я накарало да реши да се откаже от неговото обещание и да му даде пълна свобода.

„Мене ми беше извънредно тежко да мисля, че мога да бъда причина за скръб или раздор в семейството, което ме е облагодетелствувало — пишеше тя, — и моята обич има само една цел — да донесе щастие, на ония, които обичам; и затова, моля ви, Nicolas, да се смятате свободен и да знаете, че въпреки всичко никой не може да ви обича повече от вашата Соня.“

Двете писма бяха от Троица. Другото беше от графинята. В него се описваха последните дни в Москва, заминаването, пожарът и загубването на цялото им състояние. Между другото графинята пишеше, че заедно с ранените пътувал с тях и княз Андрей. Положението му било много опасно, но сега докторът казвал, че имало по-голяма надежда. Соня и Наташа се грижели като болногледачки за него.

На другия ден Николай отиде с това писмо при княжна Маря. Нито Николай, нито княжна Маря не споменаха ни дума какво можеха да значат думите: „Наташа се грижи за него“, но благодарение на това писмо Николай изведнъж се сближи с княжната почти до роднински отношения.

На следния ден Ростов изпрати княжна Маря за Ярославъл, а след няколко дни и той замина за полка си.

VIII

Писмото на Соня, което беше осъществяване на молитвата му, бе написано в Троица. Ето от какво бе предизвикано то. Мисълта за оженване на Николай за богата мома все повече и повече занимаваше старата графиня. Тя знаеше, че главната пречка за това беше Соня. И напоследък, особено след писмото на Николай, в което той описваше срещата си в Богучарово с княжна Маря, животът на Соня в къщата на графинята ставаше все по-тежък и по-тежък. Графинята не изпускаше ни един случай да не подметне оскърбително или жестоко на Соня.

Но няколко дни преди заминаването от Москва, разчувствувана и развълнувана от всичко, което ставаше, графинята повика Соня и вместо с укори и искания, разплакана, се обърна към нея с молба да пожертвува себе си в отплата за всичко, което бе сторено за нея, и да скъса връзките си с Николай.

— Аз няма да се успокоя, докато не ми обещаеш това.

Соня се разрида истерично и отговори с ридания, че ще направи всичко, че е готова на всичко, но не даде твърдо обещание и в душата си не можеше да се реши да направи това, което искаха от нея. Трябваше да се пожертвува за щастието на семейството, което я бе отгледало и възпитало. Соня бе свикнала да се жертвува за другите. Положението й в къщата беше такова, че само по пътя на самопожертвуването можеше да проявява качествата си и тя бе свикнала и обичаше да се жертвува. Но по-рано във всичките действия на самопожертвуването тя с радост съзнаваше, че като се жертвува, с това вече повишава цената си пред другите и става по-достойна за Nicolas, когото обичаше повече от всичко; ала сега жертвата й щеше да се състои в туй, да се откаже от онова, което бе за нея цялата награда за жертвуването, целият смисъл на живота. И за първи път през живота си тя почувствува горчивина към тия хора, които я бяха облагодетелствували, за да я измъчат още по-болезнено; почувствува завист към Наташа, която никога не бе изпитвала подобно нещо, никога не трябваше да се жертвува, а караше другите да се жертвуват за нея и все пак беше обичана от всички. И за първи път Соня усети как нейната тиха, чиста любов към Nicolas изведнъж почна да израства в страстно чувство, което бе над правилата и над добродетелите, и над религията; и под влиянието на това чувство Соня, без да ще, приучена на скритност от своя зависим живот, отговори с общи, неопределени думи на графинята, избягваше да разговаря с нея и реши да чака среща с Николай, за да може при тая среща не да го освободи, а, напротив, да го свърже завинаги със себе си.

Залисията и ужасът в последните дни от престоя на Ростови в Москва заглушиха в Соня мрачните мисли, които й тежаха. Тя беше доволна, че можеше да намира спасение от тях в практическа дейност. Но когато узна, че княз Андрей е в тяхната къща, въпреки искрената жалост, която почувствува към него и към Наташа, обзе я радостно и суеверно чувство, че Бог не иска тя да бъде разделена от Nicolas. Тя знаеше, че Наташа бе обичала единствено княз Андрей и че не преставаше да го обича. Тя знаеше, че сега, събрани заедно, при такива страшни условия, те отново ще се обикнат и тогава Николай, поради роднинството, което ще съществува между тях, не ще може да се ожени за княжна Маря. Въпреки целия ужас от всичко онова, което ставаше през последните дни и през първите дни на пътуването, това чувство, това съзнание, че провидението се вмесва в нейните лични работи, радваше Соня.

В Троицката лавра Ростови направиха първата почивка при пътуването си.

В странноприемницата на лаврата на Ростови дадоха три големи стаи, една от които зае княз Андрей. През тоя ден раненият беше по-добре. Наташа беше при него. В съседната стая бяха графът и графинята, беседвайки почтително с настоятеля, който дойде да посети своите стари познати и дарители. Соня също беше там и се измъчваше от любопитство — какво приказваха княз Андрей и Наташа. Тя чуваше гласовете им през вратата. Вратата към стаята на княз Андрей се отвори. Оттам с развълнувано лице излезе Наташа и без да забелязва монаха, който стана да я посрещне, като подхвана широкия ръкав на десницата си, отиде при Соня и я хвана за ръката.

— Наташа, какво ти е? Ела тук — рече графинята.

Наташа се доближи, за да приеме благословията, и настоятелят я посъветва да се обърне за помощ към Бога и към свети Сергий.

Щом излезе настоятелят, Наташа тутакси хвана за ръка приятелката си и отиде с нея в празната стая.

— Соня, дали ще остане жив? — каза тя. — Соня, колко съм щастлива и колко съм нещастна! Соня, миличка — всичко е както по-рано. Само той да е жив. Той не може… защото, защото… защото — и Наташа се разплака.

— Тъй! Аз знаех това! Слава Богу — рече Соня. — Той ще остане жив.

Соня не по-малко от приятелката си беше развълнувана — и от нейния страх и скръб, и от своите лични, никому неизказани мисли. Тя се разрида и почна да целува и утешава Наташа. „Само да остане жив!“ — мислеше тя. След като си поплакаха, поприказваха и избърсаха сълзите си, двете приятелки се приближиха до вратата на княз Андрей. Наташа я отвори предпазливо и надникна в стаята. Соня бе застанала до нея при полуотворената врата.

Княз Андрей лежеше високо на три възглавници. Бледното му лице беше спокойно, очите затворени и се виждаше как той дишаше равномерно.

— Ах, Наташа! — неочаквано почти извика Соня, като хвана ръката на братовчедка си и се дръпна от вратата.

— Какво? Какво? — попита Наташа.

— Онова, онова, ето… — рече Соня с побледняло лице и треперещи устни.

Наташа тихо затвори вратата и отиде със Соня до прозореца, без да разбира още какво й казваше Соня.

— Помниш ли — каза с уплашено и тържествено лице Соня, — помниш ли, когато гледах заради тебе в огледалото… В Отрадное, по Коледа… Помниш ли какво видях?…

— Да, да! — каза Наташа, отворила широко очи, спомняйки си смътно, че Соня бе казала нещо за княз Андрей, когото видяла да лежи.

— Помниш ли? — продължи Соня. — Аз тогава видях и казах на всички, и на тебе, и на Дуняша. Видях, че той лежи на постеля — разправяше тя, като при всяка подробност правеше жест с ръката с дигнат пръст — че е затворил очи и че е покрит тъкмо с розова завивка, и че е сключил ръце — каза Соня, като убеждаваше сама себе си, описвайки последователно подробностите, които сега бе видяла, че тъкмо тия подробности бе видяла тогава. Тогава тя нищо не бе видяла, но каза, че е видяла, каквото й бе хрумнало; но онова, което бе измислила тогава, й се струваше толкова истинско, колкото и всеки друг спомен. Това, което бе казала тогава — че той се обърнал към нея и я погледнал и се усмихнал и че бил покрит с нещо червено, тя не само го помнеше, но бе твърдо уверена, че го е казала още тогава и че е видяла как той е покрит с розова, именно розова завивка, и че очите му били затворени.

— Да, да, именно розова — рече Наташа, на която също така сега й се струваше, че помни как Соня е казала розова и тъкмо в туй виждаше колко необикновено и тайнствено е предсказанието.

— Но какво значи това? — каза Наташа замислено.

— Ах, не знам, колко е необикновено всичко това! — каза Соня, като се хвана за главата.

След няколко минути княз Андрей позвъни и Наташа влезе при него; а Соня, която усещаше рядко изпитвано от нея вълнение и умиление, остана до прозореца, като обмисляше цялата необикновеност на случилото се.

Тоя ден имаше възможност да се изпратят писма за армията и графинята пишеше писмо на сина си.

— Соня — каза графинята, като дигна глава от писмото, когато племенницата й мина край нея. — Соня, няма ли да пишеш на Николенка? — рече графинята с тих, разтреперан глас и в погледа на уморените й, загледани през очилата очи Соня прочете всичко, което графинята влагаше в тия думи. Тоя поглед изразяваше и молба, и страх от отказ, и срам, че трябва да моли, и готовност за непримирима омраза в случай на отказ.

Соня отиде при графинята, коленичи и целуна ръката й.

— Ще пиша, maman — рече тя.

Соня се бе размекнала, развълнувала и разнежила от всичко, което се бе случило през тоя ден, особено от тайнственото изпълнение на врачуването, което бе видяла сега. Сега, когато знаеше, че поради подновяването на отношенията между Наташа и княз Андрей Николай не може да се ожени за княжна Маря, тя с радост усети, че й се възвръща онова настроение за самопожертвуване, в което обичаше и бе свикнала да живее. И със сълзи на очи и с радост от съзнанието, че извършва великодушна постъпка, след като на няколко пъти се прекъсваше от сълзите, които замъгляваха нейните кадифени черни очи, тя написа трогателното писмо, което толкова смая Николай, когато го получи.

IX

В ареста, дето заведоха Пиер, офицерът и войниците, които го бяха арестували, се отнесоха с него враждебно, но в същото време и с уважение. В отношението им към него се чувствуваше още и съмнение кой е той (дали не е някой много важен човек), и враждебност поради съвсем скорошната им лична борба с него.

Но на следната сутрин, когато дойде смяната, Пиер почувствува, че за новия караул — за офицерите и войниците — той вече нямаше онова значение, което имаше за тия, които го бяха арестували. И наистина в тоя едър дебел човек в селски кафтан караулните от следния ден не виждаха оня жив човек, който тъй отчаяно се биеше с мародерите и с конвойните войници и който каза тържествената фраза за спасяването на детето, а виждаха само седемнадесетия от пазените неизвестно за какво руси, арестувани по заповед на висшето началство. И ако имаше нещо особено в Пиер, то беше само неговият не плах, съсредоточено-замислен вид и френският език, на който той, за учудване на французите, добре говореше. Въпреки това същия ден Пиер бе прехвърлен към другите арестувани подозрителни лица, тъй като отделната стая, в която беше той, потрябва на офицера.

Всичките задържани заедно с Пиер бяха от най-долните слоеве. И когато разбраха, че Пиер е господар, те всички се отстраниха от него, още повече, че той говореше френски. Пиер с тъга слушаше как те му се подиграваха.

На другия ден вечерта Пиер узна, че всички затворени (и навярно и той заедно с тях) щяха да бъдат съдени като подпалвачи. На третия ден Пиер заедно с другите бе заведен в някаква къща, дето бяха един френски генерал с бели мустаци, двама полковници и други французи с шарфове по ръцете. На Пиер, също както и на другите, задаваха въпроси с оная уж надвишаваща човешките слабости точност и определеност, с каквато обикновено се обръщат към подсъдимите — кой е той, де е бил, с каква цел и т.н.

Тия въпроси, които оставяха настрана същината на житейската истина и изключваха възможността за разкриване на тая същина, както всички въпроси, задавани в съдилищата, имаха за цел само да подложат жлеба, по който съдиите искаха да потекат отговорите на подсъдимия и да го заведат до желаната цел — тоест до обвинението. Щом той почнеше да говори нещо, което не задоволяваше целта на обвинението, дръпваха жлеба и водата можеше да тече, дето си искаше. Освен това Пиер изпита същото, което изпитва подсъдимият във всички съдилища: недоумение защо му задават всички тия въпроси. Струваше му се, че само от снизхождение или сякаш от учтивост употребяваха тая хитрина с подлагания жлеб. Той знаеше, че се намира във властта на тия хора, че само властта го бе довела тук, че само властта им даваше право да искат отговори на въпросите си, че единствената цел на това събрание беше — да го обвинят. И затуй, тъй като имаше власт и имаше желание да го обвинят, не бяха потребни и хитрините с въпросите и със съда. Беше очевидно, че всички отговори трябваше да доведат до виновност. На въпроса какво е правел, когато го арестували, Пиер с известна трагичност отговори, че е носел едно дете на родителите му, qu’il avait sauve des flammes[1]. За какво се е бил с мародера? Пиер отговори, че е защитил една жена, че защитата на оскърбена жена е дълг на всеки човек, че… Спряха го да говори: това не се отнасяло до делото. Защо бил в двора на запалилата се къща, дето го видели свидетелите? Той отговори, че бил тръгнал да гледа какво става в Москва. Пак го спряха: не го питат де е отивал, а за какво е бил до пожара. Повториха му първия въпрос: „Кой е той?“, на който той бе казал, че не иска да отговаря. Той отново отговори, че не иска да каже.

— Отбележете, това не е хубаво. Съвсем не е хубаво — каза му строго генералът с белите мустаци и с червеното румено лице.

На четвъртия ден пожарите почнаха по Зубовския насип.

Заедно с тринадесет други задържани Пиер бе отведен на Кримски брод, в бараката за карети в къщата на някакъв търговец. Когато минаваха из улиците, Пиер се задушаваше от дима, който сякаш бе повиснал над целия град. На разни страни се виждаха пожари. Тогава Пиер още не разбираше значението на опожарената Москва и гледаше тия пожари с ужас.

В бараката на Кримски брод Пиер престоя още четири дни и през тия дни узна от разговорите на френските войници, че за всички задържани тук се очакваше решението на маршала. Но кой маршал — това Пиер не можа да научи от войниците. За войниците очевидно маршалът изглеждаше висше и донякъде тайнствено звено на властта.

Тия първи дни, до 8 септември — деня, когато заведоха пленниците на втори разпит, бяха най-тежките за Пиер.

[1] Което бил спасил от огъня. ↑

X

На 8 септември в бараката на пленниците дойде един много важен френски офицер, ако се съдеше по почтителността, с която се отнасяха към него караулните. Тоя офицер, навярно щабен, със списък в ръка, извика всички руси, като нарече Пиер celui qui n’avoue pas son nom[1]. И като изгледа равнодушно и лениво всички пленници, заповяда на караулния офицер да ги облекат прилично и да ги постъкмят, преди да ги заведат при маршала. След един час пристигна рота войници и Пиер, заедно с тринадесетте други, го поведоха към Девиче поле. Денят беше ясен, слънчев след дъжд и въздухът бе необикновено чист. Димът не се стелеше ниско както в деня, когато Пиер бе изведен от ареста при Зубовския насип; в чистия въздух димът възлизаше на стълбове. Никъде не се виждаше огън от пожарите, но от всички страни се дигаха стълбове дим и цяла Москва, всичко, каквото Пиер можеше да види, беше само пожарище. От всички страни се виждаха пепелища с печки и комини и тук-там обгорели стени на каменни къщи. Пиер се вглеждаше в пожарите и не можеше да различи познатите квартали на града. Тук-там се виждаха оцелели църкви. Кремъл, неразрушен, се белееше отдалеч с кулите си и с „Иван Велики“. Наблизо весело блестеше куполът на Новодевичия манастир и оттам особено звънливо се чуваха камбаните. Тоя камбанен звън припомни на Пиер, че беше неделя и празникът на Рождество Богородично. Но изглеждаше, че няма кой да празнува тоя празник: навсякъде имаше следи от унищожителен пожар и от русите само нарядко се срещаха окъсани, изплашени хора, които се криеха, щом видеха французи.

Очевидно руското гнездо беше разорено и унищожено; но зад унищожението на тоя руски ред на живот Пиер несъзнателно чувствуваше, че в това разорено гнездо се бе установил свой, съвсем друг, но твърд френски ред. Той чувствуваше това по вида на тия войници, вървящи бодро и весело в правилни редици, които конвоираха него заедно с другите престъпници; той го чувствуваше по вида на някакъв важен френски чиновник в двуконна каляска, която мина срещу тях, карана от войник. Той го чувствуваше по веселите звуци на полковата музика откъм лявата страна на полето и особено чувствуваше и разбираше това по списъка, който прочете пристигналият офицер, когато извикваше пленниците тая сутрин. Пиер беше взет от едни войници, заведен на едно, после на друго място с десетки други хора; изглеждаше, че можеха да го забравят, да го сбъркат с другите. Но не: отговорите, които бе дал на разпита, се върнаха при него във формата на негово наименование: celui qui n’avoue pas son nom. И под това наименование, което се виждаше страшно за Пиер, сега го водеха някъде с несъмнена увереност, изписана по лицата им, че всички останали пленници и той самият бяха тъкмо тия, които бяха потребни, и че ги водят там, дето трябва. Пиер се чувствуваше като нищожна тресчица, попаднала в колело на непозната нему, но безпогрешно действуваща машица.

Заведоха Пиер и другите престъпници в дясната страна на Девиче поле, близо до манастира, до една голяма бяла къща с грамадна градина. Тя беше къщата на княз Шчербатов, дето Пиер често бе ходил у стопанина и дето сега, както разбра от разговорите на войниците, живееше маршалът, херцог Екмюлски.

Закараха го до входната площадка и почнаха по един да ги въвеждат в къщата. Пиер бе въведен шести. През стъклената галерия, антрето и вестибюла, които Пиер познаваше, го въведоха в дълъг нисък кабинет, до вратата на който стоеше адютант.

Даву бе седнал в дъното на стаята, наведен над масата, с очила на носа. Пиер отиде съвсем близо до него. Без да дига очи, Даву очевидно се занимаваше с някакви книжа пред него. Все така — без да дига очи, той тихо попита:

— Qui etes vous?[2]

Пиер мълчеше, защото не можеше да промълви ни една дума. За Пиер Даву не беше просто френски генерал; за Пиер Даву беше прочут с жестокостта си човек. Загледан в студеното лице на Даву, който като строг учител приемаше известно време да търпи и да чака отговор, Пиер чувствуваше, че всяка минута на забавяне можеше да му струва живота; но не знаеше какво да каже. Той не се решаваше да каже това, което бе казал на първия разпит; а да съобщи званието и положението си, беше и опасно, и срамно. Пиер мълчеше. Но преди да успее да реши едно или друго, Даву дигна глава, дигна очилата си на челото, присви очи и погледна втренчено Пиер.

— Аз зная този човек — каза той отмерено и студено, очевидно с намерение да уплаши Пиер. Мразът, който преди това бе пропълзял по гърба на Пиер, стисна сега главата му като менгеме.

— Mon general, vous ne pouvez pas me connaitre, je ne vous ai jamais vu…

— C’est un espion russe[3] — прекъсна го Даву, като се обърна към друг генерал, който беше в стаята и когото Пиер не бе съзрял. И Даву се извърна. С неочаквано силен глас Пиер изведнъж бързо каза:

— Non, Monseigneur — каза той, като неочаквано си спомни, че Даву беше херцог. — Non, Monseigneur, vous n’avez pas pu me connaitre. Je suis un officier militionnaire et je n’ai pas quitte Moscou.

— Votre nom?! — повтори Даву.

— Besouhof.

— Qu’est ce qui me prouvera que vous ne mentez pas?[4]

— Monseigneur![5] — извика Пиер не с оскърбен, но с умоляващ глас.

Даву вдигна очи и погледна втренчено Пиер. Няколко секунди те се гледаха един друг и тоя поглед спаси Пиер. Чрез тоя поглед между тия двама души, извън всички условия на война и на съд, се установиха човешки отношения. И двамата в тоя единствен миг смътно изпитаха безброй неща и разбраха, че и двамата са деца на човечеството, че са братя.

При първия поглед, когато Даву само дигна глава от списъка си, дето човешките работи и съществования бяха означени с номера, Пиер беше за него само едно обстоятелство; и без да смята, че поема на съвестта си една лоша постъпка, Даву би го застрелял; но сега вече виждаше в него човека. За миг той се замисли.

— Comment me prouverez vous la verite de ce que vous me dites?[6] — каза студено Даву.

Пиер си спомни Рамбал и каза полка и името му, и улицата, дето бе къщата.

— Vous n’etes pas ce que vous dites[7] — каза отново Даву.

С треперещ, пресекващ глас Пиер почна да изрежда доказателства за верността на показанието си.

Но в това време влезе адютантът и доложи нещо на Даву.

Даву изведнъж цял светна от съобщението на адютанта и почна да се закопчава. Личеше, че съвсем бе забравил Пиер.

Когато адютантът му напомни за пленника, той се намръщи, кимна към Пиер и каза да го отведат. Но къде трябваше да го водят — Пиер не знаеше: обратно в бараката ли, или на приготвеното за смъртното наказание място, което му бяха посочили другарите, когато минаваха по Девиче поле.

Той изви глава и видя, че адютантът отново попита нещо.

— Oui, sans doute![8] — каза Даву, но Пиер не разбра за какво е това „да“.

Той не помнеше как, дълго ли вървя и накъде. В състояние на пълна безсмисленост и затъпяване, без да вижда нещо около себе си, той вървеше, като движеше краката си заедно с другите, докато те спряха и той спря.

През всичкото време в главата на Пиер имаше само една мисъл: тя беше — кой всъщност го беше осъдил на смърт? Не бяха хората, които го бяха разпитвали в комисията: нито един от тях не искаше и очевидно не можеше да стори това. Не беше Даву, който тъй човешки го бе погледнал. Само една минута още и Даву би разбрал, че те вършат лошо нещо, но за тая минута попречи влезлият адютант. И тоя адютант очевидно не желаеше нищо лошо, но той можеше и да не влезе. Кой тогава наказваше, убиваше, лишаваше от живот него — Пиер, с всичките му спомени, стремежи, надежди и мисли? Кой вършеше това? И Пиер чувствуваше, че това беше никой.

Това беше редът, стечението на обстоятелствата.

Някакъв ред убиваше него, Пиер, лишаваше го от живот, унищожаваше го.

[1] Оня, който не иска да си каже името. ↑

[2] — Кой сте вие? ↑

[3] — Генерале, вие не можете да ме познавате, защото аз никога не съм ви виждал…

— Той е руски шпионин. ↑

[4] — Не, ваше височество… Не, ваше височество, вие не сте могли да ме познавате. Аз съм офицер от опълчението и не съм напускал Москва.

— Името ви?

— Безухов.

— Кой ще ми докаже, че не лъжете? ↑

[5] Ваше височество! ↑

[6] С какво ще ми докажете верността на думите си? ↑

[7] Вие не сте тоя, който казвате. ↑

[8] Да, разбира се! ↑

XI

От дома на княз Шчербатов поведоха пленниците надолу по Девиче поле, вляво от Девичия манастир, и ги заведоха до зеленчуковата градина, дето имаше един стълб. Зад стълба беше изровен голям трап с прясно изкопана пръст и около трапа и стълба имаше голяма тълпа хора. Тълпата се състоеше от малък брой руси и по-голям брой Наполеонови войници, незаети в строя: немци, италианци и французи, в различни мундири. Вдясно и вляво от стълба бяха застанали във фронт френски войници в сини мундири, с червени еполети, с гамаши и кивери.

Наредиха престъпниците по реда в списъка (Пиер беше шести) и ги заведоха до стълба. Изведнъж няколко барабана забиха от двете страни и Пиер усети, че с тоя звук сякаш част от душата му се откъсна. Той загуби способността да мисли и съобразява. Можеше само да вижда и чува. И имаше само едно желание — по-скоро да става страшното, което трябваше да става. Пиер се извърна към другарите си и почна да ги разглежда.

Крайните двама души бяха затворници с бръснати глави. Единият висок, слаб; другият черен, власат, мускулест, със сплескан нос. Третият беше слуга от крепостните, към четиридесет и пет годишен, с прошарени коси и пълно, охранено тяло. Четвъртият беше селянин, много хубав, с голяма и гъста руса брада и с черни очи. Петият беше фабричен работник, жълт, слаб момък, около осемнадесетгодишен, в халат.

Пиер чу, че французите се съвещаваха как да стрелят — по един или по двама? „По двама“ — отговори студено-спокойно старшият офицер. Войнишките редици се раздвижиха и личеше, че всички бързаха — и бързаха не така, както се бърза, когато се върши работа, която е ясна за всички, а така, както се бърза, за да се привърши необходима, но неприятна и непроумявана работа.

Един френски чиновник с шарф приближи към десния край на редицата престъпници, и прочете присъдата на руски и на френски.

След това две двойки французи се приближиха до престъпниците и взеха посочените от офицера двама затворника, които бяха на края. Когато стигнаха до стълба, затворниците се спряха и докато донесат чувалите, гледаха около себе си, както ударен звяр гледа приближаващия ловец. Единият непрекъснато се кръстеше, другият се чешеше по гърба и правеше с устните си някакво движение, прилично на усмивка. Войниците с припрени ръце почнаха да им завързват очите, да надяват чувалите и да ги връзват за стълба.

Дванадесет души стрелци с пушки излязоха от редиците с отмерени твърди стъпки и спряха на осем крачки от стълба: Пиер се извърна, за да не гледа онова, което щеше да става. Изведнъж се чу трясък и гръм, които се сториха на Пиер по-силни от най-страшните гръмотевици, и той погледна. Имаше дим и французите с бледни лица и треперещи ръце вършеха нещо около трапа. Доведоха други двама. Също тъй, със също такива очи, и тия двама гледаха всички, като само с очи, мълчаливо, напразно молеха за защита и очевидно не разбираха и не вярваха онова, което щеше да стане. Те не можеха да вярват, защото само те знаеха какво беше за тях животът, и затуй не разбираха и не вярваха, че можеше да им бъде отнет.

Пиер искаше да не гледа и пак се извърна; но пак сякаш ужасен взрив порази слуха му и заедно с тия звуци той видя дим, нечия кръв и французите, които с бледни, уплашени лица пак вършеха нещо около стълба, като се блъскаха един друг с треперещи ръце. Пиер, който дишаше тежко, се оглеждаше наоколо, сякаш питаше: какво значи това? Същият въпрос беше във всички погледи, които се срещаха с погледа на Пиер.

По всички лица на русите, по лицата на френските войници и офицери, на всички, без изключение, той четеше същата уплаха, ужас и борба, каквито бяха в неговото сърце. „Но кой всъщност прави това? Всички те се измъчват така, както и аз. Кой? Кой?“ — блесна за миг в душата на Пиер.

— Tirailleurs du 86-me, en avant![1] — извика някой. Поведоха петия, който беше редом с Пиер, но сам. Пиер не разбра, че е спасен: че той и останалите бяха доведени тук само за да присъствуват на смъртното наказание. С непрекъснато растящ ужас, без да усеща нито радост, нито успокоение, той гледаше онова, което се вършеше. Петият беше фабричният работник с халата. Щом го досегнаха, той отскочи ужасен и се залови за Пиер (Пиер трепна и се откъсна от него). Работникът не можеше да върви. Влачеха го под мишниците и той викаше нещо. Когато го заведоха при стълба, той изведнъж млъкна. Сякаш изведнъж разбра нещо. Дали бе разбрал, че е безполезно да вика, или че е невъзможно хората да го убият, но той застана до стълба, очаквайки да му вържат очите както на другите, и като ударен звяр се озърташе наоколо си със своя пламнал поглед.

Пиер вече не можеше да се насили да се извърне и да затвори очи. Вълнението и любопитството — негово и на цялото множество — при това пето убийство бе стигнало до крайния предел. Също както другите тоя пети изглеждаше спокоен. Той загръщаше халата си и почесваше с единия си бос крак другия.

Когато почнаха да му връзват очите, той сам поправи на тила си възела, който му убиваше: след това, когато го изправиха до окървавения стълб, той се наклони назад и тъй като в това положение му беше неудобно, намести се, сложи краката си наравно и спокойно се облегна. Пиер не откъсваше очи от него и не изпускаше и най-малкото му движение.

Навярно се бе чула команда, навярно след командата се бяха раздали гърмежи от осем пушки. Но Пиер, колкото и да се мъчеше да си спомни по-късно, не бе чул ни най-малък звук от изстрелите. Той видя само, че, кой знае защо, работникът увисна на въжетата, че на две места се показа кръв и от тежестта на увисналото тяло въжетата се разхлабиха и работникът, неестествено отпуснал глава и подгънал крак, седна. Пиер се завтече до стълба. Никой не го спря. Уплашени бледни хора вършеха нещо около работника. Когато един стар мустакат французин развързваше въжетата, долната му челюст играеше. Тялото се смъкна. Войниците тромаво и припряно го повлякоха зад стълба и го бутнаха в трапа.

Очевидно всички знаеха, че са престъпници, които трябва по-бързо да скрият следите на престъпленията си.

Пиер надникна в трапа и видя, че работникът лежеше там с дигнати нагоре, близо до главата колене и с едното рамо по-високо от другото. И това рамо конвулсивно, равномерно се отпускаше и издигаше. Но лопати пръст засипваха вече цялото тяло. Един от войниците извика на Пиер сърдито, злобно и болезнено да се върне. Но Пиер не го разбра и стоеше до стълба и никой не го изпъди.

Когато трапът бе засипан догоре, чу се команда. Заведоха Пиер на мястото му и френските войници, застанали във фронт от двете страни на стълба, направиха едно полуобръщане и почнаха да минават с отмерени крачки покрай стълба. Двадесетте и четири души стрелци с изпразнени пушки, които бяха в средата на кръга, изтичваха по местата си, когато ротите минаваха край тях.

Сега Пиер гледаше безсмислено тия стрелци, които изтичваха на двойки от кръга. Всички освен един се присъединиха към ротите си. Един млад войник с мъртвобледно лице, с килнат назад кивер, с отпусната пушка все още стоеше срещу трапа на същото място, отдето бе стрелял. Той залиташе като пиян, пристъпвайки няколко крачки ту напред, ту назад, за да задържи падащото си тяло. Един стар войник, унтерофицер, изтича от редиците, хвана младия войник за рамото и го вмъкна в ротата. Тълпата от руси и французи почна да се разотива. Всички вървяха мълчаливо, с наведени глави.

— Ca leur apprendra a incendier![2] — каза някой от французите. Пиер се озърна към говорещия и видя, че беше един войник, който искаше да се утеши някак за онова, което бе направено, но не можеше. Без да се доизкаже, той махна с ръка и се отдалечи.

[1] Стрелци от 86-и полк, напред! ↑

[2] Това ще им бъде за урок — да не опожаряват! ↑

XII

След смъртното наказание Пиер бе отделен от другите подсъдими и оставен сам в една малка опустошена и измърсена църква.

Привечер караулният унтерофицер влезе в църквата с двама войника и съобщи на Пиер, че е простен и че ще постъпи сега в бараката на военнопленниците. Без да разбира какво му казваха, Пиер стана и тръгна с войниците. Заведоха го до бараки, построени на полето от обгорели талпи, греди и тънки дъски, и го въведоха в една от тях. В тъмното двайсетина души наобиколиха Пиер. Пиер ги гледаше, без да разбира какви са тия хора, защо са тук и какво искат от него. Той чуваше думите, които му казваха, но не правеше от тях никакъв извод и приложение: не разбираше значението им. Той отговаряше на онова, което го питаха, но не мислеше кой го слуша и как ще разберат отговорите му. Гледаше лицата и фигурите и всички му се струваха еднакво безсмислени.

От мига, когато Пиер видя това страшно убийство, извършено от хора, които не искаха да правят това, от душата му сякаш издърпаха пружината, на която се държеше всичко и изглеждаше живо, и всичко се струпа в куп безсмислена смет. В него, макар че той не си даваше сметка за това, бе унищожена вярата и в добрата уредба на света, и в човешката, и в своята душа, и в Бога. Пиер и по-рано бе изпадал в подобно състояние, но никога с такава сила, както сега. По-рано, когато го връхлитаха подобни съмнения — изворът на тия съмнения беше неговата собствена вина. И в глъбината на душата си Пиер чувствуваше, че спасението от това отчаяние и от тия съмнения беше в самия него. Но сега той усещаше, че за провалянето на света в очите му, както и за това, че от света бяха останали само безсмислени развалини — не бе причина вината му. Той чувствуваше, че не зависи от него да се върне към вярата си в живота.

Наоколо му, в тъмното, бяха застанали хора: сигурно нещо в него много ги интересуваше. Разправяха му нещо, разпитваха го за нещо, след това го поведоха нанякъде и най-сетне той се намери в ъгъла на бараката, до някакви хора, които се обаждаха от разни страни и се смееха.

— И така, братчета… същият този принц, който с особено ударение на думата „който“)… — се чуваше нечий глас от противоположния ъгъл на бараката.

Пиер седеше мълчалив и неподвижен на сламата до стената и ту отваряше, ту затваряше очи. Но щом затвореше очи, виждаше пред себе си същото страшно, особено страшно с простотата си лице на работника и още по-страшните с безпокойството си лица на неволните убийци. И той отново отваряше очи и гледаше безсмислено в тъмното около себе си.

До него седеше превит някакъв дребен човек, чието присъствие Пиер забеляза по силния мирис на пот, който лъхаше от него при всяко движение. Тоя човек правеше нещо с краката си и макар че Пиер не виждаше лицето му, чувствуваше, че тоя човек непрестанно го поглежда. Като се вгледа в тъмнината, Пиер разбра, че човекът се събуваше. И начинът, по който правеше това, заинтересува Пиер.

След като размота вървите, с които бе вързал единия крак, той старателно ги нави и веднага се зае с другия крак, като поглеждаше Пиер. Докато едната му ръка закачаше вървите, другата почна вече да размотава другия крак. След като се събу по такъв начин, усърдно, със закръглени, спорни, следващи без забавяне едно подир друго движения, човекът окачи обувките си на колчета, които бе забил над главата си, извади ножче, изряза нещо, сгъна ножчето, сложи го под възглавницата и като седна по-удобно, прегърна с две ръце дигнатите си колене и направо се загледа в Пиер. Пиер усети нещо приятно, успокоително и закръглено в тия спорни движения, в това добре подредено в ъгъла негово домакинство, дори в миризмата на тоя човек, и се взря в него, без да откъсне очи.

— Много тегло сте изтърпели, господарю? А? — каза неочаквано дребният човек. И такова изражение на ласка и простота имаше в напевния глас на човека, че Пиер поиска да отговори, но челюстта му затрепери и той усети сълзи. В същия миг дребничкият човек изпревари Пиер, за да не му даде време да прояви смущението си, и заговори със същия приятен глас.

— Е, соколче, недей тъгува — каза той с оная нежно-напевна гальовност, с която говорят старите руски жени. Не тъгувай, приятелче, час търпение — век живот! Така ето, мили мой. А пък тук, слава Богу, живеем и не е тежко. И тук са хора, има и добри, и лоши — рече той и като говореше, с гъвкаво движение коленичи, изправи се, изкашля се и отиде нанякъде.

— Виж го ти, хитрото дошло! — чу същия ласкав глас Пиер от ъгъла на бараката. — Дошло, хитрото, помни! Е, стига, стига! — И като отпъждаше едно кученце, което скачаше срещу него, войникът се върна на мястото си и седна. В ръцете му имаше нещо, увито в парцал.

— На, хапнете си, господарю — каза той, като се върна към предишния почтителен тон и разгъна парцала, за да подаде на Пиер няколко печени картофа. — На обяд имаше чорба. А картофчетата са първо качество!

Пиер не беше ял цял ден и миризмата на картофите му се стори извънредно приятна. Той благодари на войника и почна да яде.

— Защо тъй? — каза войникът, като се усмихна и взе един картоф. — Виж как. — Той пак извади джобното си ножче, разряза картофа на дланта си на две равни половини, поръси ги със сол от едно парцалче и ги поднесе на Пиер.

— Картофки първо качество — повтори той. — Хапни си ей така.

На Пиер му се стори, че никога не бе ял по-вкусна гозба.

— Не, за мене всичко това — нищо — рече Пиер, — но защо разстреляха тия нещастници!… Последният беше около двадесетгодишен.

— Тц-тц… — рече дребничкият човек. — Ама че грях, ама че грях… — бързо добави той и продължи, като че думите винаги бяха готови в устата му и изхвръкваха неочаквано от нея. — Ама вие, господарю, по своя воля ли останахте в Москва?

— Не смятах, че толкова скоро ще дойдат. Останах, без да ща — каза Пиер.

— И де те хванаха, соколче? От къщи ли?

— Не, отидох при един пожар и там ме хванаха и съдиха за подпалвачество.

— Има ли съд — има неправда — допълни дребничкият човек.

— А ти отдавна ли си тук? — попита Пиер, като дъвчеше последния картоф.

— Аз ли? Миналата неделя ме взеха от болницата в Москва.

— Че ти какъв си, войник ли?

— От войниците на Апшеронския полк. Умирах от треска. Не ни и казаха нищо. Двайсетина наши лежаха. И през ум не ни минаваше.

— Е, как, мъчно ли е тук? — попита Пиер.

— Как да не ми е мъчно, соколче. Мене ме казват Платон; Каратаеви ни викат — добави той, очевидно за да помогне на Пиер, когато се обръща към него. На службата ме нарекоха соколче. Как да не ми е мъчно, соколче! Ами че Москва — тя е майка на градовете! Как да не ти е мъчно да гледаш това. Ама червеят яде зелката, но преди това — сам загива: тъй думаха старите — добави бързо той.

— Как, как каза? — попита Пиер.

— Аз ли? — попита Каратаев. — Казвам: не каквото ние, а каквото Бог реши — рече той, като смяташе, че повтаря казаното. — Ами вие, господарю, и бащин имот ли имахте? И къща? Пълна чаша, значи! И стопанка? А старите — баща и майка, живи ли са? — питаше той и макар че в тъмното Пиер не виждаше, усещаше, че когато питаше, устните на войника се свиваха в сдържана ласкава усмивка. Личеше как беше огорчен, че Пиер нямаше родители, особено майка.

— Жената за съвет, тъщата за привет, но по-мила от майката — няма! — рече той. — Ами дечица? — продължи да пита той. Отрицателният отговор на Пиер очевидно отново го огорчили той бързо добави: — Ех, млади хора сте, ще ви даде Бог, ще имате. Само да живеете в съгласие…

— Сега вече е все едно — каза, без да ще, Пиер.

— Ех ти, мили човече — отвърна Платон. — Не знаеш какво може да ти се случи. — Той седна по-добре, изкашля се и личеше, че се приготвя да разправя надълго. — Та тъй, друже мили, тогава аз още живеех у дома — почна той. — Селото ни е богато, много земя, добре си живеят селяните и нашата къща също, слава Богу. Баща ми със седем души излизаше да коси. Добре живеехме. Истински селяни бяхме. Случи се… — и Платон Каратаев разказа дълга история как отишъл за дървен материал в чужда гора и попаднал на пазача, как го били, съдили и пратили войник. — И какво, соколче — каза той с променен от усмивка глас, — мислехме, че ще бъде за лошо, а пък то — за добро. Ако не бях съгрешил, брат ми трябваше да ходи войник. Ала брат ми имаше пет деца, а пък аз, да ти кажа, оставих само една жена. Имах едно момиченце, но още преди войниклъка Бог го прибра. Ще ти кажа, отидох си един път в отпуск. Гледам — живеят по-хубаво от преди. Дворът пълен с добитък, жените — в къщи, двамата братя — на печалба. Само Михайло, най-малкият, в къщи. Баща ми казва: „За мене всички деца са еднакви: който и пръст да ухапеш, все боли. А ако не бяха взели тогаз Платон, Михайло трябваше да отиде войник.“ Извика, вярваш ли, всинца ни и ни заведе пред иконите. „Михайло — рече, — ела тук, поклони му се доземи и ти, снахо, се поклони, и внучетата, поклонете се. Разбрахте ли?“ — рече. Та тъй, мили приятелю. Съдбата търси човека. А пък ние все отсъждаме: туй не е хубаво, онуй не е добро. Нашето щастие, приятелче, е като вода в рибарска мрежа: дърпаш ли я — издува се, а като я измъкнеш — нищо няма. Това е. — И Платон се премести на своята слама.

След като мълча известно време, Платон стана.

— Какво, май че ти се спи? — рече той и почна бързо да се кръсти и повтаря:

— Господи, Исус Христос, свети Никола, Фрола и Лавра, Господи, Исус Христос, свети Никола, Фрола и Лавра, Господи, Исус Христос, помилуй и спаси ни! — завърши той, поклони се доземи, стана, въздъхна и седна на сламата си. — Ей тъй на! Лягам, Боже, камъче, да стана, Боже, перце — рече той и легна, като се покри с шинела.

— Каква е тая молитва, дето я чете? — попита Пиер.

— Аз ли? — промълви Платон (той беше вече заспал). — Какво съм чел? Молих се на Бога. Мигар ти не се молиш?

— Не, и аз се моля — каза Пиер. — Но какво казваше ти: Фрола и Лавра?

— Е, че разбира се — отговори бързо Платон, — конският празник. Човек и добитъка трябва да жали — рече Каратаев. — Виж, хитрото, свило се. Стоплило се, кучата пасмина — каза той, като напипа кучето до краката си, и като се обърна отново, веднага заспа.

Вън, някъде надалеч, се чу плач и викове и през пролуките на бараката се виждаше огън. Но в бараката беше тихо и тъмно. Пиер дълго не заспиваше и лежеше на мястото си в тъмнината с отворени очи, заслушан в отмереното хъркане на Платон, който лежеше до него, и чувствуваше; че разрушеният преди това свят израства сега в душата му с нова красота и върху някакви нови и непоклатими основи.

XIII

В бараката, дето бе заведен Пиер и в която прекара четири седмици, имаше двадесет и трима пленени войници, трима офицери и двама чиновници.

По-късно те всички се мяркаха сякаш през мъгла пред Пиер, но Платон Каратаев остана завинаги в душата му като най-силен и най-скъп спомен и въплъщение на всичко руско, добро и закръглено. Когато призори на другия ден Пиер видя съседа си, първото му впечатление от нещо закръглено напълно се потвърди: цялата фигура на Платон, с неговия препасан с въже френски шинел, с фуражка и цървули, беше кръгла, главата беше съвсем кръгла, гърбът, гърдите, раменете, дори ръцете, които той държеше постоянно така, като че се кани да прегръща, бяха закръглени; приятната му усмивка и големите кестеняви нежни очи бяха кръгли.

Ако се съдеше по разказите му за походите, в които бе участвувал като отдавнашен войник, Платон Каратаев трябва да беше прехвърлил петдесет години. Самият той не знаеше и никак не можеше да определи на колко е години: но зъбите му, яркобели и яки, които, когато се смееше (което той правеше често), постоянно се показваха в два полукръга, бяха всички хубави и здрави; в брадата и косата му нямаше ни един бял косъм и цялото му тяло изглеждаше гъвкаво и особено твърдо и издръжливо.

Въпреки ситните кръгли бръчици лицето му имаше изражение на невинност и младост; гласът му бе приятен и напевен. Но главната особеност на неговия говор беше в непосредствеността и спорността му. Личеше, че той никога не мисли какво е казал и какво ще каже; и от това в бързината и верността на интонацията му имаше особена, неоспорима убедителност.

През първите дни на пленничеството физическите му сили и пъргавината му бяха такива, че той сякаш не знаеше какво е умора и болест. Всяка вечер, когато лягаше, той казваше: „Лягам, Боже, камъче, да стана, Боже, перце“; а сутрин, когато ставаше, всякога по един и същ начин свиваше рамена и думаше: „Свивам се на лягане, разкършвам се на ставане.“ И наистина, щом легнеше, веднага заспиваше като камък и стигаше само да се разкърши, за да почне веднага, без да се бави секунда, каквато и да е работа, както децата, които, щом станат, вземат играчките. Той умееше да върши всичко не много добре, но не и лошо. Печеше, вареше, шиеше, дялаше, майстореше ботуши. Беше винаги зает и само нощем си позволяваше да разговаря, което много обичаше да прави, и да пее. Той пееше песните не тъй, както пеят песнопойците, които знаят, че ги слушат, но пееше, както пеят птиците, очевидно защото за него беше тъй необходимо да издава тия звуци, както е необходимо понякога на човека да се протегне или разходи; и тия звуци винаги биваха тънки, нежни, почти женски, тъжни и тогава лицето му биваше много сериозно.

Когато попадна в плен и пусна брада, той очевидно бе отхвърлил от себе си всичко, което се бе натрупало отгоре му, чуждото, войнишкото, и неволно се бе върнал към предишния си, селски, народен начин на живот.

— Войник в отпуск — риза без колан — казваше той. С неудоволствие говореше за военната си служба, макар и да не се оплакваше, и често повтаряше, че през цялата си служба ни веднъж не са го били. Когато разправяше, разправяше предимно от старите си и очевидно скъпи спомени от селския бит. Поговорките, с които биваше изпълнена речта му, не бяха ония, повечето неприлични и дръзки поговорки, които употребяват войниците, а бяха народни изречения, които изглеждат съвсем незначителни, взети сами по себе си, и които получават изведнъж значение на дълбока мъдрост, когато са казани на място.

Често той казваше нещо, съвсем противоположно на онова, което бе казал по-рано, но и едното, и другото бяха верни. Той обичаше да приказва и приказваше хубаво, като украсяваше речта си с ласкателни думи и пословици, за които на Пиер му се струваше, че сам ги измисля; но главната прелест на неговото разказване бе в това, че в неговите думи и най-простите събития, понякога точно ония, които Пиер виждаше, но не ги забелязваше, добиваха характер на тържествено благообразие. Той обичаше да слуша приказки, които един войник разправяше (все едни и същи) вечерно време, но най-много обичаше да слуша разкази от действителния живот. Когато слушаше такива разкази, той радостно се усмихваше, вмъкваше думи и задаваше въпроси, които бяха насочени към това — да се уясни благообразието на онова, което му разказваха. Каратаев нямаше никаква привързаност, приятелство, обич — тъй както ги разбираше Пиер; но той обичаше и живееше в обич с всичко, с което животът го събираше, и особено с човека — не с някакъв определен човек, а с ония хора, които биваха пред очите му. Той обичаше кученцето си, обичаше другарите си, французите, обичаше Пиер, който му беше съсед; но Пиер чувствуваше, че въпреки ласкавата нежност към него (с което той проявяваше неволно дължимата почит към духовния живот на Пиер) Каратаев ни за миг не би се огорчил от раздяла с него. И Пиер почна да изпитва същото чувство към Каратаев.

За всички останали пленници Платон Каратаев беше най-обикновен войник; казваха му соколче или Платоша, добродушно се закачаха с него, изпращаха го да носи разни неща. Но за Пиер той си остана завинаги такъв, какъвто го видя в първата нощ — непостижим, закръглен и вечно въплъщение на духа на простотата и справедливостта.

Освен молитвата си Платон Каратаев не знаеше нищо друго наизуст. Когато говореше, изглеждаше, че като почва, не знае как ще завърши.

Някой път, когато, поразен от смисъла на думите му, Пиер го помолваше да повтори казаното, Платон не можеше да си спомни какво бе казал преди минута, също както не можеше да каже с думи любимата си песен. Там имаше „скъпа, брезичка и мъчничко ми е“, но само с думи нямаше никакъв смисъл. Той не разбираше и не можеше да разбере значението на думите, взети отделно от това, което се говори. Всяка негова дума и всяко действие беше проява на неосъзната от самия него дейност, какъвто беше неговият живот. Но неговият живот, както той сам гледаше на него, нямаше смисъл като отделен живот. Той имаше смисъл само като частица от цялото, което той постоянно чувствуваше. Думите и действията му се изливаха от него също тъй равномерно, наложително и непосредно, както мирисът се отделя от цветето. Той не можеше да разбере нито цената, нито значението на отделно взето действие или дума.

XIV

Когато получи от Николай съобщението, че брат й се намира заедно с Ростови в Ярославъл, княжна Маря, въпреки увещанията на леля си да не тръгва, веднага се приготви да замине, и то не сама, а с племенника си. Тя не се питаше и не искаше да знае мъчно ли бе, или не, възможно ли беше това, или невъзможно: неин дълг беше не само да бъде при брат си, който може би умираше, но и да направи всичко възможно, за да заведе сина му — и тя реши да замине. Княжна Маря си обясняваше, че щом самият княз Андрей не я бе уведомил, той или беше много слаб и не можеше да пише, или пък смяташе дългото пътуване много тежко и опасно за нея и за сина си.

За няколко дни княжна Маря се приготви за път.

Екипажите й бяха — грамадната княжеска карета, в която тя бе пристигнала във Воронеж, бричка и каруца. Заедно с нея пътуваха m-lle Bourienne, Николушка с гуверньора си, старата бавачка, три прислужнички, Тихон, един млад лакей и слуга-придружвач, когото леля й й даде.

Не можеше да се мисли да минат по обикновения път през Москва и затуй обиколният път, който трябваше да направи княжна Маря — през Липецк, Рязан, Владимир, Шуя, — беше много дълъг, много труден — поради липсата на пощенски коне навсякъде, и дори опасен около Рязан, дето (както се разправяше) се появили французи.

През това тежко пътуване m-lle Bourienne, Десал и прислугата на княжна Маря бяха учудени от твърдостта на духа й и от дейността й. Тя си лягаше след другите, ставаше по-рано от всички и никакви затруднения не можеха да я спрат. Благодарение на нейната дейност и енергия, които възбуждаха спътниците й, в края на втората седмица те стигнаха до Ярославъл.

Напоследък, през пребиваването си във Воронеж, княжна Маря изпита най-пълното щастие през живота си. Любовта й към Ростов вече не я мъчеше, не я вълнуваше. Тая любов изпълваше цялата й душа, стана неразделна част от самата нея и тя вече не се бореше срещу нея. Напоследък княжна Маря се бе убедила — макар че никога не си бе казала определено, с думи, това, че е любима и люби. Тя се бе убедила в това при последната среща с Николай, когато той бе дошъл да й съобщи, че брат й е заедно с Ростови. Нито с една дума Николай не й загатна, че сега (в случай че княз Андрей оздравее) предишните отношения между него и Наташа можеха да се възобновят, но княжна Маря виждаше по лицето му, че той знае и мисли това. И въпреки туй отношението му към нея — предпазливо, нежно и любовно — не само не се промени, но той сякаш се радваше, че сега роднинството между него и княжна Маря му позволяваше по-свободно да й изразява своето приятелство-любов, както си мислеше понякога княжна Маря. Княжна Маря знаеше, че обича за пръв и последен път в живота си и чувствуваше, че е обичана и беше щастлива и спокойна в това отношение.

Но това щастие в една част от душата й не само не й пречеше да чувствува с пълна сила мъката за брат си, но, напротив, това душевно спокойствие в едно отношение й даваше по-голяма възможност да се отдаде напълно на своето чувство към брат си. В първия миг при заминаването от Воронеж това чувство беше толкова силно, че тия, които я придружаваха, като гледаха нейното измъчено, отчаяно лице, бяха уверени, че тя без друго ще се разболее по пътя; но тъкмо трудностите и грижите по пътуването, с които княжна Маря тъй дейно се бе заела, я спасиха временно от нейната мъка и й дадоха сили.

Както е винаги през време на пътуване, княжна Маря мислеше само за пътуването, като забравяше каква беше целта му. Но когато наближиха Ярославъл и пак й стана ясно онова, което можеше да я очаква, и то не след много дни, а още тая вечер, вълнението на княжна Маря стигна до крайна степен.

Когато слугата, изпратен предварително да узнае в Ярославъл де са Ростови и в какво положение е княз Андрей, срещна при заставата голямата карета, която влизаше в града, той се ужаси, като видя страшно бледното лице на княжната, което се бе надвесило от прозорчето.

— Научих всичко, ваше сиятелство, Ростови са на площада, в къщата на търговеца Бронников, наблизо, току над Волга — каза слугата.

Княжна Маря уплашено-въпросително го гледаше в лицето, без да разбира защо той не й отговаря на най-важния въпрос: как е брат й? Вместо княжната m-lle Bourienne зададе тоя въпрос.

— Как е князът? — попита тя.

— Негово сиятелство е при тях в същата къща.

„Значи, той е жив“ — помисли княжната и тихо попита:

— Как е той?

— Слугите казват — все в същото положение.

Какво значеше „все в същото положение“, княжната не попита и само бегло, незабелязано погледна седемгодишния Николушка, който седеше пред нея и се радваше на града, наведе глава и не я дигна, докато тежката карета с трясък, друсане и люшкане не спря някъде. Затракаха разтваряните стъпалца.

Отвориха се вратичките. Отляво имаше вода — голяма река, отдясно — входна площадка; на площадката имаше хора, слуги и някаква румена, с голяма черна плитка девойка, която се усмихваше неприятно-престорено, както се стори на княжна Маря (тя беше Соня). Княжната изтича по стъпалата, девойката, която се усмихваше престорено, каза: „Тук, тук!“ и княжната се намери във вестибюла пред една стара жена с лице източен тип, която с разчувствувано изражение бързо отиваше насреща й. Това беше старата графиня. Тя прегърна княжна Маря и почна да я целува.

— Mon enfant! — рече тя. — Je vous aime et vous connais depuis longtemps.[1]

Въпреки голямото си вълнение княжна Маря разбра, че това е графинята и че трябва да й каже нещо. Без сама да знае как, тя изрече някакви учтиви френски думи в същия тон, в който бяха и другите, казани на нея, и попита — как е той?

— Докторът казва, че няма опасност — рече графинята, но в същото време, когато казваше това, въздъхна и дигна очи нагоре и тоя жест беше в противоречие с думите й.

— Къде е той? Мога ли да го видя, мога ли? — попита княжната.

— Ей сега, княжна, ей сега, миличка. Това неговият син ли е? — каза тя, като се обърна към Николушка, който влизаше с Десал. — Ние ще се настаним всички, къщата е голяма. О, какво прелестно момченце!

Графинята заведе княжната в салона. Соня разговаряше с m-lle Bourienne. Графинята галеше момченцето. Старият граф влезе в стаята и поздрави княжната. От последния път, когато княжната го бе виждала, старият граф извънредно много се бе променил. Тогава той беше живо, весело, самоуверено старче, сега изглеждаше жалък, загубен човек. Говорейки с княжната, той непрекъснато поглеждаше наоколо си, сякаш питаше всички дали прави това, което трябва. След разоряването на Москва и на имението му, изблъскан от обикновения си път, той очевидно бе загубил съзнание за значението си и чувствуваше, че за него няма вече място в живота.

Въпреки обзелото я вълнение, въпреки единственото й желание — по-скоро да види брат си, и досадата, че в тоя миг, когато тя иска само едно нещо — да го види, — те я занимават и престорено хвалят племенника й, княжната забелязваше всичко, което ставаше около нея, и чувствуваше необходимостта да се подчини временно на тоя нов ред, в който бе попаднала. Тя знаеше, че всичко това е необходимо и й беше тежко, но не се раздразни срещу тях.

— Това е племенницата ми — каза графът, като представи Соня, — не я ли познавате, княжна?

Княжната се обърна към нея и като се помъчи да задуши надигналото се в душата й враждебно чувство към тая девойка, целуна я. Но й ставаше тежко, че настроението на всички около нея беше тъй далеч от това, което бе в душата й.

— Къде е той? — попита още веднъж тя, обръщайки се към всички.

— Той е долу, Наташа е при него — отговори Соня, като се изчерви. — Изпратихме да разберем. Вие, струва ми се, сте уморена, княжна?

От раздразнение очите на княжната се насълзиха. Тя се обърна и щеше отново да попита графинята през къде да отиде при него, когато до вратата се чуха леки, стремителни, сякаш весели стъпки. Княжната се изви, погледна и видя Наташа, която влезе почти тичешком, същата Наташа, която в оная отдавнашна среща в Москва толкова не й се бе харесала.

Но преди да погледне лицето на тая Наташа, княжната разбра, че тя беше искрена нейна другарка по скръб и затова — приятелка. Тя се хвърли срещу нея, прегърна я и заплака на рамото й.

Щом узна за пристигането на княжна Маря, Наташа, която бе при леглото на княз Андрей, излезе тихо от стаята му с тия бързи и, както се сториха на княжна Маря, като че весели стъпки и изтича при нея.

Когато се втурна в стаята, по развълнуваното й лице имаше само едно изражение — изражение на обич, на безпределна обич към него, към нея, към всичко, което беше близко на любимия човек, изражение на жалост, на страдание за другите и страстно желание да се отдаде цяла, за да им помогне. Личеше, че в тоя миг в душата на Наташа нямаше ни една мисъл за себе си, за своите отношения към него.

Чувствителната княжна Маря още от първия поглед към лицето на Наташа разбра всичко това и с горестна наслада плачеше на рамото й.

— Елате, елате да отидем при него, Мари — рече Наташа, като я заведе в друга стая.

Княжна Маря дигна лице, избърса очи и се обърна към Наташа. Тя чувствуваше, че от нея ще разбере и узнае всичко.

— Какво… — почна тя въпроса си, но изведнъж се спря. Тя почувствува, че с думи не може нито да попита, нито да отговори. Лицето и очите на Наташа трябваше да й кажат всичко по-ясно и по-дълбоко.

Наташа я гледаше, но като че бе обзета от страх и от съмнение — да каже или да не каже всичко, което знаеше; тя сякаш почувствува, че пред тия лъчисти очи, проникващи в глъбината на сърцето й, не можеше да не се каже цялата, цялата истина, такава, каквато тя я виждаше. Изведнъж устната на Наташа трепна, безобразни бръчки се появиха около устата й и като зарида, тя закри лице с ръцете си.

Княжна Маря разбра всичко.

Но тя все пак се надяваше и попита с думи, в които не вярваше:

— Но как е раната му? Изобщо в какво състояние е той?

— Вие, вие… ще видите — само това можа да каже Наташа.

Долу, до неговата стая, те поседяха няколко минути, за да престанат да плачат и да влязат при него със спокойни лица.

— Как вървя болестта му? Отдавна ли му е зле? Кога е станало това? — питаше княжна Маря.

Наташа разправи, че на първо време имало опасност от трескавото му състояние и болките, но в Троицката лавра това минало и докторът се страхувал само от едно — от гангрена. Но и тая опасност минала. Когато пристигнали в Ярославъл, раната почнала да загноява (Наташа знаеше всичко около загнояването и т.н.) и докторът казал, че загнояването може да тръгне правилно. Появила се треска. Докторът казал, че тая треска не е опасна.

— Но преди два дена — почна Наташа — изведнъж стана това… — Тя сдържа риданията си. — Не зная от какво, но ще видите какъв е станал.

— Изтощен ли? Отслабнал ли?… — попита княжната.

— Не, не това, но по-лошо. Ще видите. Ах, Мари, Мари, той е премного добър, той не може, не може да живее, защото…

[1] Дете мое! Аз ви обичам и знам отдавна. ↑

XV

Когато с привично движение Наташа отвори вратата на стаята му и пусна пред себе си княжната, княжна Маря усещаше в гърлото си ридания, готови да избухнат. Колкото и да бе се готвила, колкото и да се мъчеше да се успокои, тя знаеше, че нямаше да може да го види, без да се разплаче.

На княжна Маря й стана ясно онова, което Наташа подразбираше под думите: това се случи преди два дена с него. Тя разбра: това значеше, че той изведнъж се е смекчил и че смекчаването и умилението бяха признаци на смъртта. Когато приближаваше до вратата, тя виждаше вече във въображението си онова лице на Андрюша, което знаеше от детинство, нежно, кротко, умилено, което той тъй рядко имаше и затуй толкова силно й действуваше. Тя знаеше, че той ще й каже тихи, нежни думи, както ония, които й бе казал баща й, преди да умре, и че тя не ще може да издържи това и ще се разридае над него. Но рано или късно това трябваше да стане и тя влезе в стаята. Колкото по-ясно и по-ясно почваше тя да различава с късогледите си очи неговата фигура и търсеше чертите му, толкова по-близо до гърлото й се надигаха риданията — и ето, тя видя лицето му и срещна погледа му.

Той лежеше на диван, обиколен с възглавници, в халат от катеричи кожи. Беше слаб и бледен. Едната му слаба, прозрачнобяла ръка държеше кърпичка, с другата той с бавни движения пипаше тънките си пораснали мустаци. Очите му гледаха ония, който влизаха.

Щом видя лицето му и щом погледите им се срещнаха, княжна Маря веднага забави крачките си и усети, че сълзите й изведнъж пресъхнаха и риданията спряха. Като долови изражението на лицето и погледа му, тя изведнъж стана плаха и се почувствува виновна.

„Но за какво съм виновна?“ — попита се тя. „За това, че живееш и мислиш за живи неща, а пък аз!…“ — отговори неговият студен, строг поглед.

Когато той бавно изгледа сестра си и Наташа, в неговия дълбок, устремен не навън, а вътре в него поглед имаше почти враждебност.

Те си целунаха ръка един на друг, както бяха свикнали.

— Здравей, Мари, как стигна? — каза той със също такъв равен и чужд глас, какъвто беше и погледът му. Ако той би почнал да пищи отчаяно, тоя писък не би ужасил княжна Маря толкова, колкото звукът на тоя глас.

— И Николушка ли доведе? — каза той все тъй равно и бавно и с очевидно усилие на паметта си.

— Как си сега? — рече княжна Маря, като сама се учуди на това, което каза.

— За това, мила, трябва да се пита докторът — каза той и като направи очевидно още едно усилие, за да бъде ласкав, каза само с уста (личеше, че съвсем не мисли това, което казва): — Merci, chere amie, d’etre venue.[1]

Княжна Маря стисна ръката му. Той се намръщи едва забележимо от стискането на ръката й. Той мълчеше; и тя не знаеше какво да говори. Тя разбра онова, което се бе случило с него преди два дни. В думите, в тона му и особено в тоя поглед — студен, почти враждебен поглед — се усещаше страшното за живия човек отчуждение от всичко земно. Личеше, че той с мъка разбира всичко живо; но заедно с това чувствуваше се, че не разбира онова, което е живо, не защото бе лишен от силата на разбирането, но защото разбираше нещо друго, такова, което живите не разбираха и не можеха да разберат и което го поглъщаше цял.

— Да, ето как странно ни събра съдбата! — каза той, като наруши мълчанието и посочи Наташа. — Тя непрекъснато се грижи за мене.

Княжна Маря слушаше и не разбираше какво й каза той. Той, чувствителният, нежният княз Андрей, как можеше да каже това пред оная, която обичаше и която го обичаше! Ако той мислеше, че ще живее, не би казал това с такъв студено-оскърбителен тон. Ако не знаеше, че ще умре, как не му беше мъчно за нея, как можеше да каже това пред нея! Едно обяснение имаше — само това, че му беше все едно, а му беше все едно, защото му се бе открило нещо друго, най-важно.

Разговорът беше студен, несвързан и прекъсван всеки миг.

— Мари минала през Рязан — каза Наташа. Княз Андрей не забеляза, че тя нарече сестра му Мари. А Наташа, която я нарече така пред него, за пръв път сама забеляза това.

— Е, и какво? — рече той.

— Разправяли й, че цялата Москва изгоряла съвсем, че уж…

Наташа спря: не биваше да говори. Той очевидно правеше усилия, за да слуша, и все пак не можеше.

— Да, казват, че изгоряла — рече той. — Много жалко — и той се загледа напред, като гладеше разсеяно с пръсти мустаците си.

— А ти, Мари, се срещна с граф Николай, нали? — рече неочаквано княз Андрей, като очевидно искаше да им каже нещо приятно. — Той писал тук, че ти много си му харесала — продължи той просто, спокойно, очевидно без да може да разбере цялото сложно значение, което имаха тия думи за живите. — Ако и ти си го харесала, много хубаво ще бъде… да се ожените — добави той малко по-бързо, сякаш зарадван, че е намерил най-сетне дълго търсените думи. Княжна Маря чуваше думите му, но за нея те нямаха никакво друго значение, освен че доказваха колко страшно далеч бе сега той от всичко живо.

— Какво ще приказваме за мене! — рече тя спокойно и погледна Наташа. Наташа, която усети върху себе си нейния поглед, не погледна към нея. Всички отново млъкнаха.

— Andre, искаш ли… — каза неочаквано княжна Маря с трепнал глас — искаш ли да видиш Николушка? Той през всичкото време си спомняше за тебе.

За пръв път княз Андрей едва забележимо се усмихна, но княжна Маря, която тъй хубаво знаеше лицето му, с ужас разбра, че това не беше усмивка от радост, от нежност към сина си, но тиха, кротка насмешка за това, че княжна Маря бе употребила последното според нея средство, за да го приведе в съзнание.

— Да, много се радвам на Николушка. Той здрав ли е?

Когато доведоха при княз Андрей Николушка, който гледаше уплашено баща си, но не плачеше, защото никой не плачеше, княз Андрей го целуна и очевидно не знаеше какво да му каже.

Когато изведоха Николушка, княжна Маря пак се приближи до брат си, целуна го и тъй като не можеше вече да се сдържа, заплака.

Той я погледна втренчено.

— Ти — за Николушка ли? — попита той.

Княжна Маря, като плачеше, утвърдително наведе глава.

— Мари, ти знаеш еван… — но изведнъж млъкна.

— Какво казваш?

— Нищо. Не бива да се плаче тук — рече той, като устреми в нея същия студен поглед.

Когато княжна Маря заплака, той разбра, че тя плачеше, защото Николушка ще остане без баща. Той се помъчи с голямо усилие над себе си да се върне назад, в живота, и да погледне с техни очи.

„Да, това трябва да им се вижда тъжно! — помисли той. — А колко е просто то!“

„Птиците небесни нито сеят, ни жънат, но вашият отец ги храни“ — каза той на себе си и искаше да каже същото на княжната. „Но не, те ще го разберат по свой начин, те няма да го разберат! Не могат да разберат те това, че всички тия чувства, които им са мили, всички тия мисли, които ни се струват толкова важни, че те са — непотребни. Ние не можем да се разбираме един друг!“ — и млъкна.

Малкият син на княз Андрей беше на седем години. Той едва можеше да чете, той не знаеше нищо. След тоя ден той преживя много неща; като придобиваше знания, наблюдателност и опитност; но дори и да имаше още тогава всички тия придобити по-късно способности, не би могъл по-хубаво и по-дълбоко да разбере пълното значение на тая сцена, която бе видял между баща си, княжна Маря и Наташа, отколкото така, както я бе разбрал сега. Той разбра всичко и без да плаче, излезе от стаята, приближи се мълчаливо до Наташа, която бе излязла след него, и я погледна срамежливо със замислените си прекрасни очи; поповдигнатата му румена горна устна потрепна, той прислони глава до Наташа и заплака.

От тоя ден той избягваше Десал, избягваше графинята, която го галеше, и или седеше сам, или се приближаваше плахо до княжна Маря и до Наташа, която, изглеждаше, бе обикнал повече от леля си, и тихо и срамежливо се пригалваше о тях.

Когато излезе от стаята на княз Андрей, княжна Маря бе разбрала напълно всичко, което лицето на Наташа бе й казало. Тя вече не приказваше с Наташа за надеждата да бъде спасен животът му. Тя се редуваше с нея при дивана и вече не плачеше, но се молеше непрекъснато, като се обръщаше с душата си към онова вечно и непостижимо, присъствието на което сега така силно се усещаше над умиращия човек.

[1] Благодаря ти, мила приятелко, че дойде. ↑

XVI

Княз Андрей не само знаеше, че ще умре, но чувствуваше, че умира, че вече наполовина е умрял. Той имаше съзнание на отчужденост от всичко земно и радостна и странна лекота на битието. Без да бъде припрян и без да се тревожи, той очакваше онова, което му предстоеше. Онова страшно, вечно, непознато и далечно, присъствието на което той не преставаше да усеща през целия си живот, беше сега близко за него — и поради тая странна лекота на битието, която той изпитваше — почти разбираемо и осезаемо.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

По-рано той се боеше от края. На два пъти бе изпитвал това страшно, мъчително чувство на страх от смъртта, от края, но сега вече не го проумяваше.

За първи път той изпита това чувство, когато гранатата се въртеше като пумпал пред него и той гледаше стърнището, храстите и небето и знаеше, че пред него беше смъртта. Когато се свести след раните и в душата му мигновено, сякаш освободено от задържащия гнет на живота, цъфна това цветче на вечната и свободна обич, която не зависеше от тоя живот, той вече не се страхуваше от смъртта и не мислеше за нея.

Колкото повече се углъбяваше през часовете на страдалческо усамотение и полубълнуване, които бе прекарал след раняването си, в новото начало на вечна обич, което му се бе открило, толкова повече, без сам да усеща, се отричаше от земния живот. Всичко и всички да обичаш, винаги да се жертвуваш за обичта — това значеше никого да не обичаш, значеше да не живееш тоя земен живот. И колкото повече се проникваше от това начало на обичта, толкова повече се отричаше от живота и с това напълно унищожаваше страшната преграда, която се възправя между живота и смъртта, когато у нас няма обич. В това първо време, когато си спомняше, че трябва да умре, той си казваше: е, та какво, толкова по-добре.

Но след оная нощ в Митишчи, когато в полубълнуването му се яви оная, която той бе желал, и когато, притиснал устни до ръката й, заплака с тихи, радостни сълзи, обичта към една жена се вмъкна неусетно в сърцето му и отново го привърза към живота. Почнаха да го спохождат и радостни, и тревожни мисли. Спомняйки си оня миг на превързочния пункт, когато бе видял Курагин, той не можеше сега да се възвърне към онова чувство: сега го измъчваше въпросът — жив ли е той? И не се решаваше да попита.

Болестта му следваше своя физически ход, но онова, което Наташа наричаше — това стана с него, му се случи два дена преди пристигането на княжна Маря. То беше оная последна нравствена борба между живота и смъртта, в която смъртта спечели победата. То беше неочакваното съзнание, че той още скъпеше живота, съзнание, въплътено в любовта му към Наташа, и последният, надвит припадък от ужаса пред неизвестното.

То беше една вечер. Както винаги след обяд той беше в леко трескаво състояние и мислите му бяха извънредно ясни. Соня седеше до масата. Той бе задрямал. Изведнъж го изпълни усещане на щастие.

„А, тя е влязла!“ — помисли той.

Наистина на мястото на Соня седеше Наташа, която току-що бе влязла безшумно.

От деня, когато тя почна да се грижи за него, той винаги изпитваше това физическо усещане на нейната близост. Тя седеше в креслото, обърната с едната си страна към него, засенчвайки му светлината от свещта, и плетеше чорап. (Тя се научи да плете чорапи, откак княз Андрей й каза, че никой не умее да гледа болни така, както старите бавачки, които плетат чорапи, и че в плетенето на чорапи има нещо успокояващо.) Тънките й пръсти бързо движеха куките, които понякога се сблъскваха, и той ясно виждаше замисления профил на приведеното й лице. Тя мръдна — кълбото се изтърколи от коленете й. Тя трепна, погледна към него и засенчвайки с ръка свещта, с предпазливо, гъвкаво и точно движение се наведе, дигна кълбото и седна в предишното си положение.

Той я гледаше, без да помръдва, и виждаше, че след направеното движение ней беше необходимо да въздъхне с пълни гърди, но тя не смееше да стори това и предпазливо поемаше дъх.

В Троицката лавра те говориха за миналото и той й каза, че ако бъде жив, вечно ще благодари на Бога за раната си, която отново го бе събрала с нея; но оттогава никога вече не приказваха за бъдещето.

„Можеше ли, или не можеше да бъде това? — мислеше той сега, загледан в нея и вслушан в тихия стоманен звук на куките. — Нима съдбата тъй странно ме събра с нея само за да умра?… Нима истината на живота ми се откри само за да живея в лъжа? Аз я обичам повече от всичко в света. Но какво пък да правя, като я обичам?“ — каза си той и без да ще, изохка по навика, придобит през време на страданията си.

Като чу тоя звук, Наташа остави чорапа, изви се по-близо до него и изведнъж, щом видя блесналите му очи, приближи до него с леки стъпки и се наведе.

— Не спите ли?

— Не, аз отдавна ви гледам; почувствувах, когато влязохте. Никой не ми дава такава мека тишина, както вие… такава светлина. Иска ми се да плача от радост.

Наташа още по̀ се приближи до него. Лицето й светеше от възторжена радост.

— Наташа, аз премного ви обичам. Повече от всичко в света.

— Ами аз? — За миг тя се извърна. — Но защо премного? — рече тя.

— Защо премного ли?… Добре, как мислите, как чувствувате с душата си, с цялата си душа, ще остани ли жив? Как ви се струва?

— Уверена съм, уверена! — почти извика Наташа и хвана двете му ръце със страстно движение.

Той помълча.

— Колко хубаво би било! — Взе ръката й и я целуна.

Наташа беше щастлива и развълнувана; и веднага си спомни, че така не бива, че нему е необходимо спокойствие.

— Но вие не сте спали — рече тя, като потисна радостта си. — Помъчете се да заспите… Моля ви се.

Той стисна ръката й и я пусна и тя се премести при свещта и седна пак в предишното положение. На два пъти тя го погледна — очите му блестяха насреща й. Тя си определи колко да изплете на чорапа и си каза, че докато не го свърши, няма да го погледне.

Наистина скоро след това той затвори очи и заспа. Спал бе малко и изведнъж тревожно се събуди в студена пот.

Когато заспиваше, той мислеше все същото, което мислеше през всичкото време — за живота и смъртта. И повече за смъртта. Чувствуваше се по-близо до нея.

„Обич? Какво е обич? — мислеше той. — Обичта пречи на смъртта. Обичта е живот. Всичко, всичко, което разбирам, е само защото обичам. Всичко живее, всичко съществува само защото аз обичам. Всичко се държи само от нея. Обичта е Бог и да умра — значи, аз, една частица обич, да се върна към общия и вечен извор.“ Тия мисли му се сториха утешителни. Но те бяха само мисли. Нещо не им достигаше, имаше в тях нещо едностранно, лично, умствено — липсваше очевидност. И имаше същото безпокойство й неяснота. Той заспа.

В съня си той се видя, че лежи в същата стая, дето лежеше в действителност, но че не е ранен, а здрав. Пред княз Андрей се явяват много различни лица, незначителни, равнодушни. Той говори с тях, спори за някакви ненужни неща. Те се готвят да пътуват нанякъде. Княз Андрей смътно си спомня, че всичко туй е незначително и че той има други, извънредно важни грижи, но продължава да говори и ги учудва с някакви празни, остроумни думи. Постепенно всички тия лица незабелязано почват да изчезват и всичко се замества с единствен въпрос за затворената врата. Той става и отива до вратата, за да дръпне резето и да я заключи. От това, дали ще успее, или няма да успее да заключи, зависи всичко. Той отива, бърза, но краката му не мърдат и той знае, че не ще успее да заключи вратата, и все пак болезнено напряга всичките си сили. И мъчителен страх го обзема. И тоя страх е страх от смъртта: зад вратата е то. Но докато той безсилно-несръчно припълзява към вратата, това — ужасното, което вече натиска от другата страна, напира да влезе. Нещо не човешко — смъртта — напира да влезе и той трябва да подпре вратата. Той хваща вратата, напряга последни сили — не може вече да заключи — поне да я удържи; но силите му са слаби, тромави и натискана от ужасното, вратата се отваря и пак се затваря.

То още веднъж натисна оттам. Последните, свръхестествените усилия бяха напразни и двете половини на вратата се отвориха беззвучно. То влезе и то е смърт. И княз Андрей умря.

Но в същия миг, когато умря, княз Андрей си спомни, че спи, и в същия миг, когато умря, той направи усилия над себе си и се събуди.

„Да, това беше смъртта. Умрях — събудих се. Да, смъртта е пробуждане“ — светна изведнъж в душата му и завесата, която скриваше досега неизвестното, се дигна пред духовния му поглед. Той почувствува, че възпираната досега в него сила като че се освободи — и усети оная странна лекота, която оттогава не го напусна вече.

Когато се свести, потънал в студена пот, и се размърда на дивана, Наташа отиде при него и го попита какво има. Той не й отговори и без да я разбира, устреми в нея странен поглед.

Това беше то — онова, което се бе случило два дена преди пристигането на княжна Маря. От тоя ден изтощителната треска, както каза докторът, взе лош обрат, но Наташа не се интересуваше от онова, което казваше докторът; тя виждаше тия страшни, за нея много по-несъмнени, нравствени признаци.

От тоя ден започна за княз Андрей заедно с пробуждането от съня пробуждането от живота. И сравнително с продължителността на живота то не му се струваше по-бавно, отколкото пробуждането от сън, сравнено с продължителността на съновидението.

Нямаше нищо страшно и рязко в това сравнително бавно пробуждане.

Последните му дни и часове минаха обикновено и просто. И княжна Маря, и Наташа, които не се отделяха от него, чувствуваха това. Те не плачеха, не изтръпваха и напоследък, чувствувайки сами това, грижеха се вече не за него (него вече го нямаше, той ги беше напуснал), а за най-близкия спомен от него — неговото тяло. Чувствата и на двете бяха толкова силни, че не им действуваше външната, страшната страна на смъртта и те не смятаха за необходимо да развреждат мъката си. Те не плачеха нито пред него, нито когато не бяха при него, но и никога не говореха помежду си за него. Те чувствуваха, че не могат да изразят с думи онова, което разбираха.

И двете виждаха как той все по-дълбоко и по-дълбоко, бавно и спокойно слизаше от тях някъде там, и двете знаеха, че това тъй трябва да бъде и че това е хубаво.

Изповядаха го, пречистиха го; всички дохождаха да се простят с него. Когато доведоха сина му, той го досегна с устни и се обърна не защото му беше тежко и мъчно (княжна Маря и Наташа разбираха това), но само защото мислеше, че това е всичко, което искаха от него; но когато му казаха да го благослови, той изпълни, което искаха, и се извърна да погледне, сякаш питаше не трябва ли да направи още нещо.

Когато дойдоха и последните гърчения на тялото, напускано от духа, княжна Маря и Наташа бяха там.

— Свърши ли?! — каза княжна Маря, няколко минути след като тялото лежеше пред тях вече неподвижно и почваше да изстива. Наташа се приближи, погледна в мъртвите очи и побърза да ги затвори. Тя ги затвори и целуна не тях, а онова, което беше най-близкият спомен от него.

„Де отиде той? Де е сега?…“

Когато облеченото, измито тяло лежеше в ковчега на масата, всички се приближаваха да се простят с него и всички плачеха.

Николушка плачеше от мъчително недоумение, което разкъсваше сърцето му. Графинята и Соня плачеха от жалост за Наташа и за това, че него вече го няма. Старият граф плачеше, че скоро — той усещаше това — предстоеше и той да направи тая страшна крачка.

Наташа и княжна Маря също плачеха, но те не плачеха от личната си мъка; те плачеха от благоговейно умиление, обзело душите им пред съзнанието за простото и тържествено тайнство на смъртта, което се бе извършило пред тях.

ЧАСТ ВТОРА

I

Човешкият ум не може да разбере причините на явленията в тяхната съвкупност. Но потребността да се търсят причините е вложена в душата на човека. И като не вниква в безбройността и сложността на условията на явленията, всяко от които може поотделно да изглежда като причина, човешкият ум се залавя за първото най-близко до ума му обстоятелство и казва: ето причината. В историческите събития (дето предмет за наблюдение са действията на хората) най-първобитното обстоятелство изглежда волята на боговете, след това — волята на хората, които стоят на най-видно историческо място — историческите герои. Но достатъчно е само да се вникне в същността на всяко историческо събитие, тоест в дейността на цялата маса хора, участвували в събитието, за да се убеди човек, че волята на историческия герой не само не ръководи действията на масите, но самата тя е ръководена. Би казал човек, че е все едно как да се разбира значението на историческото събитие — дали тъй, или иначе. Но между човека, който казва, че народите на Запада тръгнали към Изток, защото Наполеон поискал това, и оня, който казва, че това е станало, защото е трябвало да стане, има същата разлика, каквато е имало между хората, които са твърдели, че земята стояла неподвижно и планетите се движели около нея, и ония, които са казвали, че не знаят на какво стои земята, но знаят, че има закони, които управляват движението — и нейното, и на другите планети. Няма и не може да има причини на историческо събитие освен единствената причина на всички причини. Но има закони, които управляват събитията, отчасти неизвестни, отчасти напипвани от нас. Откриването на тия закони е възможно само тогава, когато напълно се откажем от търсене причините във волята на един човек, също тъй както откриването на законите за движението на планетите е станало възможно само когато хората са се отказали от представата си за неподвижността на земята.

След Бородинското сражение, завземането на Москва от неприятеля и опожаряването й историците смятат за най-важен епизод от войната в 1812 година движението на руската армия от Рязанския на Калужкия път и към Гарутинския лагер — тъй наречения флангови марш отвъд Червена Пахра. Историците приписват славата на тоя гениален подвиг на различни лица и спорят на кого всъщност принадлежи тя. Дори чуждите, дори френските историци признават гениалността на руските пълководци, когато говорят за тоя флангови марш. Но защо военните писатели, а подир тях и всички, смятат, че тоя флангови марш е твърде дълбокомислено изобретение на някое отделно лице, което е спасило Русия и погубило Наполеон — това твърде мъчно може да се разбере. На първо място мъчно е да се разбере в какво е дълбокомислието и гениалността на това движение; защото да се досетиш, че най-доброто положение за армията (когато не я атакуват) е да бъде там, дето има повече продоволствие — не е потребно голямо умствено напрежение. И всеки, дори едно глупаво тринадесетгодишно момче, без усилие ще се досети, че в 1812 година, след отстъпването на Москва, най-изгодното положение за армията бе на Калужкия път. И така, на първо място, не може да се разбере по какви умозаключения историците стигат дотам — да виждат в тоя маньовър нещо дълбокомислено. На второ място, още по-мъчно може да се разбере в кое именно историците виждат спасителността на тоя маньовър за русите и гибелността му за французите, защото тоя флангови марш при другите предшествуващи, придружаващи и последвали обстоятелства можеше да бъде гибелен за руската и спасителен за френската войска. А пък, ако след като се бе извършило това движение, положението на руската войска започна да се подобрява, от това съвсем не следва, че движението е било причина за това.

Тоя флангови марш не само не би могъл да донесе някакви изгоди, но можеше да погуби руската армия, ако не бяха съвпаднали други условия. Какво щеше да бъде, ако Москва не бе изгоряла? Ако Мюра не бе изгубил от очи русите? Ако Наполеон не беше останал в бездействие? Ако при Червена Пахра руската армия, по съвета на Бенигсен и Барклай, би дала сражение? Какво би било, ако французите бяха атакували русите, когато русите се движеха отвъд Пахра? Какво би било, ако Наполеон, стигнал до Тарутино, би атакувал по-късно русите, макар и с една десета от енергията, с която бе атакувал в Смоленск? Какво би било, ако французите бяха тръгнали към Петербург?… При всички тия предположения спасителното действие на фланговия марш можеше да се превърне в гибел.

На трето място, и най-неразбираемото, е, че хората, които изучават историята, умишлено не искат да видят, че фланговият марш не може да се припише на някой отделен човек, че никой никога не го е предвиждал, че тоя маньовър, както и отстъплението във Фили, всъщност никой не си го е представял изцяло, а той крачка по крачка, събитие след събитие, миг след миг е произлязъл от безброй най-различни условия и само когато се изпълнил и станал минало, е изпъкнал в целостта си.

На съвета във Фили преобладаващата в руското началство мисъл е била — разбираното от само себе си отстъпление назад по права посока, тоест по Нижегородското шосе. За доказателство на това е мнозинството гласове на съвета в тоя смисъл и най-главно известният разговор след съвета — на главнокомандуващия с Ланской, завеждащия продоволствения отдел. Ланской доложи на главнокомандуващия, че продоволствието за армията е събрано предимно по Ока, в Тулска и Калужка губерния, и че в случай на отстъпление към Нижни Новгород продоволствените запаси ще бъдат отделени от армията чрез голямата река Ока, през която превозът в началото на зимата е невъзможен. Това беше първият признак за необходимостта от отклонение от правата посока към Нижни, която по-рано изглеждаше най-естествена. Армията се придвижи по на юг, по Рязанското шосе, и по-близо до запасите. По-късно бездействието на французите, които дори изгубиха от очи руската армия, грижата за защитата на Тулския завод и най-главно изгодите от приближаването към запасите си принудиха армията да се отклони още по̀ на юг, на Тулското шосе. Като минаха с отчаяно усилие отвъд Пахра на Тулското шосе, военачалниците на руската армия мислеха да останат в Подолск — и през ум не им минаваше за Тарутинската позиция; но безброй обстоятелства и ново появяване на френските войски, които бяха изгубили от очи русите, и проектите за сражение, и най-главно изобилното продоволствие в Калуга принудиха нашата армия да се отклони още повече на юг и да се прехвърли в средището на пътищата за продоволствието си, от Тулското на Калужкото шосе, към Тарутино. Също както не може да се отговори на въпроса кога бе изоставена Москва, не може да се отговори и кога точно и от кого бе решено да се тръгне към Тарутино. Само когато поради безбройните диференциални сили войските стигнаха вече до Тарутино, само тогава хората почнаха да се уверяват, че са искали и че отдавна са предвидили това.

II

Знаменитият флангови марш се състоеше само в това, че руската войска, която непрекъснато отстъпваше право назад, по посока, обратна на настъплението, се отклони, след като френското настъпление спря, от взетата в началото права посока и като не виждаше, че я преследват, пое естествено нататък, дето я привличаше изобилното продоволствие.

Ако човек си представи начело на руската армия не гениални пълководци, но просто армия без началници, дори и тая армия не би могла да стори нищо друго, освен да потегли обратно към Москва, като опише дъга откъм оная страна, дето имаше повече продоволствие и дето областта бе по-богата.

Това придвижване от Нижегородския — на Рязанския, Тулския и Калужкия път бе до такава степен естествено, че тъкмо по тая посока бягаха мародерите от руската армия и от Петербург предписваха на Кутузов тъкмо в тая посока да преведе армията си. В Тарутино Кутузов получи от царя почти мъмрене, че е прехвърлил армията на Рязанското шосе и му сочеха тъкмо онова място срещу Калуга, дето той вече се намираше, когато получи писмото от царя.

Топката на руската войска, която продължаваше да се търкаля по посоката на тласъка, който бе получила през цялата кампания и в Бородинското сражение, след като силата на тласъка бе унищожена, а нямаше нов тласък, зае такова положение, което бе естествено за нея.

Заслугата на Кутузов бе не в някакъв гениален, както го наричат, стратегически маньовър, а в това, че той единствен разбираше значението на събитието, което се извършваше. Единствен той разбираше още тогава значението на бездействието на френската армия, единствен той продължаваше да твърди, че Бородинското сражение е победа; единствен той — тоя, който, би казал човек, поради положението си на главнокомандуващ, би трябвало да бъде склонен към настъпление, — единствен той с всичките си сили се мъчеше да удържи руската армия от безполезни сражения.

Удареният при Бородино звяр лежеше там някъде, дето го бе оставил отдръпналият се ловец; но жив ли беше, силен ли, или само се бе притаил, ловецът не знаеше. Изведнъж се чу стенанието на тоя звяр.

Стенанието на ранения звяр, на френската армия, което разкриваше нейната гибел, бе изпращането на Лористън в лагера на Кутузов с молба за мир.

В своята увереност, че е хубаво не онова, което е хубаво, а онова, което му е хрумнало, Наполеон написа на Кутузов първите думи, които му бяха дошли на ум и които нямаха никакъв смисъл.

„Monsieur prince Koutouzov — пишеше той, — j’envois pres de vous un de mes aides de camps generaux pour vous entretenir de plusieurs objets interessants. Je desire que votre Altesse ajoute foi a ce qu’il lui dira, surtout lorsqu’il exprimera les sentiments d’estime et de particuliere consideration que j’ai depuis longtemps pour sa personne… Cette lettre n’etant a autre fin, je prie Dieu, Monsieur le prince Koutouzov, qu’il vous ait en sa sainte et digne garde. Moscou, le 3 Octobre, 1812. Signe:

Napoleon“[1]

„Je serai maudit par la posterite si l’on me regardait comme le premier moteur d’un accommodement quelconque. Tel est l’esprit actuel de ma nation“[2] — отговори Кутузов и продължи с всички сили да възпира войската от настъпление.

През тоя месец, когато френската войска вършеше грабежи в Москва, а руската спокойно лагеруваше при Тарутино, в съотношението на силите на двете войски (духа и броя им) стана промяна, от която се видя, че предимството на силите е на руска страна. Макар че състоянието на френската войска и нейната численост бяха неизвестни на русите, щом съотношението се промени, необходимостта от настъпление веднага се прояви в безброй признаци. Тия признаци бяха: и изпращането на Лористон, и изобилието на продоволствие в Тарутино, и сведенията, които пристигаха от всички страни за бездействието и безредието между французите, и попълването на нашите полкове с новобранци, и хубавото време, и продължителната почивка на руските войници, и нетърпението, което обикновено се появява във войските, след като си отпочинат, да свършат работата, за която са събрани, й любопитството да научат какво става във френската армия, която отдавна бяха изгубили от очи, и смелостта, с която сега щъкаха руските аванпостове около намиращите се в Тарутино французи, и известията за лесните победи на селяните и партизаните над французите, и завистта, предизвикана от това, и чувството за мъст, скрито в душата на всекиго, докато французите седяха в Москва, и най-главното — неясното, но изникнало в душата на всеки войник съзнание, че съотношението на силите е променено сега и предимството е на наша страна. Същественото съотношение на сили се бе променило и настъплението стана необходимо. И тутакси също тъй, както почва да бие и да свири часовникът, когато стрелката направи пълен кръг, във висшите сфери, съответно на съществената промяна на силите, се отрази усилено движение, съскане и музика в часовника.

[1] Княз Кутузов изпращам ви един от моите генерал-адютанти за преговори с вас по много важни въпроси. Моля, ваша светлост, да му вярвате във всичко, което ще ви каже, особено когато ви изразява чувствата на уважение и особена почит, които има към вас отдавна. Накрая моля Бога да бъдете под неговата свещена закрила.

Москва, 3 октомври 1812 година.

Наполеон ↑

[2] Аз ще бъда прокълнат от потомството, ако биха ме сметнали за първи инициатор на каквато й да е сделка: такава е волята на нашия народ. ↑

III

Руската армия се управляваше от Кутузов с неговия щаб и от царя в Петербург. В Петербург, още преди да се получи съобщението за изоставянето на Москва, бе изработен подробен план за цялата война и изпратен на Кутузов за ръководство. Макар да бе изработен при предположението, че Москва още е в наши ръце, тоя план е одобрен от щаба и приет за изпълнение. Кутузов писа само, че по-далечните диверсии винаги са мъчно изпълними. И за разрешаване на трудностите, които се срещаха, изпращаха се нови наставления и лица, които да следят неговите действия и да донасят за тях.

Освен това сега целият щаб на руската армия се преобразуваше. Заемаха се местата на убития Багратион и на обидения и отдръпнал се Барклай. Много сериозно обсъждаха кое ще бъде по-добре: А. да се постави на мястото на Б., а Б. на мястото на Д. или, напротив — Д. на мястото на А. и т.н., като че освен удоволствието за А. и за Б. нещо друго можеше да зависи от това.

В щаба на армията поради враждебните отношения на Кутузов с началник-щаба Бенигсен, поради присъствието на доверените царски хора и поради тия промени ставаше една по-сложна, отколкото обикновено, игра между партиите: А. се мъчеше да подхлъзне Б., Д. — С. и т.н. във всички възможни премествания и съчетания. При всички тия подхлъзвания обект на интригите в повечето случаи беше военното дело, което всички тия хора смятаха да ръководят; но това военно дело си вървеше независимо от тях, тъкмо тъй, както трябваше да върви, тоест без никога да съвпада с онова, което измисляха хората, а произтичаше от същината на отношенията между масите. Всички тия неща, които се измисляха и които се кръстосваха и преплитаха, бяха само вярно отражение във висшите сфери на онова, което трябваше да стане.

„Княз Михаил Иларионович! — писа царят на 2 октомври в писмо, получено след Тарутинското сражение. — От 2 септември Москва е в неприятелски ръце. Последните ваши рапорти са от 20-и; и през всичкото това време не само че нищо не е предприето за действие срещу неприятеля и за освобождението на първопрестолната столица, но дори, според последните ваши рапорти, вие сте отстъпили още по-назад. Серпухов е вече зает от неприятелски отряд и Тула, със знаменития и толкова необходим за армията завод, е в опасност. Според рапортите на генерал Винцингероде аз виждам, че неприятелски десетхиляден корпус се движи към Петербургския път. Друг от няколко хиляди също така поема към Дмитров. Трети напредва по Владимирския път. Четвърти, доста значителен, стои между Руза и Можайск. А самият Наполеон на 25-и е бил в Москва. Според всички тия сведения, когато неприятелят е разкъсал силите си на силни отряди, когато самият Наполеон с гвардията си е още в Москва, възможно ли е неприятелските сили пред вас да са толкова значителни, че не ви дават възможност да действувате настъпателно? Напротив, може да се предполага, че той вероятно ви преследва с отряди или най-малкото с корпус, много по-слаб от армията, която ви е поверена. Струва ми се, че използувайки тия обстоятелства, вие можехте изгодно да атакувате по-слабия от вас неприятел и да го унищожите или най-малкото, като го принудите да отстъпи, да запазите в наши ръце голяма част от губерниите, заети сега от неприятеля, и с това да отклоните опасността от Тула и други вътрешни наши градове. Вие ще носите отговорността, ако неприятелят бъде в състояние да отдели значителен корпус за действие срещу Петербург и да заплаши тая столица, в която не можеше да остане много войска, тъй като с поверената ви армия и като действувате решително и живо, вие имате всички средства да попречите на това ново нещастие. Спомнете си, че вие още сте длъжен да отговаряте пред оскърбеното отечество за загубата на Москва. Вие знаете от опит моята готовност да ви награждавам. Тая готовност няма да се намали, но аз и Русия имаме правото да очакваме от ваша страна всичкото усърдие, твърдост и успехи, за които вашият ум, военните ви таланти и храбростта на предвожданите от вас войски са залог.“

Но докато това писмо, което доказваше, че същественото съотношение на силите се отразяваше вече и в Петербург, още пътуваше, Кутузов не можа вече да сдържа командуваната от него армия да не настъпи и сражението вече бе станало.

На 2 октомври казакът Шаповалов, който беше в разезд, уби с пушка един заек и нарани друг. Като гонеше ударения заек, Шаповалов навлезе дълбоко в гората и се натъкна на левия фланг от армията на Мюра, който стоеше без всякакви предпазителни мерки. Казакът със смях разправи на другарите си как насмалко щял да падне в плен на французите. Казашкият подпоручик, който го чу, съобщи това на командира.

Извикаха казака, разпитаха го; казашките командири искаха да се възползуват от случая да отмъкнат коне, но един от началниците, познат с висшите чинове в армията, съобщи тоя факт на един щабен генерал. Напоследък положението в щаба на армията беше обтегнато до крайна степен. Няколко дни преди това Ермолов, който бе отишъл при Бенигсен, го помоли да употреби влиянието си пред главнокомандуващия, за да се извърши настъпление.

— Ако не ви познавах, щях да помисля, че не желаете онова, за което молите. Кажа ли аз нещо, светлейшият веднага прави противното — отговори Бенигсен.

Известието от казаците, потвърдено от изпратените разезди, доказа окончателното узряване на събитието. Изпънатата струна отскочи, часовникът засъска и музиката в него засвири. Въпреки всичката си мнима власт, въпреки ума си, опитността и познаването на хората, Кутузов, като взе под внимание записката на Бенигсен, който лично изпращаше донесения на царя, изразеното от всички генерали едно и също желание, както и предполаганото от него желание на царя, и сведенията на казаците, не можеше вече да възпира неизбежното движение и като даде заповед за онова, което смяташе безполезно и вредно — благослови станалия факт.

IV

Подадената от Бенигсен записка за необходимостта от настъпление и сведенията на казаците за открития ляв фланг на французите бяха само последните признаци за необходимостта да се даде заповед за настъпление и настъплението бе определено за 5 октомври.

На 4 октомври сутринта Кутузов подписа диспозицията. Тол я прочете на Ермолов и му каза да се заеме с по-нататъшните разпоредби.

— Добре, добре, сега нямам време — каза Ермолов и излезе от къщата. Диспозицията, съставена от Тол, беше много добра. Също както и в Аустерлицката диспозиция беше написано, макар и не на немски:

„Dei erste Colonne marschirt[1] там и там, и там и там, die zweite Colonne marschirt[2] там и там, и там и там“ и т.н. И всички тия колони пристигаха на книга в определеното време на мястото си и унищожаваха неприятеля. Всичко, както във всички диспозиции, беше прекрасно измислено и както по всички диспозиции ни една колона не пристигна в определеното си време и на определеното си място.

Когато диспозицията беше готова в необходимия брой екземпляри, повикаха един офицер и го изпратиха при Ермолов, за да му предаде книжата за изпълнение. Младият кавалергардски офицер, ординарец на Кутузов, доволен от важното поръчение, което му бяха дали, тръгна за квартирата на Ермолов.

— Замина — отговори вестовоят на Ермолов. Кавалергардският офицер отиде у генерала, дето Ермолов ходеше често.

— Няма го, и генерала го няма.

Кавалергардският офицер яхна коня и отиде при друг.

— Няма го, замина.

„Дано не отговарям аз за забавянето! Неприятна работа!“ — помисли офицерът. Той обиколи целия лагер. Някой каза, че видели Ермолов, като минал с други генерали нанякъде, друг каза, че той сигурно си е пак в къщи. До шест часа, без да обядва, офицерът го търси. Ермолов го нямаше никъде и никой не знаеше де е. Офицерът хапна набързо у един другар и тръгна отново при Милорадович, в авангарда. И Милорадович не беше в къщи, но там му казаха, че Милорадович е на бал у генерал Кикин и че навярно и Ермолов е там.

— Но де е това?

— Ами ей там, в Ечкино — каза един казашки офицер, като посочи една далечна помешчическа къща.

— Но как така там зад веригата?

— Изпратиха два наши полка във верига. Там сега е такава веселба, страшна работа! Две музики, три хора песнопойци.

Офицерът отиде отвъд веригата, в Ечкино. Отдалеч още, като приближаваше до къщата, той чу дружни, весели звуци от танцова войнишка песен.

— „Във ливади… във ливади!“ — с подсвиркване и с музикален съпровод чуваше той и от време на време всичко се заглушаваше от викове. От тия звуци на офицера му стана весело, но в същото време го достраша, че досега не е предал поръчаната му важна заповед. Беше вече към девет часа. Той слезе от коня и се качи на входната площадка на голям, напълно запазен помешчически дом, който се намираше между русите и французите. В бюфета и вестибюла се въртяха лакей с вина и ястия. Под прозорците бяха песнопойците. Въведоха офицера и той изведнъж видя заедно всички важни генерали, от армията и между тях едрата лична фигура на Ермолов. Всички генерали с разкопчани сюртуци, със зачервени, оживени лица бяха застанали в полукръг и се смееха високо. Насред залата един хубавец, нисък генерал с червено лице, пъргаво и изкусно играеше народен танц.

— Ха, ха, ха! Карай, Николай Иванович! Ха, ха, ха!…

Офицерът почувствува, че като влиза в тоя миг с важна заповед, той става дваж по-виновен, и рече да почака: но един от генералите го видя и като узна за какво е дошъл, каза на Ермолов. Ермолов отиде с намръщено лице при офицера, изслуша го и взе от него книжата, без да му каже нещо.

— Мислиш, че той случайно е заминал? — каза на кавалергардския офицер един негов щабен другар по повод на Ермолов. — Това са номера, всичко това е нарочно. За да подхлъзне Коновницин. Гледай утре каква каша ще бъде!

[1] Първата колона тръгва. ↑

[2] Втората колона тръгва. ↑

V

Рано сутринта на другия ден грохналият Кутузов стана, помоли се Богу, облече се и с неприятното съзнание, че трябва да ръководи сражение, което не одобряваше; седна в каляската си и замина от Леташевка, пет версти отвъд Тарутино, към мястото, дето трябваше да бъдат събрани настъпващите колони. Кутузов пътуваше, като задрямваше и се събуждаше, заслушан дали вдясно няма гърмежи и дали не е почнало сражението. Но всичко беше още тихо. Току бе почнал да съмва влажен и навъсен есенен ден. Когато наближи Тарутино, Кутузов видя кавалеристи, които водеха коне на водопой през пътя, по който минаваше каляската. Кутузов се загледа в тях, спря каляската и ги попита от кой полк са. Кавалеристите бяха от оная колона, която трябваше да бъде вече далеч напред в засада. „Грешка може би“ — помисли старият главнокомандуващ. Но като отиде още по-нататък, видя пехотни полкове, пушки на пирамиди, войници, които отиваха за чорба и дърва по бели гащи. Извикаха един офицер. Офицерът доложи, че не е имало никаква заповед да потеглят.

— Как не е има… — почна Кутузов, но веднага млъкна и заповяда да извикат старшият офицер. Той слезе от каляската и с наведена глава, като дишаше тежко и се разхождаше напред-назад, зачака мълчалив. Когато повиканият офицер от генералния щаб Айхен дойде, Кутузов стана тъмночервен не защото тоя офицер бе причина за грешката, но за туй, че той бе достоен обект, за да излее върху него гнева си. И цял разтреперан, задъхан, старият човек, докаран до онова състояние на ярост, в което изпадаше, когато се търкаляше по земята от гняв, се нахвърли на Айхен, заканваше се с ръце, викаше и ругаеше с улични думи. Друг един, случайно попаднал, капитан Брозин, съвсем невинен, понесе същата участ.

— Тоя пък мошеник кой е? Да се разстреля! Мерзавци! — викаше хрипкаво той, като размахваше ръце и се олюляваше. Той изпитваше физическо страдание. Той, главнокомандуващият, светлейшият, когото всички уверяват, че никой никога в Русия не е имал такава власт, каквато има той, той е поставен в това положение — да стане за смях на цялата армия. „Напразно толкова се старах да се моля за днешния ден, напразно цялата нощ не спах и обмислях всичко! — мислеше си той. — Когато бях хлапак офицер, никой не би посмял така да се подиграе с мене… А сега!“ Той изпитваше физическо страдание като от телесно наказание и не можеше да не го изрази с гневни и страдалчески викове; ала силите му скоро отслабнаха и като погледна наоколо си и почувствува, че много лоши неща е наговорил, седна в каляската и потегли мълчаливо назад.

Изленият гняв вече не се върна и като премигваше слабо, Кутузов слушаше оправданията и думите на защитата (Ермолов не се яви пред него чак до другия ден) и настояванията на Бенигсен, Коновницин и Тол неуспялото придвижване да се извърши на другия ден. И Кутузов отново трябваше да се съгласи.

VI

На другия ден войските още вечерта се събраха в определените места и през нощта потеглиха. Беше есенна нощ с черно-виолетови облаци, но без дъжд. Земята беше влажна, но нямаше кал и войските вървяха без шум, само от време на време се чуваше слабо подрънкване на артилерията. Забраниха да се говори високо, да пушат лули, да се цъка огниво; сдържаха конете да не цвилят. Тайнствеността на започнатото увеличаваше неговата привлекателност. Хората вървяха весело. Някои колони спряха, поставиха пушките в пирамиди и войниците легнаха на студената земя, като смятаха, че са стигнали там, дето е трябвало; някои (повечето) колони вървяха цяла нощ и очевидно отидоха не там, дето трябваше.

Граф Орлов-Денисов с казаците си (най-незначителният от всички отряди) единствен попадна на определеното си място и в определеното време. Тоя отряд спря на самата окрайнина на гората, при пътечката от село Стромилово за Дмитровское.

Призори събудиха задрямалия граф Орлов. Бяха довели един избягал от френския лагер. Беше полски унтерофицер от корпуса на Понятовски. Тоя унтерофицер обясни на полски, че е избягал, защото е онеправдан в службата, че отдавна трябвало да стане офицер, че бил най-храбър от всички и че затуй ги оставил и иска да ги накаже. Той каза, че Мюра нощува на една верста от тях и че ако му дадат отряд от сто души, ще го хване жив. Граф Орлов-Денисов се посъветва с другарите си. Предложението беше премного съблазнително, за да се откажат. Всички искаха да тръгнат, всички съветваха да се опита. След много препирни и разсъждения генерал-майор Греков реши да тръгне с унтерофицера, заедно с два казашки полка.

— Но не забравяй — рече граф Орлов-Денисов на унтерофицера, като го изпрати да върви, — в случай че си излъгал, ще заповядам да те обесят като куче, ако е истина — сто жълтици.

Унтерофицерът с решително изражение не отговори, яхна коня и тръгна с Греков, който бързо се бе приготвил. Те изчезнаха в гората. Граф Орлов, потръпващ от хладината на зазоряването, развълнуван, че на своя отговорност е почнал тая работа, излезе от гората, след като изпрати Греков, и се загледа в неприятелския лагер, който се съзираше сега несигурно в зрака на зазоряването и на догарящите огньове. По открития склон вдясно от граф Орлов-Денисов трябваше да се покажат нашите колони. Граф Орлов гледаше нататък; ала макар че можеха да се видят отдалеч, колоните не се виждаха. Както се стори на граф Орлов-Денисов и особено според думите на неговия много зорък адютант, във френския лагер почнаха да се размърдват.

— Ех, наистина, късно е — каза граф Орлов, като погледна лагера. Нему изведнъж, както често се случва, когато човекът, на когото сме повярвали, не е вече пред очите ни, изведнъж му стана съвсем ясно и очевидно, че тоя унтерофицер е измамник, че ги е излъгал и само ще развали цялата атака с отсъствието на тия два полка, които ще заведе кой знае де. Може ли сред такава маса войска да се отвлече главнокомандуващият?

— Наистина той лъже, тоя мошеник — рече графът.

— Можем да ги върнем — каза един от свитата, който също като граф Орлов-Денисов почувствува недоверие към започнатото, след като видя лагера.

— А? Наистина?… Какво мислите — или да ги оставим? Или — не?

— Ще заповядате ли да се върнат?

— Да се върнат, да се върнат! — изведнъж решително каза графът, като погледна часовника. — Късно ще бъде, съвсем светло е.

И адютантът препусна отвъд гората да настигне Греков. Когато Греков се върна, граф Орлов-Денисов, развълнуван и от тоя отменен опит, и от напразното очакване на пехотните колони, които не се появяваха, и от близостта на неприятеля (всички от отряда усещаха същото), реши да настъпи.

Той изкомандува шепнешком: „Възседни!“ Разпределиха се, прекръстиха се…

— С Бога напред!

„Ура-а-а!“ — забуча из гората и сотня след сотня, изсипвайки се като от чувал, казаците весело, с насочени напред копия, полетяха през потока към лагера.

Един отчаян, уплашен вик на първия французин, който бе видял казаците, и всичко, което беше в лагера, необлечено, сънено, изостави оръдия, пушки, коне и хукна, накъдето можа.

Ако казаците бяха преследвали французите, без да мислят какво има зад тях и около тях, те биха пленили Мюра и всичко, което беше там. Началниците именно искаха това. Но когато казаците докопаха плячка и пленници, не можеше да ги мръднеш от местата им. Никой не слушаше командите. Тук взеха хиляда и петстотин души пленници, тридесет и осем оръдия, знамена и нещо, което бе най-важно за казаците — коне, седла, завивки и различни предмети. Трябваше да се оправят с всичко това, да се приберат пленниците, оръдията, да се подели плячката, да покрещят, дори да се посбият помежду си: с всичко това се заеха казаците.

Французите, които не бяха вече преследвани, почнаха да се опомнят, събраха се на команди и взеха да стрелят. Орлов-Денисов продължаваше да чака колоните и не настъпваше по-нататък.

А през това време по диспозицията: „die erste Colonne marschirt“ и т.н. пехотните войски на закъснелите колони, командувани от Бенигсен и управлявани от Тол, потеглиха както трябваше и както става винаги, пристигнаха някъде, но не там, дето им беше определено. Както става винаги, хората, които бяха потеглили весело, почнаха да спират; усещаше се недоволство, съзнание за обърканост, тръгнаха някъде назад. Препускащите адютанти и генерали викаха, ядосваха се, караха се, казваха, че са отишли съвсем на друго място и са закъснели, някого ругаеха и т.н., и най-сетне всички махнаха с ръка и тръгнаха само за да вървят нанякъде. „Все някъде ще стигнем!“ И те наистина стигнаха, но не дето беше определено, а някои стигнаха и там, но толкова бяха закъснели, че пристигнаха, без да принесат полза, само за да стрелят по тях. Тол, който в това сражение играеше ролята на Вайротер в Аустерлицкото, усърдно препускаше от място на място и навсякъде намираше всичко наопаки. Така той се натъкна в гората на корпуса на Баговут, когато беше вече съвсем светло, а тоя корпус трябваше отдавна да бъде там заедно с Орлов-Денисов. Развълнуван, огорчен от несполуката и като мислеше, че някой трябва да е виновен за това, Тол препусна до корпусния командир и почна строго да го укорява, казвайки му, че за това трябва да го разстрелят. Баговут, стар, боеви, спокоен генерал, също тъй измъчен от всички спирания, бъркотии и противоречия, за учудване на всички и съвсем противно на характера си изпадна в ярост и наприказва неприятни работи на Тол.

— Не искам да ми се дават уроци от никого, мога да умра с войниците си не по-зле от другите — каза той и тръгна с една дивизия напред.

Когато излезе на полето под френските изстрели, развълнуваният и храбър Баговут, без да мисли полезно ли е или безполезно да встъпи в сражението сега, и то с една дивизия, тръгна направо и поведе войските си под изстрелите. В това гневно настроение нему бяха необходими тъкмо опасност, гюллета и куршуми. Един от първите куршуми уби него, следните куршуми убиха много войници. И неговата дивизия стоя под огъня известно време без полза.

VII

През това време друга колона трябваше да нападне французите фронтално, но при тая колона беше Кутузов. Той добре знаеше, че от това сражение, почнато против волята му, няма да излезе нищо друго освен бъркотия и доколкото бе във властта му, сдържаше войските. Неговата колона не се движеше.

Кутузов мълчаливо яздеше сивичкото си конче и лениво отговаряше на предложенията да атакува.

— На езика ви непрекъснато е — да се атакува, а не виждате, че не ни бива за сложни маньоври — каза той на Милорадович, който молеше да тръгне напред.

— Не можаха сутринта да хванат Мюра жив и да отидат навреме по местата си: сега няма какво да се прави! — отговори той на друг.

Когато доложиха на Кутузов, че в тила на французите, дето според донесенията на казаците нямало по-рано никой, сега имало два батальона поляци, той изкриво погледна назад към Ермолов (той не му бе говорил от вчера).

— Ето, искат настъпление, предлагат разни проекти, а щом пристъпиш към работа, нищо не е готово и предупреденият неприятел си взема мерките.

Като чу тия думи, Ермолов присви очи и се усмихна леко. Той разбра, че за него бурята беше отминала и че Кутузов ще се ограничи само с това подхвърляне.

— Това е по мой адрес — рече тихо Ермолов, като бутна с коляно Раевски, който стоеше до него.

Скоро след това Ермолов излезе напред към Кутузов и почтително му доложи:

— Времето не е пропуснато, ваша светлост, неприятелят не си е отишъл. Ще заповядате ли да настъпим? Че инак гвардията и дим няма да види.

Кутузов не каза нищо, но когато му донесоха, че войските на Мюра отстъпват, той заповяда настъпление; но след всеки сто крачки се спираше за три четвърти час.

Цялото сражение се състоеше само в това, което бяха направили казаците на Орлов-Денисов; останалите войски само напразно загубиха няколкостотин души.

За това сражение Кутузов получи елмазен знак, Бенигсен също елмази и сто хиляди рубли, другите, съответно, според чиновете си, получиха също много приятни неща и след това сражение бяха направени още нови промени в щаба.

„Ето как става винаги у нас, всичко наопаки!“ — казваха след Тарутинското сражение руските офицери и генерали, също както казват и сега, като дават да се разбере, че някой глупак там прави наопаки, а пък ние не бихме направили тъй. Но ония, които приказват тъй, или не познават работата, за която приказват, или умишлено се самоизмамват. Всяко сражение — Тарутинското, Бородинското, Аустерлицкото, — всяко става не така, както са предполагали ония, които са го подготвяли. Това е същественото условие.

Безброй свободни сили (защото човек никъде не бива по-свободен, отколкото през време на сражение, дето въпросът е за живот и смърт) влияят за посоката на сражението и тая посока никога не може да се знае предварително и никога не съвпада с посоката на някоя отделна сила.

Ако много сили, едновременно и разнообразно насочени, действуват върху някое тяло, посоката на движението на това тяло не може да съвпадне нито с една от тия сили; а винаги ще бъде средната, най-къса посока, оная, която в механиката се изразява с диагонала на паралелограма на силите.

Ако в описанията на историците, особено на френските, срещаме, че у тях войните и сраженията се извършват по предварително определен план, единственият извод, който можем да направим от това, е, че тия описания не са верни.

Тарутинското сражение очевидно не постигна целта си, която Тол имаше пред вид — да вкара войските в сражението по реда на диспозицията, или целта, която можеше да има граф Орлов — да плени Мюра, или целта, да се унищожи мигновено цял корпус, която можеха да имат Бенигсен и други лица, или целта на някой офицер, който е искал да участвува в боя и да се отличи, или целта на казака, който е искал да спечели повече плячка, отколкото е спечелил дотогава, и т.н. Но ако целта е била онова, което действително стана, и която за всички руси беше тогава общо желание (изгонването на французите от Русия и унищожението на армията им), съвсем ясно е, че Тарутинското сражение тъкмо поради несъобразностите в него беше най-необходимото в оня период на кампанията. Мъчно и невъзможно е да се измисли друг някакъв по-целесъобразен изход на това сражение от тоя, който имаше то. При най-малко напрежение, при най-голяма бъркотия и при най-малки загуби бяха постигнати най-големи резултати през цялата кампания, бе извършен преход от отстъпление към настъпление, бе разкрита слабостта на французите и бе даден оня тласък, който бе достатъчен за Наполеоновата войска да започне бягството си.

VIII

Наполеон влиза в Москва след блестящата победа de la Moskowa; не може да има съмнение в победата, защото полесражението остава в ръцете на французите. Русите отстъпват и дават столицата си. Москва, напълнена с продоволствие, оръжие, снаряди и несметни богатства, е в ръцете на Наполеон. Руската войска, дваж по-слаба от френската, не прави в течение на един месец ни един опит за нападение. Положението на Наполеон е най-блестящо. Да връхлети с двойно по-големи сили върху остатъците на руската армия и да ги унищожи, за да си сключи изгоден мир или в случай на отказ да започне заплашително движение към Петербург дори само за да може в случай на неуспех да се върне в Смоленск или във Вилна, или да остане в Москва — с една дума, за да може да запази бляскавото положение, в което се намираше в това време френската войска — за това, би казал човек, не е потребна особена гениалност. За това беше потребно да се направи най-простото и най-лесно нещо; да не се позволява на войската да граби, да се приготви зимно облекло, каквото би се намерило в Москва за цялата армия, и да се събере разумно продоволствието, което се намираше в Москва (по думите на френските историци) и което би стигнало за половин година на цялата войска. Наполеон, най-гениалният от гениите, който имаше властта да управлява армията, както твърдят историците, не направи нищо такова.

Той не само че не направи нищо такова, но, напротив, употреби властта си да избере измежду всичките пътища на дейност, които му се явяваха, най-глупавото и най-гибелното от всичко. Измежду всичко, което можеше да направи Наполеон: да зимува в Москва, да тръгне за Петербург, да тръгне за Нижни-Новгород, да тръгне назад, по на север или по на юг, по оня път, по който по-късно мина Кутузов — с една дума, от всичко, каквото можеше да се измисли, по-глупаво и по-гибелно от онова, което направи Наполеон, тоест да остане до октомври в Москва и да позволи на войските си да ограбват града, след това, двоумейки се, да излезе от Москва, като остави там гарнизон, да се приближи до Кутузов, без да почва сражение, да тръгне надясно, да стигне до Мали Ярославец, без да опита пак възможността да пробие линията, да тръгне не по тоя път, по който мина Кутузов, а да тръгне назад, към Можайск, по разореното Смоленско шосе — по-глупаво от това и по-гибелно за войската не би могло да се измисли, както показаха и последиците. Нека най-изкусните стратези, като си представят, че целта на Наполеон е била да погуби армията си, да измислят редица други действия, които тъй несъмнено и независимо от всичко, което биха предприели руските войски, биха погубили напълно цялата френска армия както онова, което направи Наполеон.

Гениалният Наполеон направи това. Но да се каже, че Наполеон е погубил армията си, защото е искал това или защото е бил много глупав, би било също тъй несправедливо, както да се каже, че Наполеон е довел войските си до Москва, защото е искал това и защото е бил много умен и гениален.

И в единия, и в другия случай неговата лична дейност, която не е имала по-голяма сила от личната дейност на всеки войник, само е съвпадала с ония закони, по които се е извършвало явлението.

Съвсем лъжливо (само защото последиците не оправдаха дейността на Наполеон) историците ни представят, че силите на Наполеон били отслабнали в Москва. Също тъй както и по-рано, както и по-късно, в тринадесета година, той употребяваше всичкото си умение и сили, за да може да извърши нещо най-хубаво и за себе си, и за своята армия. Дейността на Наполеон през това време е не по-малко изумителна, отколкото в Египет, в Италия, в Австрия и в Прусия. Ние не знаем сигурно до каква степен е била истинска гениалността на Наполеон в Египет, дето четиридесет века гледали неговото величие, защото само французите са ни описали всички тия велики подвизи. Ние не можем да съдим със сигурност за неговата гениалност в Австрия и Прусия, тъй като сведенията за дейността му там трябва да се черпят от френски и немски източници; а предаването в плен на цели корпуси без сражения и на крепости без обсада, което не можеше да се проумее, неминуемо принуждаваше немците да признават гениалността му като единствено обяснение за войната, която се водеше в Германия. Но ние, слава Богу, нямаме причини да признаваме гениалността му, за да скрием срама си. Ние платихме, за да имаме правото да гледаме на работата просто и открито и няма да си отстъпим това право.

Неговата дейност в Москва е толкова изумителна и гениална, колкото навсякъде. Заповеди след заповеди и планове след планове изхождат от него — от влизането му в Москва до излизането. Отсъствието на жителите и на депутация, както и пожарът на Москва не го смущават. Той не изпуска от очи нито доброто за армията си, нито действията на неприятеля, нито доброто за народите на Русия, нито ръководенето на работите в Париж, нито дипломатическите съображения за предстоящите условия за мир.

IX

Във военно отношение Наполеон веднага след влизането си в Москва заповядва строго на генерал Себастиани да следи движенията на руската армия, разпраща корпуси по различните пътища и заповядва на Мюра да открие Кутузов. След това дава усърдно нареждане за укрепяването на Кремъл; след това прави гениален план за бъдеща кампания върху цялата карта на Русия. В дипломатическо отношение Наполеон извиква при себе си ограбения и окъсан капитан Яковлев, който не знае как да се измъкне от Москва, излага му подробно цялата своя политика и великодушие и след като написва писмо до император Александър, в което смята за свой дълг да съобщи на своя приятел и брат, че Растопчин се е разпореждал зле в Москва, изпраща Яковлев в Петербург. След като излага също тъй подробно намеренията и великодушието си пред Тутолмин, той изпраща и това старче за преговори в Петербург.

В юридическо отношение веднага след пожарите е заповядано да се намерят виновните и да се разстрелят. И злодеецът Растопчин е наказан — като се заповядва да бъде изгорена къщата му.

В административно отношение на Москва е подарена конституция, учреден е общински съвет и е публикувано следното:

„Московски жители!

Вашите нещастия са жестоки, но негово величество императорът и кралят иска да ги прекрати. Страшните примери ви научиха по какъв начин се наказват непослушанието и престъплението. Взети са строги мерки да се прекрати безредието и да се възстанови общата безопасност. Бащинската администрация, избрана от самите вас, ще бъде вашият общински съвет или градското управление. То ще се грижи за вас, за вашите нужди, за ваше добро. Членовете му ще се познават по червената лента, която ще носят през рамо, а кметът на града освен това ще носи бял пояс. Но извън служебното си време те ще носят само червена лента на лявата си ръка.

Градската полиция е уредена по предишния начин и благодарение на нейната дейност вече има по-добър ред. Правителството е назначило двама генерални комисари или началници на полицията и двадесет комисари или участъкови пристави, определени за всяка част на града. Ще ги познавате по бялата лента, която ще носят на лявата си ръка. Някои църкви от различни изповедания са отворени и в тях свободно се извършва божествената служба. Вашите съграждани всекидневно се връщат в жилищата си и са дадени заповеди да намират в тях помощ и закрила, на каквито имат право поради нещастието си. Тия средства употреби правителството, за да възстанови реда и да облекчи вашето положение; но за да се постигне това, потребно е да приобщите и вие усилията си, да забравите, ако е възможно, нещастията, които сте изтърпели, да се отдадете на надеждите си за не толкова жестока участ, да бъдете уверени, че неизбежна и срамна смърт очаква ония, които посегнат на вашите личности или на останалите ви имущества, а най-накрая — да не се съмнявате, че тия имущества ще бъдат запазени, защото такава е волята на най-великия и най-справедливия от всички монарси. Войници и жители от каквато и да било народност! Възстановете общественото доверие, извор на щастието на държавата, живейте като братя, давайте си един другиму помощ и закрила, обединете се, за да опровергаете намеренията на злоумишлениците, подчинявайте се на военните и граждански началства и скоро сълзите ви ще престанат да текат.“

По отношение на продоволствието за войската Наполеон предписа на всички войски да отиват поред в Москва a la maraude[1], за да си набавят продоволствие, та по тоя начин армията да бъде осигурена за в бъдеще.

В религиозно отношение Наполеон заповяда ramener les popes[2] и да се възобнови богослужението в църквите.

В търговско отношение и за продоволствието на армията бе окачено навсякъде следното:

ПРОКЛАМАЦИЯ

„Слушайте вие, спокойни московски жители, занаятчии и работници, откъснати от града поради нещастията, и вие, разпръснати земеделци, още задържани в полята от неоснователен страх. Тишината се възвръща в тая столица и редът в нея се възстановява. Вашите сънародници излизат смело от скривалищата си, защото виждат, че са уважавани. Всяко насилие, извършено върху тях или срещу собствеността им, веднага се наказва. Негово величество императорът и кралят ги закриля и никого от вас не смята за свой неприятел освен ония, които не се подчиняват на неговите заповеди. Той иска да прекрати вашите нещастия и да ви възвърне в къщите и в семействата ви. Съдействувайте на неговите добри намерения и елате при нас без всякакви опасения. Жители! Върнете се с доверие във вашите жилища: вие скоро ще намерите начини да задоволите нуждите си! Занаятчии и трудолюбиви работници! Върнете се обратно към вашите занятия: в къщи и в дюкяни, дето ще ви пази стража, а за работата си ще получавате заплатата, която ви се следва! И накрая вие, селяни, излезте от горите, дето сте се скрили от ужас, върнете се без страх в къщите си, сигурни, че ще намерите защита. В града са уредени магазин, дето селяните могат да докарват излишните си запаси; и земеделско производство. Правителството е взело следните мерки, за да осигури свободната им продажба: 1) Начиная от днешна дата селяните, земеделците и жителите в околностите на Москва могат без каквато, и да е опасност да докарват в града производството си, от какъвто род и да е, в двете определени магазин, тоест на улица Моховая и на Птичия пазар. 2) Казаните продукти ще се продават по цена, на която купувачът и продавачът се съгласят; но ако продавачът не получи исканата или справедлива цена, продавачът е свободен да ги откара обратно в селото си и никой, под каквато и да е форма, не може да му попречи. 3) Всеки неделен ден и всяка сряда се определят за големи пазарни дни; и затуй достатъчно войски ще се изпращат във вторник и събота по всички шосета на такова разстояние от града, че да могат да закрилят керваните. 4) Също такива мерки ще се вземат и за връщане на селяните с техните каруци и коне, за да не им се пречи. 5) Незабавно ще се направи необходимото, за да се възстановят обикновените пазари. Жители на града и селата, и вие, работници и занаятчии, от каквато и нация да сте! Призовани сте да изпълнявате бащинските намерения на негово величество императора и краля и да го подпомагате за общото благополучие. Принесете до нозете му почитта и доверието си и побързайте да се приобщите към нас!“

По отношение на подигане духа на войската и на народа непрекъснато ставаха тържествени прегледи и се раздаваха награди. Императорът се разхождаше на кон из улиците и утешаваше жителите; и въпреки всичките си грижи по държавните работи сам посети учредените по негова заповед театри.

По отношение на благотворителността, висшето достойнство на венценосците, Наполеон също правеше всичко, което зависеше от него. На благотворителните учреждения той заповяда да се напише Maison de ma mere[3], съчетавайки в тоя акт нежното синовно чувство с величието на монаршеската добродетел. Той посети Възпитателния дом и като даде на спасените от него сираци да целунат белите му ръце, благосклонно разговаря с Тутолмин. После, по красноречивото изложение на Тиер, той заповяда да раздадат заплатите на войниците му в руски, приготвени от него фалшиви пари. Relevant l’emploi de ces moyens, par un acte digne de lui et de l’armee Francaise, il fit distribuer des secours aux incendies, Mais les vivres etant trop precieux pour etre donnes a des etrangers la plupart ennemis, Napoleon aima mieux leur fournir de l’argent a fin qu’ils se fournissent au dehors, et il leur fit distribuer des roubles papiers.[4]

По отношение на дисциплината в армията непрекъснато се издаваха заповеди за строги наказания по неизпълнение на служебния дълг и за прекратяване на грабежите.

[1] Да мародерствуват. ↑

[2] Да се върнат обратна поповете. ↑

[3] Дом на моята майка. ↑

[4] Като направи по-възвишено употребяването на тия мерки с едно действие, достойно за него и за френската армия, той заповяда да се раздадат помощи на пострадалите от пожара. Но тъй като хранителните продукти бяха премного ценни, за да се раздават на чужденци, в по-голямата си част враждебно, настроени, Наполеон сметна за по-добро да им даде пари, та сами да се снабдяват с хранителни продукти; и заповяда да им се раздадат книжни рубли. ↑

X

Но чудно нещо, всички тия разпоредби, грижи и планове, съвсем не по-лоши от другите, издавани в подобни случаи, не засягаха същината на работата, а като стрелки на циферблат, отделен от механизма на часовника, се въртяха произволно и безцелно, без да закачат колелцата.

Във военно отношение гениалният план на кампанията, за който Тиер казва: que son genie n’avait jamais rien imagine de plus profond, de plus habile et de plus damirable[1] и относно който Тиер, в полемика с господин Фен доказва, че съставянето на тоя гениален план трябва да бъде отнесено не към 4, а към 15 октомври, тоя план никога не бе и не можеше да бъде изпълнен, защото нямаше нищо общо с действителността. Укрепяването на Кремъл, за което трябваше да се събори la Mosquee[2] (Неполеон нарича така църквата „Василий Блажени“), излезе съвсем безполезно. Поставянето на мини под Кремъл само подпомагаше изпълняването на желанието на императора при напускането на Москва Кремъл да бъде дигнат във въздуха, тоест да се набие прагът, о който се е ударило детето. Преследването на руската армия, което толкова безпокоеше Наполеон, беше нечувано нещо. Френските военачалници бяха изгубили шестдесетхилядната руска армия и според Тиер само благодарение на изкуството и май също така и на гениалността на Мюра успели да намерят, като карфица, тая шестдесетхилядна руска армия.

В дипломатическо отношение всичките доводи на Наполеон за великодушието и справедливостта му и пред Тутолмин, и пред Яковлев, който бе загрижен предимно да се снабди с шинел и каруца, излязоха безполезни: Александър не прие тия пратеници и не отговори на поръченията, които те носеха.

В юридическо отношение след смъртното наказание на мнимите подпалвачи изгоря другата половина на Москва.

В административно отношение учредяването на общински съвет не спря грабежите и донесе полза само на някои лица, които участвуваха в тоя общински съвет и под предлог, че пазят реда, ограбваха Москва или пък запазиха своя имот от грабеж.

В религиозно отношение толкова лесно учредената в Египет работа чрез посещение в джамията тук не даде никакви резултати. Двама-трима свещеници, намерени в Москва, се опитаха да изпълнят волята на Наполеон, но единият от тях беше бит по бузите през време на службата от един френски войник, а за другия един френски чиновник писа в донесение следното: „Le pretre, que j’avais decouvert et invite a recommencer a dire la messe, a nettoye et ferme l’eglise. Cette nuit on est venu de nouveau enfoncer les portes, casser les cadenas, dechirer les livres et commettre d’autres desordres.“[3]

В търговско отношение на прокламацията към трудолюбивите занаятчии и към всички селяни не последва никакъв отговор. Трудолюбиви занаятчии нямаше, а селяните залавяха комисарите, които отиваха с тая прокламация прекалено далече, и ги убиваха.

По отношение забавляването на народа и на войската с театри — и това също не успя. Устроените в Кремъл и в къщата на Позняков театри веднага се закриха, защото актрисите и актьорите бяха ограбени.

И благотворителността не донесе желаните резултати, фалшивите и нефалшиви банкноти напълниха Москва и нямаха цена. На французите, които, събираха плячка, им трябваше само злато. Не само фалшивите банкноти, които Наполеон тъй милостиво раздаваше на нещастните, нямаха цена, но и среброто се даваше срещу злато на по-ниска от действителната му цена.

Но най-поразителното явление за недействителността на висшите разпоредби през онова време беше старанието на Наполеон да спре грабежите и да възстанови дисциплината.

Ето какво донасяха военните чинове:

„Грабежите в града продължават въпреки заповедта да бъдат прекратени. Редът още не е възстановен и няма ни един търговец, който да върши търговия по законен начин. Само маркитанти си позволяват да продават, и то ограбени вещи.“

„La partie de mon arrondissement continue a etre en proie au pillage des soldats du 3 corps, qui, non contents d’arracher aux malheureux refugies dans des souterrains le peu qui leur reste, ont meme la ferocite de’ les blesser a coup de sabre, comme j’en ai vu plusieurs exemples.“[4]

„Rien de nouveau outre que les soldats se permettent de voler et de piller. Le 9 octobre.“

„Le vol et le pillage continuent. Il y a une bande de voleurs dans notre district qu’il faudra faire arreter par de lortes gardes. Le 11 octobre.“[5]

„Императорът е извънредно недоволен, че въпреки строгите заповеди да се спре грабежът непрекъснато се виждат, отряди гвардейски мародери, които се връщат в Кремъл. В старата гвардия се подновиха вчера, нощес и днес по-силни от когато и да било безредия и грабежи. Императорът с болка вижда, че подбраните войници, назначени да охраняват неговата особа, които трябва да дават пример за подчинение, стигат до такава степен в своеволията си, че разбиват складове и магазини, приготвени за армията. Други се унижиха дотам, че не слушаха часовоите и караулните офицери, ругаха ги и ги биха.“

„Le grand marechal du palais se plaint vivement — пишеше губернаторът, — que malgre les defenses reiterees les soldats continuent a faire leurs besoins dans toutes les cours et meme jusque sous les fenetres de l’Empereur.“[6]

Тая войска като пуснато стадо тъпчеше под краката си храната, която можеше да я спаси от гладна смърт, и се разпадаше и загиваше с всеки нов ден от своето ненужно пребиваване в Москва.

Но не мърдаше.

Тя избяга само когато изведнъж я обзе панически страх, причинен от залавяне на обозите по Смоленския път и от Тарутинското сражение. Същото това известие за Тарутинското сражение, получено неочаквано от Наполеон през време на преглед, предизвика в него желание да накаже русите, както казва Тиер, и той даде заповед за тръгване, в което трябваше да участвува цялата войска.

Бягайки от Москва, хората от тая войска носеха със себе си всичко, което бяха ограбили. Наполеон също возеше своя собствен tresor[7]. Когато видя обоза, който задръстваше армията, Наполеон се ужаси (както казва Тиер). Но с военния си опит той не заповяда да се изгорят всичките излишни каруци, както бе направил с каруците на маршала, когато наближаваха Москва; той погледна тия каляски и карети, в които се возеха войниците, и каза, че това е много хубаво, че тия екипажи ще бъдат употребени за продоволствие за болни и ранени.

Положението на цялата войска приличаше на положението на ранено животно, което чувствува, че загива и не знае какво върши. Да се проучват изкусните маневри и целите на Наполеон и на войската му, откак той бе влязъл в Москва до унищожаването на тая войска — е все едно да се проучва значението на предсмъртните скокове и гърчения на смъртно ранено животно. Много често, като чуе шумолене, раненото животно се хвърля срещу изстрела на ловеца, бяга напред, назад и само ускорява края си. Същото правеше Наполеон под натиска на цялата си войска. Шумът на Тарутинското сражение подплаши звяра и той се хвърли срещу изстрела, стигна до ловеца, върна се назад, пак напред, пак назад и най-сетне като всеки звяр хукна назад по най-неизгодния, най-опасен път, но по позната, стара следа.

Наполеон, който ни се струва ръководител на цялото това движение (както диваците смятат изрязаната на носа на кораба фигура, че е силата, която движи кораба), Наполеон през всичкото това време на дейността си прилича на дете, което, държи ремъчета, вързани за каретата отвътре, въобразява си, че я кара.

[1] Геният му никога не бе измислял нещо по-дълбоко, по-изкусно и по-възхитително. ↑

[2] Джамията. ↑

[3] Свещеникът, когото намерих и поканих да почне да служи литургии, изчисти и заключи църквата. Същата нощ отново строшили вратите, изпочупили ключалките, изпокъсали книгите и вършили други нередности. ↑

[4] „Една част от моя район е все още плячка за грабеж на войниците от 3-и корпус, които не се задоволяват с това да отнемат оскъдните остатъци от имуществата на нещастните жители, изпокрити в зимниците, но ги раняват жестоко със саби, както много пъти виждах.“ ↑

[5] „Нищо ново, освен че войниците си позволяват да грабят и крадат. 9 октомври.“

„Кражбите и грабежите продължават. В нашия участък има шайка крадци, която трябва да бъде възпряна със силни мерки, 11 октомври.“ ↑

[6] Оберцеремониалмайсторът на двореца много се оплаква, че въпреки всички забрани войниците продължават да ходят по нужда из всички дворове и дори под прозорците на императора. ↑

[7] Съкровище. ↑

XI

На 6 октомври рано сутринта Пиер излезе от бараката и като се върна, спря до вратата и почна да си играе с дългото, с къси криви крачка мораво кученце, което се въртеше около него. Това кученце живееше при тях в бараката, нощуваше при Каратаев, но понякога отиваше в града и пак се връщаше. То навярно никога не бе принадлежало никому и сега беше ничие и нямаше никакво име. Французите му казваха Азор, войникът, който разправяше приказки, го наричаше Фемгалка, Каратаев и другите му викаха Сивчо, а понякога и Клепоушко. Това, че не принадлежеше никому, че нямаше име и дори порода, а дори и определен цвят, като че никак не безпокоеше моравото кученце. Пухкавото му опашче се дигаше право и твърдо нагоре, кривите крачка му служеха толкова добре, че често пъти то сякаш не искаше да употребява четирите си крака, повдигаше грациозно един от задните и много изкусно и бързо тичаше на три крака. За него всичко беше причина за удоволствие. То или скимтеше от радост и се търкаляше по гръб, или се печеше на слънце със замислен и многозначителен вид, или се забавляваше, като играеше с някоя треска или сламка.

Сега облеклото на Пиер се състоеше от измърсена скъсана риза, единствения остатък от по-раншните му дрехи, от войнишки панталони, по съвета на Каратаев, вързани за по-топло с връвчици на глезените, от кафтан и селска шапка. През това време Пиер се беше много променил физически. Той не изглеждаше вече дебел, макар и да беше все тъй едър и як наглед, което бе наследствено в техния род. Долната част на лицето му бе обрасла с брада и мустаци; пораслите и разчорлени коси, пълни с въшки, се къдреха сега буйно. Изражението на очите му беше твърдо, спокойно, изпълнено с оживена готовност, такова, каквото погледът на Пиер никога досега не бе имал. Предишната отпуснатост, която личеше и в погледа му, бе се превърнала сега в енергична, готова за дейност и отпор стегнатост. Краката му бяха боси.

Пиер гледаше ту надолу из полето, по което тая сутрин се бяха раздвижили каруци и ездачи, ту в далечината отвъд реката, ту кученцето, което се преструваше, че наистина иска да го ухапе, ту босите си крака, които той с удоволствие местеше в различни положения, като мърдаше мръсните си дебели, големи пръсти. И всеки път, като погледнеше босите си нозе, по лицето му пробягваше усмивка на оживление и самодоволство. Тия боси нозе му напомняха всичко, каквото бе преживял и проумял през туй време, и споменът за това му бе приятен.

От няколко дни времето беше вече тихо, ясно, с лека утринна слана — тъй нареченото сиромашко лято.

Въздухът на слънце беше топъл и тая топлина, смесена с укрепителната свежест на утринната слана, която още се усещаше във въздуха, беше особено приятна.

По всички — и далечни, и близки — предмети се виждаше оня вълшебно-кристален блясък, който се явява само през това време на есента. В далечината се съзираха Воробьови гори със селото, с църквата и с голяма бяла къща. И оголените дървеса, и пясъкът, и камъните, и покривите на къщите, и зеленият остър връх на църквата, и ъглите на далечната бяла къща — всичко това неестествено отчетливо, с най-тънки линии се изрязваше в прозрачния въздух. Наблизо се виждаха познати развалини на полуизгорял господарски дом, зает от французите, с храсти люляк, още тъмнозелени, израсли до оградата. И дори тоя срутен и измърсен дом, който в мрачно време отблъскваше с грозотата си, сега, в яркия неподвижен блясък, изглеждаше някак успокоително-прекрасен.

Един френски капрал, разкопчан по домашному, с нощна шапчица, с къса луличка между зъбите, се появи иззад ъгъла на бараката, смигна приятелски на Пиер и се приближи до него.

— Quel soleil hein monsieur Kiril? (Всички французи наричаха Пиер така.) On dirait le printemps.[1] — И капралът се облегна на вратата и предложи на Пиер лулата си, макар че той винаги я предлагаше и Пиер винаги отказваше.

— Si l’on marchait par un temps comme celui-la[2]… — почна той.

Пиер го запита какво се чува за заминаване и капралът каза, че почти всички войски заминават и че днес трябва да има заповед и за пленниците. В бараката, дето беше Пиер, един от войниците, Соколов, беше на смъртно легло и Пиер каза на капрала, че ще трябва да се разпореди за тоя войник. Капралът каза, че Пиер може да бъде спокоен, че за такива случаи има подвижна и постоянна болница, че за болните ще има нареждане и че изобщо всичко, каквото може да се случи, е предвидено от началството.

— Et puis, monsieur Kiril, vous n’avez qu’a dire un mot au capitaine, vous savez. Oh, c’est un… qui n’oublie jamais rien. Dites au capitaine quand il fera sa tournee, il fera tout pour vous…[3]

Капитанът, за когото спомена капралът, често и надълго разговаряше с Пиер и проявяваше към него всевъзможни снизхождения.

— Vois-tu, St. Thomas, qu’il me disait l’autre jour: Kiril c’est un homme qui a de l’instruction, qui parle francais; c’est un seigneur russe, qui a eu des malheurs, mais c’est Un homme. Et il s’y entend le… S’il demande quelque chose, qu’il me dise, il n’y a pas de refus. Quand on a fait ses etudis, voyez vous, on aime l’instruction et les gens comme il faut. C’est pour vous, que je dis cela, monsieur Kiril. Dans l’affaire de l’autre jour si se n’etait grace a vous, ca aurait fini mal.[4]

И след като побъбри още известно време, капралът си отиде. (Работата, за която спомена капралът и която се бе случила завчера, беше едно сбиване между пленници и французи, при което Пиер бе успял да умири другарите си.) Няколко пленници слушаха разговора на Пиер с капрала и веднага почнаха да го питат какво е казал той. Докато Пиер разправяше на другарите си какво бе казал капралът за заминаването, до вратата на бараката дойде един слаб, жълт и изпокъсан френски войник. С бързо и плахо движение той дигна пръсти до челото си в знак на поздрав, обърна се към Пиер и го запита в тая барака ли е войникът Platoche[5], на когото бил дал да му ушие риза.

Преди една седмица французите бяха получили материали за ботуши и платно и ги бяха раздали на пленниците-войници да им шият ботуши и ризи.

— Готова, готова е, соколче! — рече Каратаев, като излезе с грижливо сгъната риза.

Поради топлото време и за удобство при работа Каратаев беше само по гащи и с черна като пръст скъсана риза. Косата му, както правят занаятчиите, беше превързана с лико и кръглото му лице изглеждаше още по-кръгло и по-миловидно.

— Речено — сторено. Както казах — в петък, така и направих — промълви Платон, като се усмихна и разгъна ушитата от него риза.

Французинът се озърна неспокойно и сякаш преодолял съмнението си, бързо свали мундира и надяна ризата. Под мундира французинът нямаше риза, а върху голото, жълто и слабо тяло беше облечена дълга, омазана, копринена, на цветчета жилетка. Личеше, че французинът се боеше да не би пленниците, които го гледаха, да му се смеят и бързо пъхна глава в ризата. Никой от пленниците не каза ни дума.

— Виж, точно по мярка — повтаряше Платон, като подръпваше ризата. Французинът, прекарал вече главата и ръцете си, оглеждаше върху си ризата, без да дига очи, и се взираше в шева.

— Е, соколче, та това не е шивалня, и струмент като хората нямам, а пък казват — без струмент и въшка не можеш уби — каза Платон, като широко се усмихваше и очевидно сам се радваше на работата си.

— C’est bien, c’est bien, merci, mais vous devez avoir de la toile de reste?[6] — рече французинът.

— Тя ще ти легне още по-хубаво, като я облечеш на голо — каза Каратаев, продължавайки да се радва на произведението си. — На̀, и хубаво, и приятно ще бъде…

— Merci, merci, mon vieux, le reste?… — повтори французинът, като се усмихваше, извади банкнота и я даде на Каратаев. — Mais le reste…[7]

Пиер видя, че Платон не искаше да разбира какво му казва французинът и ги гледаше, без да се намесва. Каратаев благодари за парите и продължи да се любува на работата си. Французинът настояваше за останалите парчета плат и помоли Пиер да преведе онова, което казваше.

— За какво му са? — рече Каратаев. — Хубави партенки щяха да излязат от тях. Ех, тъй да е! — И с внезапно променено, тъжно лице измъкна от пазвата си вързопче от парчета плат и ги подаде на французина, без да го поглежда. — Е-ех! — промълви той и се върна назад. Французинът погледна плата, замисли се, погледна Пиер въпросително и погледът на Пиер сякаш му каза нещо.

— Platoche, dites donc, Platoche — изчерви се неочаквано и викна с писклив глас французинът. — Gardez pour vous[8] — каза той, като му подаде парчетата, обърна се и си отиде.

— На, гледай — рече Каратаев, като поклати глава. — Думат, безверници, а пък и те имат душа. Право казват старите: потната ръка е щедра, сухата — стисната. Той самият гол, а пък на̀ — даде ми ги. — Каратаев се усмихна замислено и мълча известно време, загледан в парчетата плат. — А пък ще излязат чудесни партенки, приятелче — рече той и се върна в бараката.

[1] Какво слънце, а, господин Кирил? Същинска пролет. ↑

[2] Да можеше да вървим в такова време… ↑

[3] И освен това, господин Кирил, достатъчно е да кажете една дума на капитана — нали знаете. Той е такъв… никога нищо не забравя. Кажете на капитана, когато прави обиколката си, за вас той ще стори всичко. ↑

[4] Виж какво, Тома, каза ми той завчера: Кирил е образован човек, говори френски; той е руски благородник, който е изпаднал в нещастие, но е човек. И той разбира… Ако има нужда от нещо нека ми каже, няма да му откажа. Когато си учил горе-долу, обичаш просветата и възпитаните хора. Казвам това за вас, господин Кирил. Завчера, ако не бяхте вие, лошо щеше да свърши. ↑

[5] Платош. ↑

[6] Добре, добре, благодаря, но де е остатъкът от платното? ↑

[7] Благодаря, благодаря, драги, но остатъкът? Дай ми остатъка. ↑

[8] Платош, ей, Платош, Вземи си ги. ↑

XII

Четири седмици минаха, откак Пиер беше в плен. Макар че французите му предлагаха да го преместят от войнишката барака в офицерската, той остана в оная барака, в която бе постъпил първия ден.

В разорената и опожарена Москва Пиер стигна почти до крайните предели на лишенията, които човек може да изтърпи; но благодарение на силното си телосложение и здраве, които досега не бе съзнавал, и особено благодарение на това, че тия лишения идеха незабелязано и не можеше да се каже кога са почнали, той не само леко, но и радостно понасяше положението си. И тъкмо през това време той доби онова спокойствие и задоволство от себе си, към което напразно се бе стремил по-рано. Дълго време през живота си той бе търсил в различни посоки онова успокоение и съгласие със себе си, което тъй го порази във войниците през Бородинското сражение — той го бе търсил във филантропията, в масонството, в залисията на светския живот, във виното, в героичния подвиг на самопожертвуването, в романтичната любов към Наташа; той бе търсил това по пътя на мисълта и всички тия търсения и опити го бяха измамили. И без сам да мисли за това, той доби търсеното успокоение и съгласие със себе си само чрез ужаса на смъртта, чрез лишенията и чрез онова, което бе проумял у Каратаев. Ония страшни минути, преживени през време на смъртното наказание, сякаш изтриха завинаги от въображението и от спомените му тревожните мисли и чувства, които по-рано му изглеждаха важни. Не му минаваше и мисъл нито за Русия, нито за войната, нито за политика, нито за Наполеон. Беше му очевидно, че всичко това не го засяга, че той не бе призван и не можеше да съди затуй за всичко това. „Русия и лятото — страшна работа“ — повтаряше той думите на Каратаев и тия думи странно го успокояваха. Сега му се струваше неразбираемо и дори смешно намерението му да убие Наполеон и изчисленията му за кабалистическата цифра и за звяра от Апокалипсиса. Озлобението срещу жена му и тревогата да не се посрами името му сега му изглеждаха не само нищожни, но и смешни. Какво го засягаше, че тая жена води нейде там такъв живот, какъвто й се харесва? Кого, и особено него, засягаше дали ще узнаят, или не, че името на техния пленник беше граф Безухов?

Сега той често си спомняше своя разговор с княз Андрей и напълно се съгласяваше с него, но само малко по-иначе разбираше мисълта на княз Андрей. Княз Андрей мислеше и казваше, че щастието бива само отрицателно, но казваше това с отсянка на горчивина и ирония. Сякаш, като казваше това, той изричаше друга мисъл — че всичките вложени в нас стремежи към положително щастие са вложени само за да не бъдат задоволени и поради това — да ни измъчват. Но Пиер, без каквато и да е задна мисъл, признаваше това за справедливо. Липсата на страдания, задоволяване потребностите и поради това свобода в избора на занятие, тоест на начина на живот, изглеждаха сега на Пиер като безспорно и висше щастие за човека. Тук и само сега, за пръв път, Пиер напълно разбра насладата от яденето, когато ти се яде, от пиенето, когато ти се пие, от съня, когато ти се спи, от топлината, когато биваше студено, от разговор с друг човек, когато ти се иска да говориш и да чуеш човешки глас. Задоволяването на потребностите — хубава храна, чистота, свобода — сега, когато бе лишен от всичко туй, изглеждаха на Пиер пълно щастие, а избирането на занятие, тоест живот, сега, когато изборът беше толкова ограничен, му се струваше лесна работа и той забравяше, че излишъкът от удобства в живота унищожава цялото щастие от задоволяване на потребностите, а по-голямата свобода, в избора на занятие, оная свобода, която в неговия живот му даваха образованието, богатството, положението в обществото, че тази свобода именно прави избора на занятие неразрешимо мъчен и унищожава самата потребност и възможност за занятие.

Сега всичките мечтания на Пиер бяха устремени към онова време, когато ще бъде свободен. Ала по-късно и през целия си живот Пиер с възторг мислеше и приказваше за тоя месец на пленничество, за ония невъзвратни, силни и, радостни усещания и главно за онова пълно душевно спокойствие, за пълната вътрешна свобода, които бе изпитвал само през това време.

Първия ден, когато, станал рано сутринта, той излезе призори от бараката и видя изпърво тъмните куполи и кръстове на Новодевичия манастир, видя поледената роса по прашната трева, видя хълмовете на Воробьови гори и гористия бряг, който се извиваше над реката и изчезваше в моравата далечина, когато усети досега на пресния въздух и чу летежа на хвърчащите над полето гарги, които идеха от Москва, и когато след това от изток бликна светлина и крайчецът на слънцето тържествено изплува иззад един облак, и куполите, и кръстовете, и росата, и далечината, и реката, всичко заигра в радостна светлина, Пиер почувствува ново, неизпитвано дотогава чувство на радост и здравина на живота.

И това чувство не само не го напусна през цялото време на пленничеството му, но, напротив, все повече растеше в него, колкото по-големи ставаха трудностите на положението му.

Чувството на готовност за всичко и нравствената стегнатост на Пиер се поддържаха още повече от високото мнение, установено за него между другарите му наскоро след неговото постъпване в бараката. Със знанието си на езици, с уважението, което му показваха французите, с простотата си, с която даваше всичко, каквото му поискаха (той получаваше три рубли седмично като офицер), със силата си, която показа пред войниците, като забиваше с пръсти гвоздеи в стената на бараката, с кротостта, която проявяваше в отношенията с другарите си, с неразбираемата за тях способност да седи неподвижно и без да върши нищо, да мисли, Пиер изглеждаше на войниците като малко тайнствено и висше същество. Същите негови черти, които в оня свят, дето живееше по-рано, бяха ако не вредни, то неудобни за него — силата му, пренебрежението към удобствата на живота, разсеяността и простотата му, тук, между тия хора, му създаваха положение почти на герой. И Пиер чувствуваше, че това тяхно мнение го задължава.

XIII

През нощта на 6-и срещу 7-и октомври почна придвижването на заминаващите французи: трошаха се кухни и бараки, товареха се каруци и вървяха войски и обози.

В седем часа сутринта френският конвой, в походна униформа, с кивери, пушки, раници и грамадни чували, стоеше пред бараките и френска оживена реч, изпъстрена с ругатни, кънтеше по цялата линия.

В бараката всички бяха готови, облечени, препасани, обути и очакваха само заповед за тръгване. Болният войник Соколов, бледен, слаб, със сини кръгове под очите, самичък, необут и необлечен, седеше на мястото си и с изпъкнали от слабост очи гледаше въпросително другарите си, които не му обръщаха внимание, и тихичко и равномерно стенеше. Личеше, че не толкова болките — той боледуваше от дизентерия, — колкото страхът и мъката, че ще остане сам, го караха да стене.

Пиер с обуща, които Каратаев бе изработил за него от кожа, донесена му от един французин за ушиване долнище на обувки, и препасан с въженце, отиде при болния и приклекна до него.

— Виж какво, Соколов, те не си отиват съвсем! Те имат тук болница. Може би ще бъдеш по-добре, отколкото ние — каза Пиер.

— О, Господи! Ох, умирачко! О, Господи! — почна по-силно да стене войникът.

— Аз ей сега ще ги попитам — рече Пиер, стана и тръгна към вратата на бараката. Тъкмо когато стигна до вратата, отвън приближи с двама войника оня капрал, който вчера беше предложил на Пиер лулата си. И капралът, и войниците бяха в походна униформа, с раници и кивери, със закопчани подбрадници, които променяха техните познати черти.

Капралът отиваше към вратата по заповед на началството, за да я затвори. Преди да тръгнат, трябваше да преброят пленниците.

— Caporal, que fera-t-on du malade?…[1] — почна Пиер, но в същия миг, когато казваше това, той се усъмни дали тоя капрал е неговият познат, или е друг, неизвестен човек: дотолкова в тоя миг капралът не приличаше на себе си. Освен това в същия миг, когато Пиер каза туй, от двете страни неочаквано се чу биене на барабан. Като чу думите на Пиер, капралът се намръщи, изрече някаква безсмислена ругатня и затръшна вратата. В бараката стана полутъмно; от двете страни рязко трещяха барабани и заглушаваха стоновете на болния.

„Ето го — то!… Пак то!“ — каза си Пиер и без да иска, тръпки полазиха по гърба му. В промененото лице на капрала, в звука на гласа му, във възбуждащия и заглушаващ трясък на барабаните Пиер позна оная тайнствена, безучастна сила, която принуждаваше хората да умъртвяват против своята воля подобните си, оная сила, действието на която бе видял по време на смъртното наказание. Безполезно бе да се страхуваш, да се мъчиш да избегнеш тая сила, да се обръщаш с молба или увещания към хората, които й служеха за оръдия. Сега Пиер знаеше това. Трябваше да се чака и търпи. Пиер не се приближи вече до болния и не се обърна да го погледне. Мълчалив и намръщен, той застана до вратата на бараката.

Когато вратата се отвори и пленниците като стадо овце, натискайки се един друг, се струпаха до изхода, Пиер се промъкна пред тях и се приближи до капитана, същият, който, както го уверяваше капралът, бил готов да стори всичко за Пиер. Капитанът също така бе в походна униформа и от студеното му лице гледаше същото „то“, което Пиер бе познал в думите на капрала и в трясъка на барабана.

— Filez, filez[2] — повтаряше капитанът, като се мръщеше строго, загледан в пленниците, които минаваха край него. Пиер знаеше, че опитът му ще бъде напразен, но отиде при него.

— Eh bien, qu’est ce qu’il y a?[3] — каза офицерът, като погледна студено Пиер, сякаш не го познаваше. Пиер каза за болния.

— Il pourra marcher, que diable! — рече офицерът. — Filez, filez[4] — повтаряше той, без да поглежда Пиер.

— Mais non, il est a l’agonie…[5] — почна Пиер.

— Voulez-vous bien?!…[6] — викна капитанът, като се навъси злобно.

„Трам-та-та-там, там-там“ — биеха барабаните. И Пиер разбра, че тайнствената сила вече изцяло бе овладяла тия хора и че сега беше безполезно да каже каквото и да е.

Пленените офицери бяха отделени от войниците и им заповядаха да вървят отпред. Офицерите, между които беше и Пиер, бяха към тридесетина души, войниците — към триста.

Пленените офицери, изведени от другите бараки, бяха всички чужди, много по-добре облечени от Пиер, и го гледаха с тия обуща недоверчиво и отчуждено. Близо до Пиер вървеше един дебел майор в казански халат, препасан с пешкир, с подпухнало, жълто и сърдито лице, който очевидно се ползуваше с общото уважение на другарите си. Едната му ръка, която държеше кесийка с тютюн, беше в пазвата, с другата той се подпираше на чибука си. Майорът, който пъхтеше и пъшкаше, мърмореше и хокаше всички, защото му се струваше, че всички го блъскат и че всички бързат, когато няма закъде да бързат, и че всички се чудят на нещо, когато няма нищо за чудене. Друг един дребен слаб офицер заговаряше с всички, като изказваше предположения къде ги водят сега и колко път ще могат да минат днес. Един чиновник в плъстени ботуши и интендантска униформа изтичваше на различни страни и се вглеждаше в изгорялата Москва, съобщавайки високо наблюденията си — кое е изгоряло и коя част от Москва е това или онова, което се виждаше. Трети офицер от полски произход, както личеше по акцента му, спореше с интендантския чиновник и му доказваше, че не определя вярно кварталите на Москва.

— За какво спорите? — каза сърдито майорът. — До Никола ли, до Влас ли, все едно; нали виждате, всичко е изгоряло — и свършено… Защо се блъскате, мигар пътят ви е тесен — обърна се той сърдито към оня, който вървеше зад него и съвсем не го блъскаше.

— Ай, ай, ай, какво са направили! — чуваха се все пак ту от една, ту от друга страна гласовете на пленниците, които гледаха пожарищата. — И Замоскворечие, и Зубово, и в Кремъл… Гледайте, половината я няма. Нали ви казвах, че цялото Замоскворечие, и така е.

— Добре де, знаете кое е изгоряло, за какво тогава трябва да се приказва! — рече майорът.

Когато минаваха през Хамовники (един от малкото неизгорели квартали на Москва) покрай църквата, цялото множество пленници изведнъж се струпа на едната страна и се чуха възклицания на ужас и погнуса.

— Гледай, мерзавците! Ами, безверници! Да, умрял, умрял е… Нацапали го с нещо.

Пиер също се приближи към църквата, до която беше онова нещо, което предизвика възклицанията, и неясно видя нещо, прислонено до оградата на църквата. От другарите си, които виждаха по-добре, той разбра, че това е труп на човек, поставен прав до оградата и с нацапано със сажди лице.

— Marchez, sacre nom… Filez… trente mille diables…[7] — чуха се ругатните на конвойните и френските войници разгониха със сабите си множеството от пленници, които гледаха мъртвеца.

[1] Капрале, какво да правим с болния!… ↑

[2] Минавайте, минавайте! ↑

[3] Е, какво има? ↑

[4] Той може да върви, да го вземат дяволите! Минавайте, минавайте! ↑

[5] Но той умира… ↑

[6] Вървете по… ↑

[7] Вървете, дявол да го вземе… Вървете… Дяволите да ви вземат!… ↑

XIV

По уличките на Хамовники пленниците вървяха самите конвоя си, с каруците й обозните коли, които принадлежаха на войниците от конвоя и се движеха отзад; но когато стигнаха до продоволствените магазини, попаднаха в средата на грамаден, мъчно движещ се артилерийски обоз, смесен с частни каруци.

Тук до моста всички спряха да почакат, докато минат предните. От моста пленниците видяха назад и напреде безкрайни редици други потеглили обози. Вдясно, там, дето Калужкият път завиваше край Нескучное, безкрайни редици войски и обози се губеха в далечината. То бяха войските от корпуса на Боарне, тръгнали преди всички други; отзад по крайбрежната улица и през Каменния мост се точеха войските и обозите на Ней.

Войските на Даву, към които се числяха пленниците, вървяха през Кримски брод и отчасти навлизаха вече в Калужката улица. Но обозите толкова се бяха проточили, че последните обози на Боарне не бяха още излезли от Москва и влезли в Калужката улица, а челната част от войските на Ней излизаше вече от Голяма Ординка.

Като минаха Кримски брод, пленниците извървяваха по няколко крачки и спираха, и пак тръгваха, и от всички страни екипажите и хората все повече и повече се сгъстяваха. Когато минаха за повече от един час няколкостотинте крачки, които отделят моста от Калужката улица, и стигнаха до площада, дето се събират замоскворецките улици с Калужката, пленниците, притиснати накуп, спряха и престояха няколко часа на тоя кръстопът. От всички страни се носеше нестихващ като шум на море грохот на колела и тропот на нозе и неспиращи гневни викове и ругатни. Пиер стоеше притиснат до стената на една изгоряла къща и слушаше тоя звук, който се бе слял във въображението му със звуците на барабана.

Няколко пленени офицери, за да виждат по-добре, се покачиха на стената на изгорялата къща, до която беше Пиер.

— Я, гледай, народ! Колко народ!… Натрупали се и по топовете! Гледай: кажи… — думаха те. — Виж ги, мръсниците, награбили… Я, там отзад, върху талигата на онзи… Та това е от икона, Бога ми! Това трябва да са немци. И нашият селянин, Бога ми!… Ах, подлеците!… Гледай, натоварил се, едва върви! На, файтон, и него отмъкнали!… Виж го, седнал върху сандъците. Майчице!… Сбиха се!…

— Тъй, по муцуната му, по муцуната! Така и до довечера няма да дочакаме. Гледай, гледайте… това сигурно е на самия Наполеон. Виждаш ли, какви коне! По тях вензели с корона. Същински склад. Изпусна чувала, не вижда. Пак се сбиха… Жена с детенце, и не е грозна. Как не, тъй ще те пуснат… Гледай, край няма. Руски момичета, Бога ми, момичета! Я, как са се разположили в каляските!

Отново вълна от общо любопитство, както при църквата в Хамовники, струпа всички пленници към пътя и Пиер, благодарение на ръста си, видя над главите на другите онова, което бе привлякло любопитството на пленниците. В три каляски, между раклите, насядали на гъсто една върху друга, се возеха наконтени с ярки рокли, начервени и пискливо закряскали жени.

От мига, когато Пиер разбра, че тайнствената сила се е появила, нищо вече не му се виждаше странно или страшно: нито трупът, нацапан за смях със сажди, нито тия жени, които бързаха за някъде, нито пожарищата на Москва. Всичко, каквото виждаше сега, не му правеше почти никакво впечатление, сякаш душата му се готвеше за тежка борба и затуй се отказваше да приема впечатления, които можеха да я отслабят.

Керванът с жените отмина. След тях отново се заточиха талиги, войници, обозни коли, войници, карети, войници, сандъци, войници, от време на време жени.

Пиер не виждаше хората поотделно, а движението им.

Всички тия хора и коне бяха сякаш подгонени от някаква невидима сила. Всички през тоя час, когато Пиер ги наблюдаваше, изплуваха от разните улици с едно и също желание да преминат по-скоро; всички еднакво, като се сблъскваха с другите, почваха да се сърдят и да се бият; блясваха бели зъби, мръщеха се вежди, разменяха се едни и същи ругатни и по всички лица имаше едно и също юнашки-решително и твърдо-студено изражение, онова, което сутринта, при биенето на барабана, бе поразило Пиер по лицето на капрала.

Едва привечер началникът на конвоя събра командата си и с викове и препирни се мушна между обозите и заобиколени от всички страни, пленниците излязоха на Калужкия път.

Вървяха много бързо, без да почиват, и спряха едва когато слънцето залязваше. Обозите се струпаха един до друг и хората почнаха да се готвят за нощуване. Всички изглеждаха сърдити и недоволни. Дълго време от разни страни се чуваха ругатни, злобни викове и свади. Една карета, която пътуваше зад конвойните, се блъсна в каруцата на конвойните и окът й я проби. Няколко войници изтичаха от разни страни към каруцата; едни удряха главите на конете, впрегнати в каретата, и ги дърпаха да извият, други се биеха помежду си и Пиер видя, че раниха тежко със сабя по главата един немец.

Изглеждаше, че всички тия хора сега, когато бяха спрели сред полето в студения здрач на есенната вечер, изпитваха едно и също чувство на неприятно пробуждане от бързината и стремително насоченото нанякъде движение, обхванало всички при тръгването. Когато спряха, всички сякаш разбраха, че не се знае накъде още ще има да вървят и че из тоя път ще има много тежки и трудни неща.

При тая почивка войниците от конвоя се държаха с пленниците още по-лошо, отколкото при тръгването. При тая почивка като месна храна на пленниците за пръв път дадоха конско месо.

От офицера до последния войник, във всекиго се забелязваше сякаш лично озлобление срещу всекиго от пленниците, което съвсем неочаквано замести предишните дружелюбни отношения.

Това озлобление се увеличи още повече, щом при преброяването на пленниците излезе, че в залисията, когато излизаха от Москва, един руски войник, който се престорил, че го боли коремът, избягал. Пиер видя как един французин би един руски войник, защото много се отдалечил от пътя, и чу как капитанът, неговият приятел, мъмреше унтерофицера за бягството на руския войник и го заплашваше със съд. На оправданията на унтерофицера, че войникът бил болен и не могъл да върви, офицерът каза, че има заповед да се застрелват ония, които изостават. Пиер чувствуваше, че оная съдбовна сила, която го бе смазала през време на смъртното наказание и която не личеше през пленничеството му, сега отново подчини неговото съществование. Стана му страшно; но той усещаше, че колкото повече усилия правеше съдбоносната сила, за да го смаже, толкова повече в душата му израстваше и заякваше независимата от нея сила на живота.

Пиер вечеря чорба от ръжено брашно с конско месо и поприказва с другарите си.

Нито Пиер, нито някой от другарите му говореха за онова, което бяха видели в Москва, нито за грубостта в отношенията на французите, нито за нареждането да се разстрелват, което им бе съобщено: всички, сякаш напук на влошаващото се положение, бяха особено оживени и весели. Разправяха лични спомени, смешни сцени, видени през време на похода и прекратяваха разговорите за сегашното положение.

Слънцето отдавна бе залязло. Ярки звезди светнаха тук-там по небето; червен, приличен на пожар отблясък от изгряващия пълен месец се бе разлял по краищата на небето и грамадното червено кълбо чудновато се олюляваше в сивкавата мъгла. Стана светло. Вечерта бе минала вече, но нощта още не бе почнала. Пиер стана, отдалечи се от новите си другари и тръгна между огньовете отвъд пътя, дето, както му бяха казали, били войниците-пленници. Искаше му се да поприказва с тях. На пътя френският часовой го спря и му заповяда да се върне.

Пиер се върна, но не към огньовете, не при другарите си, а до една разпрегната каруца, дето нямаше никой. Седна на студената земя до колелата на каруцата с подвити нозе и наведена глава и дълго седя неподвижен и замислен… Мина повече от час. Никой не безпокоеше Пиер. Изведнъж той почна да се смее със своя плътен, добродушен смях и тъй гръмливо, че от разни страни хората погледнаха с учудване, като чуха тоя странен, очевидно самотен смях.

— Ха, ха, ха! — смееше се Пиер. И каза гласно сам на себе си: — Не ме пусна войникът. Заловиха ме, затвориха ме. Държат ме в плен. Кого — мене? Мене ли? Мене — моята безсмъртна душа! Ха, ха, ха!… Ха, ха, ха!… — смееше се той с бликнали в очите му сълзи.

Някакъв човек стана и се приближи да види за какво се смее самичък тоя чудноват едър човек. Пиер спря да се смее, стана, отдалеч се от любопитния и погледна наоколо си.

Грамадният, безкраен бивак, който преди това шумеше с пращенето на огньовете и глъчката на хората, затихваше; червените пламъци на огньовете гаснеха и побледняваха. В светлото небе се бе дигнал високо пълният месец. Гори и поля, извън лагера, които не се виждаха преди това, сега се откриваха надалеч. А отвъд тия гори и поля се съзираше светла, трепкаща, зовяща към себе си безкрайна далнина! Пиер погледна небето, чезнещите в дълбочината бляскащи звезди. „И всичко това е мое, и всичко това е в мене, и всичко това съм аз! — мислеше Пиер. — И всичко това те са заловили и поставили в барака, заградена с дъски!“ Той се усмихна и отиде да се нагласи за сън при другарите си.

XV

В първите дни на октомври при Кутузов пристигна още един парламентьор с писмо от Наполеон и с предложение за мир, писмо с фалшиво означение, че е написано в Москва, когато в действителност Наполеон беше вече наблизо пред Кутузов, по стария Калужки път. Кутузов отговори на това писмо така, както на първото, изпратено по Лористън: той каза, че и дума не може да става за мир.

Наскоро след това от партизанския отряд на Дорохов, който действуваше вляво от Тарутино, се получи донесение, че във Фоминское се появили войски, че те се състоят от дивизията на Брусие и че тая дивизия, отделена от другите войски, може лесно да бъде унищожена. Войниците и офицерите отново искаха да действуват. Щабните генерали, възбудени от спомена за лесната победа при Тарутино, настояваха пред Кутузов да се изпълни предложението на Дорохов. Кутузов смяташе, че никакво настъпление не е необходимо. И онова, което стана, беше, нещо средно; във Фоминское бе изпратен малък отряд, който трябваше да атакува Брусие.

По странна случайност това назначение — най-трудното и най-важното, както излезе по-късно — получи Дохтуров; оня скромничък, дребничък Дохтуров, когото никой не ни е описал, че съставя планове на сражения, че лети пред полковете, че хвърля кръстове към батареята и т.н., когото смятаха и наричаха нерешителен и непроницателен, но същият тоя Дохтуров, когото през всичките войни на русите с французите, от Аустерлиц до тринадесета година, намираме като началник вред, дето положението е тежко. В Аустерлиц той остава последен при бента на Аугест, като събира полкове и спасява, каквото може, когато всичко бяга и загива и в ариергарда няма ни един генерал. Болен, в треска, той отива с двадесет хиляди в Смоленск да защищава града срещу цялата Наполеонова армия. В Смоленск, едва задрямал в пароксизма на треската до Малаховските порти, канонадата срещу Смоленск го събужда и Смоленск се държи цял ден. В Бородинското сражение, когато Багратион е убит и войските на нашия ляв фланг са унищожени в пропорция 9 към 1 и цялата мощ на френската артилерия е насочена натам — изпраща се не друг, а именно нерешителният и непроницателен Дохтуров и тъй като преди това изпратил другиго, Кутузов бърза да поправи грешката си. И дребничкият, тихичкият Дохтуров отива там, и Бородино е най-хубавата слава на руската войска. И много герои са ни описали в стихове и проза, но за Дохтуров няма почти ни една дума.

Пак Дохтуров изпращат във Фоминское и оттам в Малоярославец, в онова място, дето беше последното сражение с французите, и в онова място, отдето очевидно почва вече гибелта на французите, и пак много гении и герои ни описват в тоя период на кампанията, но за Дохтуров — ни дума, или съвсем малко, или предпазливо. Тъкмо това премълчаване за Дохтуров по-очевидно от всичко доказва неговите достойнства.

Естествено е за човек, който не разбира вървежа на някоя машина, когато я види, да му се струва, че най-важната част на тая машина е оная тресчица, която случайно е попаднала в нея и която пречи на вървежа на машината и се блъска вътре в нея. Човек, който не знае устройството на машината, не може да разбере, че не тая вредна и бъркаща тресчица, а онова малко предавателно назъбено колело, което се върти нечуто, е една от най-съществените части на машината.

На 10 октомври същия ден, когато Дохтуров бе изминал половината път до Фоминское и се бе спрял в село Аристово, приготвяйки се да изпълни точно дадената му заповед, цялата френска войска в своето конвулсивно движение, когато стигна до позицията на Мюра, за да даде, както изглеждаше, сражение, изведнъж без причина сви наляво към новия Калужки път и почна да навлиза във Фоминское, дето дотогава беше само Брусие. В това време Дохтуров имаше под командата си освен Дорохов двата малки отряда на Фигнер и на Сеславин.

На 11 октомври вечерта Сеславин пристигна в Аристово при началството с един пленен френски гвардеец. Пленникът каза, че влезлите днес във Фоминское войски са авангард на цялата голяма армия, че и Наполеон е там, че вече пети ден, откак цялата армия е напуснала Москва. Същата вечер един крепостен слуга, дошъл от Боровск, разправи, че е видял влизането на грамадна войска в града. Казаци от отряда на Дорохов донасяха, че са видели френската гвардия, тръгнала по пътя за Боровск. От всички тия съобщения стана очевидно, че там, дето смятаха да намерят една дивизия, сега беше цялата армия на французите, запътена от Москва по неочаквана посока — по стария Калужки път. Дохтуров не искаше да предприема нищо, тъй като сега не му беше ясно какво е длъжен да прави. Заповядано му беше да атакува Фоминское. Но по-рано във Фоминское беше само Брусие, а сега — цялата френска армия. Ермолов искаше да постъпи по свое усмотрение, но Дохтуров настояваше, че трябва да има заповед от светлейшия. Решено бе да се изпрати донесение в щаба.

За това беше избран един смислен офицер, Болховитинов, който, освен писменото донесение, трябваше да разкаже устно за цялата работа. След като получи плика и устната заповед към дванадесет часа през нощта, Болховитинов препусна за главния щаб, придружен от един казак със запасни коне.

XVI

Нощта беше тъмна, топла, есенна. Четвърти ден вече ръмеше дъждец. След като два пъти смени коне и измина тридесет версти за час и половина по кален, лепкав път, Болховитинов пристигна в Леташовка след един часа през нощта. При една селска къща с ограда, на която имаше надпис „Главен щаб“, той слезе от коня, остави го и влезе в тъмния пруст.

— Дежурният генерал, по-скоро! Много важно! — каза той на някакъв човек, който се дигна и засумтя в тъмния пруст.

— Още от снощи е много болен, трета нощ вече не спи — каза шепнешком и застъпнически вестовоят. — Събудете най-първо капитана.

— Много важно, от генерал Дохтуров — рече Болховитинов, като опипа разтворената врата и влезе. Вестовоят мина пред него и почна да буди някого:

— Ваше благородие, ваше благородие — куриер!

— Какво? Какво? От кого? — каза нечий сънен глас.

— От Дохтуров и от Алексей Петрович. Наполеон е във Фоминское — каза Болховитинов, без да вижда в тъмнината кой го пита, но предположи по гласа, че не беше Коновницин.

Събуденият човек се прозяваше и протягаше.

— Не ми се иска да го будя — каза той, като опипваше нещо. — Болничък е! Това може да е само тъй, слухове.

— Ето донесението — каза Болховитинов, — заповядано ми е веднага да го предам на дежурния генерал.

— Чакайте, ще запаля. Де го пъхаш винаги, проклетнико? — каза на вестовоя човекът, който се протягаше. Той беше Шчербинин, адютантът на Коновницин. — Намерих го, намерих — добави той.

Вестовоят цъкаше огниво, Шчербинин пипаше светилника.

— Ах, гнусните! — рече той с отвращение.

При светлината на искрите Болховитинов видя младежкото лице на Шчербинин, който държеше свещ, и в предния ъгъл още един заспал човек. Той беше Коновницин.

Когато клечките, намазани със сяра, се запалиха от праханта отначало със син, а след това с червен пламък, Шчербинин запали лоената свещ на светилника, отдето избягаха хлебарки, които я гризяха, и погледна пратеника. Болховитинов беше цял изкалян и като се бършеше с ръкав, размазваше калта по лицето си.

— Но кой е донесъл? — каза Шчербинин, като взе плика.

— Съобщението е вярно — отговори Болховитинов. — И пленниците, и казаците, и разузнавачите — всички едногласно казват едно и също.

— Няма какво да се прави, трябва да го събудя — каза Шчербинин, стана и отиде при човека с нощна шапчица и завит с шинел. — Пьотр Петрович! — рече той. Коновницин не мръдна. — В главния щаб! — каза той, като се усмихна, уверен, че тия думи сигурно Ще го събудят. И наистина главата с нощната шапчица тутакси се дигна. По хубавото, твърдо лице на Коновницин с трескаво пламнали бузи за един миг остана изражението от мечтанията му в съня, съвсем далечни от сегашното положение, но сетне той изведнъж трепна: по лицето му се появи обикновеното — спокойно и твърдо изражение.

— Е, какво има? От кого? — без да бърза, но веднага попита той, като премигваше от светлината. Изслушвайки донесението на офицера, Коновницин разпечата плика и прочете писмото. Щом го прочете, той спусна на пръстения под нозете си, обути във вълнени чорапи, и почна да обува ботушите си. След това свали нощната шапчица, приглади косите на слепите си очи и наложи фуражката.

— Ти скоро ли пристигна? Да отидем при светлейшия.

Коновницин веднага разбра, че донесеното съобщение е много важно и че не бива да се бави. Добро ли беше то, или лошо — той не мислеше и не се питаше. Него това не го интересуваше. Към цялата работа около войната той се отнасяше не с ума си, не с разсъждения, а с нещо друго. В душата му имаше дълбоко, неизказано убеждение, че всичко ще бъде хубаво; но че не бива да вярва на това, а още по-малко — и да го казва, а трябва само да върши своята работа. И тая своя работа той я вършеше, като й отдаваше всичките си сили.

Пьотр Петрович Коновницин, също както Дохтуров, поставен сякаш само от приличие в списъка на тъй наречените герои от 12-а година — Барклаевци, Раевски, Ермолови, Платови, Милорадовичевци, също както Дохтуров имаше репутация на човек с твърде ограничени способности и знания и също както Дохтуров Коновницин никога не беше правил проекти за сражения, но всякога се намираше там, дето биваше най-трудно; откак бе назначен за дежурен генерал, спеше винаги с отворена врата и заповядваше да бъде събуждан за всеки пратеник, през време на сражение винаги биваше под огъня, тъй че Кутузов го укоряваше за това и се боеше да го изпраща, и също като Дохтуров беше едно от ония незабележими колелца, които, без да тракат и шумят, са най-съществената част на машината.

Когато излезе от къщата във влажната тъмна нощ, Коновницин се намръщи — от една страна, поради главоболието, което се бе засилило, от друга — поради неприятната, минала през ума му мисъл как ще се развълнува сега при това известие цялото гнездо на щабни, влиятелни хора, особено Бенигсен, който след Тарутино беше на нож с Кутузов; как ще почнат да предлагат, да спорят, да заповядват, да отменят. И това предчувствие му беше неприятно, макар да знаеше, че без това не може.

Наистина Тол, при когото той се отби, за да му съобщи новото известие, веднага почна да излага съображенията си на генерала, с когото живееха заедно, и Коновницин, който слушаше мълчаливо и уморено, му напомни, че трябва да отидат при светлейшия.

XVII

Както всички стари хора, Кутузов малко спеше нощем. Денем той често ненадейно задрямваше, ала нощем, легнал несъблечен в кревата си, повечето време не спеше и мислеше.

Тъй лежеше той и сега в кревата си, отпуснал тежката си, голяма и обезобразена глава на пълната си ръка, и мислеше, загледан с отвореното си едно око в тъмнината.

Откак Бенигсен, който кореспондираше с царя и имаше най-много привърженици в щаба, бе почнал да го избягва, Кутузов бе по-спокоен, че няма да принудят него и войските да участвуват пак в безполезни настъпателни действия. Урокът от Тарутинското сражение и неговото навечерие, който Кутузов болезнено помнеше, също тъй, мислеше той, би трябвало да подействува.

„Те трябва да разберат, че ние можем само да загубим, ако действуваме настъпателно. Търпение и време — ето моите приказни юнаци-воини“ — мислеше Кутузов Той знаеше, че не бива да къса ябълката, докато е зелена. Когато узрее, тя сама ще падне, а откъснеш ли я зелена, ще похабиш и ябълката, и дървото и сам ще си причиниш скомина. Като опитен ловец той знаеше, че звярът е ранен, ранен е така, както само всичката руска сила може да рани, но смъртно, или не — това беше още неуяснен въпрос. Сега, от изпращането на Лористън и Бертелеми и от донесенията на партизаните, Кутузов почти знаеше, че е смъртно ранен. Но потребни бяха още доказателства, трябваше да се чака.

„На тях им се иска да изтичат, за да видят как са го убили. Почакайте, ще видите. Все маньоври, все настъпления! — мислеше той. — За какво? Все, за да се отличат. Като че има нещо весело в това — да се бием. Те са също като децата, от които никога не можеш разбра как е станала работата, защото всички искат да докажат как знаят да се бият. Но сега въпросът не е в това.

И какви изкусни маньоври ми предлагат всички тия хора! Струва им се, че щом са измислили две-три случайности (той си спомни общия план от Петербург), измислили са всичко. А случайностите са безброй!“

Неразрешеният въпрос, дали нанесената в Бородино рана беше смъртоносна, или не, цял месец вече висеше над главата на Кутузов. От една страна, французите бяха заели Москва. От друга страна, Кутузов чувствуваше несъмнено, с цялото си същество, че оня страшен удар, в който той, заедно с всички руски хора, бе напрегнал всичките си сили, ще да е бил смъртоносен, но във всеки случай трябваха доказателства и той повече от месец ги очакваше и колкото повече минаваше времето, толкова по-нетърпелив ставаше. През своите безсънни нощи, когато лежеше в кревата, той правеше същото, каквото и тия млади генерали, същото, за което ги укоряваше. Измисляше всички възможни случайности, както правеха и младите, с тая разлика само, че той не залагаше нищо на тия предположения и ги виждаше не две и три, а хиляди. Колкото повече мислеше, толкова повече ги виждаше. Той измисляше всевъзможни движения на Наполеоновата армия, на цялата или на отделни части — към Петербург, срещу себе си, или да го обходят, измисляше (от което най-много се страхуваше) и възможността, че Наполеон ще реши де се бори против него с неговото оръжие, като остане в Москва и го чака. Кутузов дори измисляше движение на Наполеоновата армия назад към Медин и Юхнов; но единственото, което той не можа да предвиди и което стана, бе това безумно, конвулсивно мятане на Наполеоновата войска през първите единадесет дни след излизането й от Москва — мятане, което направи възможно онова, за което тогава Кутузов все пак още не смееше да мисли: пълното изтребление на французите. Донесението на Дорохов за дивизията на Брусие, известията от партизаните за бедствията на Наполеоновата армия, слуховете, че се приготвят за излизане от Москва — всичко потвърждаваше предположението, че френската армия е разбита и се готви да бяга; ала това бяха само предположения, които изглеждаха важни на младите, но на Кутузов — не. Със своята шестдесетгодишна опитност той знаеше каква цена трябва да се дава на слуховете, знаеше как хората, като желаят нещо, са способни да групират всички съобщения така, че те сякаш да потвърждават желаното, и знаеше как в такъв случай с удоволствие се изпускат всички неща, които противоречат. И колкото повече желаеше това, толкова по-малко Кутузов си позволяваше да го вярва. Тоя въпрос заемаше всичките му душевни сили. Всичко останало беше за него само привично изпълнение на живота. Такова привично изпълнение и подчинение на живота бяха разговорите му с щабните хора, писмата до m-me Stael, които той пишеше от Тарутино, четенето на романи, раздаването на награди, кореспонденцията с Петербург и т.н. Но гибелта на французите, предвидена само от него, беше неговото дълбоко, единствено желание.

През нощта на 11 октомври той лежеше облакътен и мислеше за това.

В съседната стая нещо зашумоля и се чуха стъпките на Тол, Коновницин и Болховитинов.

— Хей, кой е там? Влезте, влез! Какви новини има? — повика го фелдмаршалът.

Докато лакеят запали свещта, Тол разказа съобщенията.

— Кой ги донесе? — попита Кутузов и когато свещта пламна, лицето му порази Тол; със студената си строгост.

— Не може да има съмнение, ваша светлост.

— Повикай го, повикай го тук!

Кутузов седеше, спуснал единия си крак от кревата и натиснал с големия си корем другия прегънат крак. Той присви здравото си око, за да разгледа по-добре пратеника, като че искаше да прочете в чертите му онова, което го занимаваше.

— Кажи, кажи, миличък — каза той на Болховитинов с тихия си, старчески глас, загръщайки разтворилата се на гърдите му риза. — Ела, ела по-наблизо. Какви новинки си ми донесъл? А? Наполеон напуснал Москва? Наистина ли? А?

Болховитинов подробно, като почна от началото, докладва всичко, което му бе заповядано.

— Казвай, казвай по-скоро, не ме мъчи — пресече го Кутузов.

Болховитинов разказа всичко и млъкна, очаквайки заповеди. Тол почна да говори нещо, но Кутузов го прекъсна. Той искаше да каже нещо, но лицето му неочаквано се сви и смръщи; махна с ръка на Тол, обърна се на противоположната страна, към предния ъгъл на стаята, почернял от икони.

— Господи, създателю мой! Ти чу молитвата… — рече с разтреперан глас и със събрани ръце той. — Русия е спасена. Благодаря ти, Господи! — И заплака.

XVIII

От получаването на това съобщение и до края на кампанията цялата дейност на Кутузов се състои само в това, да може с властта си, с хитрост и с молби да сдържа войските си от безполезни настъпления, маньоври и стълкновения със загиващия враг. Дохтуров отива в Малоярославец, но Кутузов се бави с цялата армия и дава заповед да се изпразни Калуга, като смята, че е твърде възможно да отстъпи отвъд тоя град.

Кутузов навсякъде отстъпва, но неприятелят, без да дочака отстъплението му, бяга назад, в обратна посока.

Историците на Наполеон ни описват неговия изкусен маньовър при Тарутино и Малоярославец и правят предположения какво би било, ако Наполеон би успял да проникне в богатите южни губернии.

Но без да се спираме на обстоятелството, че нищо не е пречело на Наполеон да отиде в тия южни губернии (тъй като руската армия му правеше път), историците забравят, че армията на Наполеон не можеше да бъде спасена от нищо, защото още тогава тя носеше вече в себе си неизбежните условия на гибелта. Защо тая армия, която бе намерила изобилно продоволствие в Москва, но която не можа да го запази, а го стъпка с краката си, тая армия, която, като отиде в Смоленск, не прибра и подреди продоволствието, а го ограби, защо тая армия щеше да се оправи в Калужка губерния, населена със също такива руси както в Москва, и със същото качество на огъня да изгаря онова, което е запалено?

Армията никъде не можеше да се оправи. От Бородинското сражение и ограбването на Москва тя носеше в себе си сякаш химически условия за разложение.

Хората от тая бивша армия бягаха със своите предводители, без да знаят накъде, като желаеха (Наполеон и всеки войник) само едно: да се измъкнат те лично колкото може по-скоро от това безизходно положение, което всички съзнаваха, макар и неясно.

Само затова на съвета в Малоярославец, когато, преструвайки се, че се съвещават, генералите изказваха разни мнения, последното мнение на простодушния войник Мутон, който каза онова, което всички мислеха — че трябва само колкото може по-скоро да си вървят, затвори всички уста и никой, дори Наполеон, не можа да каже нищо против тая съзнавана от всички истина.

Но макар всички да съзнаваха, че трябва да си вървят, оставаше още срамът, че трябва да бягат. И беше необходим някакъв тласък отвън, който да победи тоя срам. И когато потрябва, тоя тласък се появи. То беше тъй нареченото от французите le hourra de l’Empereur[1].

На другия ден след съвета, рано сутринта, преструвайки се, че иска да прегледа войските и полето на миналото и на бъдещото сражение, Наполеон мина със свита от маршали и конвой по средата на линията, дето бяха разположени войските. Казаците, които сновяха около плячката, се натъкнаха на самия император и едва не го плениха. Ако казаците не плениха сега Наполеон, той беше спасен от онова, което погубваше французите: плячката, на която и в Тарутино, и тук се нахвърляха казаците, като изоставяха хората. Без да обръщат внимание на Наполеон, те се нахвърлиха на плячката и Наполеон успя да се измъкне.

Когато les enfants du Don[2] насмалко щяха да заловят сред армията му самия император, ясно бе, че нищо друго не оставаше, освен колкото може по-скоро да се бяга по най-близкия познат път. Със своето шкембенце на четиридесетгодишен мъж и усещайки, че му липсва вече предишната подвижност и смелост, Наполеон разбра това загатване. И под влиянието на страха, изпитан от появата на казаците, веднага се съгласил с Мутон и дал, както казват историците, заповед за отстъпление назад по Смоленския път.

Това, че Наполеон се съгласил с Мутон и че войските тръгнаха назад, не доказва, че то е станало по негова заповед, но че силите, които действуваха върху цялата армия, като я насочваха по Можайския път, действуваха в същото време и върху Наполеон.

[1] Императорското ура. ↑

[2] Синовете на Дон. ↑

XIX

Когато човек е в движение, винаги си измисля цел на това движение. За да може да върви хиляда версти, необходимо е човек да мисли, че зад тия хиляда версти има нещо хубаво. Необходима е представа за обетована земя, за да имаш сили да се движиш.

При настъплението на французите обетована земя беше Москва, при отстъплението — родината. Но родината беше много далеч и за човек, който върви хиляда версти, без друго е необходимо, забравяйки крайната цел, да си каже: „Днеска след четиридесет версти ще стигна до място за почивка и нощуване“ и при първия преход това място за почивка засенчва крайната цел и съсредоточава в себе си всичките желания и надежди. Стремежите, които се проявяват в отделния човек, винаги се увеличават в множеството.

За французите, които вървяха по стария Смоленски път, крайната цел — родината, беше много отдалечена, а най-близката цел, към която се стремяха всички желания и надежди, засилени в множеството до грамадна пропорция — беше Смоленск. Не защото войниците знаеха, че в Смоленск има много продоволствие и нови войски, не защото им казваха това (напротив, висшите чинове на армията и самият Наполеон знаеха, че там има малко продоволствие), но защото единствено това можеше да им даде сила да вървят и да търпят сегашните лишения. Мамейки еднакво себе си, те — и ония, които знаеха, и ония, които не знаеха — се стремяха към Смоленск като към обетована земя.

Когато стъпиха на шосето, французите със смайваща енергия, с нечувана бързина хукнаха към своята измислена цел. Освен тая причина за общ стремеж, която свързваше в едно цяло това множество от французи и им придаваше известна енергия, имаше и друга причина, която ги свързваше. Тая причина беше техният брой. Самата тяхна грамадна маса както при физическия закон за привличането привличаше към себе си отделните атоми — хора. Със стохилядната си маса те се движеха като цяла държава.

Всеки от тях желаеше само едно — да се предаде в плен, да се спаси от всички ужаси и нещастия. Но от една страна, силата на общия стремеж към целта — Смоленск, увличаше всеки в една и съща посока; от друга страна — не можеше цял корпус да се предаде в плен на една рота и макар че французите използуваха всеки удобен случай да се откъсват един от друг и при най-малкия приличен предлог да се предават в плен, не всякога имаше такива предлози. Самият техен брой и гъстото, бързо движение ги лишаваше от тая възможност и правеше за русите не само мъчно, но и невъзможно да спрат това движение, в което бе събрана цялата енергия на френската маса. Механичното разкъсване на тялото не можеше да ускори отвъд известна граница процеса на разложението, който се извършваше.

Невъзможно е мигновено да се разтопи буца сняг. Има известен предел от време, по-рано от който никакви усилия на топлината не могат да разтопят снега. Напротив, колкото е по-силна топлината, толкова по се втвърдява оставащият сняг.

От руските военачалници никой друг освен Кутузов не разбираше това. Когато се уясни посоката, в която френската армия бягаше по Смоленския път, онова, което Коновницин предвиждаше през нощта на 11 октомври, почна да се сбъдва. Всички висши чинове на армията искаха да се отличат — да отрежат, да обкръжат, да пленят, да отхвърлят французите и всички настояваха за настъпление.

Единствен Кутузов употребяваше всичките си сили (всеки главнокомандуващ има съвсем малко такива сили), за да се противи на настъпление.

Той не можеше да им каже това, което казваме ние сега: защо е необходимо сражение и преграждане на пътя, и загуби на нашите хора, и безчовечно доизбиване на нещастните? Защо е всичко това, когато от Москва до Вязма една трета от тая войска се стопи без сражение?

Но той им казваше, извличайки от старческата си мъдрост онова, което те можеха да разберат — той им казваше за златния мост и те му се надсмиваха и го клеветяха, и беснееха, и, продаваха храброст пред убития звяр.

При Вязма Ермолов, Милорадович, Платов и другите, намирайки се наблизо до французите, не можеха да сдържат желанието си да отрежат и отхвърлят два френски корпуса. Когато съобщаваха на Кутузов за своето намерение, те вместо донесение му изпратиха в плика лист бяла хартия.

И колкото и да се мъчеше Кутузов да удържи войските, нашите войски атакуваха, като се опитваха да преградят пътя. Разправяха, че пехотните полкове тръгвали в атака с музика и биене на барабани и избили и загубили хиляди хора.

Но колкото за отрязване — никого не отрязаха и никого не отхвърлиха. И френската войска, която от опасността още по-здраво се стегна, продължи, като се топеше равномерно, все по същия гибелен път към Смоленск.

ЧАСТ ТРЕТА

I

Бородинското сражение с последвалото го завземане на Москва и бягството на французите без нови сражения е едно от най-поучителните явления в историята.

Всички историци са съгласни, че външната дейност на държавите и народите при стълкновенията помежду им се изразява във войни; че непосредствено, поради по-големите или по-малки военни успехи, се увеличава или намалява политическата сила на държавите и народите.

Колкото и да са странни историческите описания как някой крал или император, след като се скарал с друг император или крал, събрал войска, почнал бой с войската на врага си, спечелил победа, убил три, пет, десет хиляди души и поради това подчинил държавата и целия народ от няколко милиона; колкото и да не може да се разбере защо поражението на една армия, една стотна от всичките народни сили, е принудило народа да се подчини, всички факти на историята (доколкото я знаем) потвърждават верността на обстоятелството, че по-големите или по-малки успехи на войската на един народ срещу войската на друг народ са причини или най-малкото съществени признаци за увеличението или намалението на народните сили. Войската спечелва победа и тутакси правата на победилия народ се увеличават за сметка на победения. Войската е претърпяла поражение и тутакси, съответно на понесеното поражение, народът се лишава от известни права, а при пълно поражение на войската си — напълно се подчинява.

Тъй е било (според историята) от най-далечни времена — до сегашно време. Всичките войни на Наполеон са потвърждение на това правило. Съответно степента на поражението на австрийските войски — Австрия се лишава от свои права, а се увеличават правата и силите на Франция. Победата на французите при Йена и Ауершет унищожава самостоятелното съществуване на Прусия.

Но изведнъж, в 1812 година, французите спечелват победа при Москва. Москва е превзета и след това, без нови сражения, не Русия престана да съществува, но престана да съществува шестстотинхилядната армия, а сетне и Наполеоновата Франция. Невъзможно е да се пресилват фактите, за да се съгласуват с правилата на историята и да се каже, че полесражението при Бородино е останало в ръцете на русите и че след Москва е имало сражения, които са унищожили армията на Наполеон.

След Бородинската победа на французите нямаше нито едно не само генерално, но и що-годе значително сражение и френската армия престана да съществува. Какво значи това? Ако беше пример от историята на Китай, бихме казали, че това явление не е историческо (отворена вратичка за историците, когато нещо не подхожда на тяхната мярка); ако се отнасяше до кратко сблъскване, в което са участвували малък брой войски, бихме могли да приемем това явление за изключение; но това събитие е станало пред очите на бащите ни, за които се е решавал въпросът за живота и смъртта на отечеството, и тая война беше най-голямата от всички известни войни…

Периодът на кампанията през 1812 година от Бородинското сражение до изгонването на французите доказа, че едно спечелено сражение не само не е причина за завоюване, но дори и не е постоянен белег за завоюване; той доказа, че силата, която решава участта на народите, се крие не в завоевателите, дори не в армиите и сраженията, а в нещо друго.

Когато описват положението на френската армия преди напускането на Москва, френските историци твърдят, че всичко във Великата армия било в ред освен кавалерията, артилерията и обоза, а не е имало фураж за изхранването на конете и на рогатия добитък. Нищо не могло да помогне на това бедствие, тъй като околните селяни изгаряли сеното си и не го давали на французите.

Спечеленото сражение не донесе обикновените резултати, защото селяните Карп и Влас, които след излизането на французите пристигнаха в Москва с каруци, за да ограбват града и изобщо не проявяваха лични героически чувства, както и всичкото това безбройно множество селяни, не докарваха сено в Москва, макар и да им предлагаха хубави пари, а го горяха.

Нека си представим двама души, излезли с шпаги да се бият на дуел по всичките правила на фехтовъчното изкуство, и че фехтуването е продължило доста дълго; изведнъж един от противниците, усетил, че е ранен, и разбрал, че работата не е шега, а засяга живота му, хвърля шпагата и като грабва първата попаднала му суровица, почва да я върти. Но нека си представим, че тоя човек, който тъй разумно е употребил най-доброто и най-простото средство за постигане на целта си, едновременно с това, въодушевен от легендите за рицарството би поискал да скрие същината на работата и би упорствувал да твърди, че е победил по всичките правила на изкуството — с шпага. Можем да си представим каква бъркотия и неяснота би излязло от подобно описание на станалия дуел!

Фехтовчикът, който искаше борбата да се води по правилата на изкуството, бяха французите; противникът, който хвърли шпагата и дигна суровицата — бяха русите; хората, които се мъчат да обяснят всичко според правилата на фехтовката, са историците, които писаха за това събитие.

От опожаряването на Смоленск почва война, която не прилича на никакви предишни легенди за войната. Опожаряването на градове и села, отстъпление след сражения, ударът при Бородино и ново отстъпление, изоставянето и изгарянето на Москва, ловенето на мародери, залавянето на обози, партизанската война — всичко това са отстъпления от правилата.

Наполеон чувствуваше това и от времето, когато бе спрял в Москва в правилната поза на фехтовач и вместо шпагата на противника си видя дигнатата над себе си суровица, той непрекъснато се оплакваше на Кутузов и на император Александър, че войната се води противно на всякакви правила (като че има някакви правила, по които да се убиват хората). Въпреки оплакванията на французите за неизпълняване на правилата, въпреки че на висшите по положение руси, кой знае защо, им се струваше срамно да се бият със суровица, а им се искаше да застанат по всички правила в позиция en quatre или en tierce, или да направят изкусен удар в prime[1] и т.н., суровицата на народната война се дигна с всичката си страшна и величествена сила и, без да пита ничии вкусове и правила, с глупава простота, но с целесъобразност, без да гледа нищо, се дигаше, падаше и бухаше французите, докато всички нашественици загинаха.

И блазе на оня народ, който не както французите през 1813 година, като поздрави тържествено по всички правила на изкуството и обърна шпагата с дръжката напред, грациозно и учтиво я предава на великодушния победител; а блазе на оня народ, който в мига на изпитание, без да пита как другите са постъпвали според правилата, чисто и просто дига първата попаднала му суровица и буха с нея дотогава, докато чувството на оскърбление и мъст в душата му не се замести с презрение и жалост.

[1] Кварта, терца, прима. ↑

II

Едно от най-осезателните и изгодни отстъпления от тъй наречените правила на войната е дейността на разпръснати хора срещу хора, които се притискат на купчина. Такъв род дейност винаги се проявява във война, която приема народен характер. Тая дейност се състои в това, че вместо множество да се опълчва срещу множество, хората се пръскат поотделно, нападат поединично и веднага побягват, щом ги нападнат с по-големи сили, а после, при сгоден случай, отново нападат. Това правеха герилясите в Испания; това правеха планинците в Кавказ, това правеха русите в 1812 година.

Нарекоха тоя род война партизанска и смятаха, че като я наричат така, обясняват значението й. Всъщност тоя род война не само не може да се подведе под никакви правила, но е съвсем противоположна на известното и признато за непогрешимо тактическо правило. Това правило казва, че атакуващият трябва да съсредоточи войските си, та в момента на боя да бъде по-силен от противника си.

Партизанската война (винаги успешна, както показва историята) е съвсем противна на това правило.

Това противоречие произлиза от туй, че военната наука смята силата на войските равна на броя им. Военната наука казва, че колкото войската е повече, толкова и силата е по-голяма. Les gros bataillons ont toujours raison.[1]

Като казва това, военната наука прилича на оная механика, която, разглеждайки силите само по отношение на техните маси, би казала, че силите са равни или неравни помежду си, защото масите им са равни или неравни.

Силата (количеството на движението) е равна на масата, умножена по скоростта.

Във военната област силата на войските е равна на масата, умножена по нещо друго, с някакво неизвестно x.

Военната наука, която вижда в историята безброй примери, че масата на войските не съвпада със силата и че малки отряди побеждават големи, смътно признава съществуването на тоя неизвестен множител и се мъчи да го открие ту в геометричното построяване, ту във въоръжението, ту — най-обикновено — в гениалността на пълководците. Но когато се опитат всички тия значения на множителя, резултатите не се съгласуват с историческите факти.

А пък достатъчно е само да се откажем от това — в угода на героите — невярно схващане за ефикасността на разпоредбите на висшите власти през време на война — и ще намерим тоя неизвестен x.

Тоя x е духът на войската, тоест по-голямото или по-малко желание на всички хора, които съставляват войската, да се бият и да се излагат на опасност, съвсем независимо дали се бият под командуване на гении или не на гении, дали на две или на три линии и дали със суровици или с пушки, които стрелят тридесет пъти в минута. Ония хора, който имат най-голямо желание да се бият, винаги сами ще се поставят в най-изгодните условия за бой.

Духът на войската, умножен по масата, дава силата. Да се определи и изрази значението на духа на войската, на тоя неизвестен множител, е задача на науката.

Тая задача е разрешима само когато престанем да поставяме произволно вместо значението на напълно неизвестното x ония условия, при които се проявява силата, например: разпоредбите на пълководеца, въоръжението и т.н., които са били приети за множител, а да признаем това неизвестно в неговата цялост, тоест като по-голямо или по-малко желание за бой и за излагане себе си на опасност. Само тогава, изразявайки с уравнения известни исторически факти, може от сравняването на относителното значение на това неизвестно да се надяваме да определим самото неизвестно.

Десет души, или батальони, или дивизии, сражавайки се с петнадесет души, или батальони, или дивизии, са победили петнадесетте, тоест убили и взели в плен всички без остатък, а самите са загубили четири; значи, унищожени са от едната страна четири, а от другата петнадесет. Следователно четирите са били равни на петнадесетте и следователно 4_x_ = 15_y_. Следователно x:_y_ = 15:4. Това уравнение не определя неизвестното, но дава отношението между двете неизвестни. И като се подведат в такива уравнения различно взети исторически единици (сражения, кампании, периоди на войни), получават се редица числа, в които трябва да има и могат да се открият закони.

Тактическото правило, че при настъпление трябва да се действува масово, а при отстъпление разпръснато, несъзнателно потвърждаваха истината, че силата на войската зависи от духа й. За да водиш хора срещу гюллетата, потребна е и по-голяма дисциплина, която се постига само чрез вътрешно движение на масите, отколкото да се отбраняваш от нападателите. Но това правило, при което се изпуска пред вид духът на войската, непрестанно излиза невярно и особено поразително противоречи на действителността там, дето се явява силен подем или упадък в духа на войската — т.е. във всички народни войни.

Отстъпвайки в 1812 година, французите, макар че според тактиката бяха длъжни да се защищават поотделно, се събират накуп, защото духът на войската толкова е паднал, че само масата задържа войската в едно. Русите, напротив, според тактиката би трябвало да нападат с маси, но в действителност се раздробяват, защото духът е толкова подигнат, че отделните лица без заповед нападат французите и нямат нужда от принуда, за да се излагат на труд и опасности.

[1] Големите военни сили винаги надвиват. ↑

III

Тъй наречената партизанска война започна от навлизането на неприятеля в Смоленск.

Още преди партизанската война да беше приета официално от нашето правителство, хиляди хора от неприятелската армия — изостанали мародери, фуражири — бяха унищожени от казаците и селяните, които избиваха тия хора също тъй несъзнателно, както кучетата несъзнателно разкъсват появило се бясно куче. Със своя руски усет Денис Давидов пръв разбра значението на тази страшна тояга, която, без да се интересува от правилата на военното изкуство, унищожаваше французите, и нему принадлежи славата на първата стъпка за узаконяването на тоя начин на война.

На 24 август бе учреден първият партизански отряд на Давидов и след него почнаха да се учредяват и други. Колкото повече продължаваше кампанията, толкова повече се увеличаваше броят на тия отряди.

Партизаните унищожаваха великата армия на части. Те събираха опадалите листа, които сами се отронваха от изсъхналото дърво — френската войска, и понякога раздрусваха това дърво. През октомври, тъкмо когато французите бягаха към Смоленск, тия отряди — от различни големини и характер — бяха стотици. Имаше отряди, които бяха възприели всички начини, по които воюваше армията — с пехота, артилерия, щабове и с удобства на живот; имаше само казашки, кавалерийски; имаше дребни, сборни, пеши и конни, имаше селски и помешчически, никому неизвестни. Имаше един псалт — началник на отряд, който за месец време взе няколкостотин пленници. Имаше една кметица Василиса, която изби стотици французи.

През последните дни на октомври беше най-големият разгар на партизанската война. Беше минал вече оня първи период на тая война, през който партизаните, учудени сами от дързостта си, всеки миг се страхуваха да не би французите да ги хванат или обкръжат и без да снемат седлата и почти без да слизат от конете, се криеха из горите, като очакваха, че всеки миг ще ги преследват. Сега вече тая война се бе очертала, на всички бе станало ясно какво можеше да се предприеме срещу французите и какво — не. Сега вече само ония началници на отряди, които с щабовете си според правилата се държаха надалеч от французите, смятаха много още неща за невъзможни. А дребните партизани, които бяха почнали отдавна работата си и следяха французите отблизо, смятаха за възможно онова, за което не смееха и да мислят началниците на големите отряди. А пък казаците и селяните, които се пъхаха между французите, смятаха, че сега вече всичко беше възможно.

На 22 октомври Денисов, един от партизаните, беше заедно с отряда си в пълния разгар на партизанското увлечение. От сутринта той заедно с отряда си беше на крак. Целия ден той дебнеше из горите, които стигаха до шосето, един голям френски транспорт с кавалерийски вещи и с руски пленници, който се бе отделил от другите войски и под силно прикритие се направляваше, както бяха узнали от разузнавачите и пленниците, към Смоленск. За тоя транспорт знаеха не само Денисов и Долохов (също тъй партизанин с малък отряд), който се движеше близо до Денисов, но и началниците от големите отряди: всички знаеха за тоя транспорт и, както казваше Денисов, точеха зъби за него. Двамата началници на тия големи отряди — единият поляк, другият немец — бяха изпратили на Денисов почти в едно и също време покани да се присъедини към тях — всеки говореше за своя отряд — за да нападнат транспорта.

— Не, пг’иятелю дг’аг, и аз не съм глупак — каза Денисов, като прочете писмата, и писа на немеца, че въпреки искреното си желание да служи под началството на такъв доблестен и знаменит генерал ще трябва да се лиши от това щастие, защото вече е постъпил под началството на генерала поляк. А на генерала поляк писа същото, като го уведоми, че е постъпил вече под началството на немеца.

Като се оправи по тоя начин, Денисов имаше намерение, без да донася за това на висшите началници, да атакува и да залови със свои малки сили, заедно с Долохов, тоя транспорт. На 22 октомври транспортът се движеше от село Микулино към село Шамшево. От Микулино до Шамшево по лявата страна на пътя имаше големи гори, които тук-там стигаха до самия път, а другаде се отдалечаваха на една верста и повече от пътя. Из тия гори именно вървеше през целия ден Денисов с отряда си, като ту влизаше навътре, ту излизаше на окрайнините им, без да изпуска от очи движещите се французи. Сутринта, близо до Микулино, там, дето гората приближаваше до пътя, казаците от отряда на Денисов заловиха две затънали в калта френски обозни каруци с кавалерийски седла и ги закараха в гората. След това чак до вечерта отрядът следеше движението на французите, без да ги напада. Трябваше, без да ги уплашват, да им позволят да стигнат спокойно до Шамшево и тогава, като се съединят с Долохов, който трябваше да бъде привечер до къщицата на горския пазач (на една верста от Шамшево), призори да се изсипят изневиделица от две страни и отведнъж да унищожат и заловят всички.

По-отзад, на две версти от Микулино, там, дето гората стигаше до самия път, оставиха шестима казаци, които трябваше веднага да донесат, щом се покажеха французите.

Пред Шамшево точно по същия начин Долохов трябваше да проучи пътя, за да знае на какво разстояние има други френски войски. Предполагаха, че с транспорта има хиляда и петстотин души. Денисов имаше двеста души и Долохов можеше да има толкова. Но по-големият брой не възпираше Денисов. Само едно нещо му трябваше да знае още: точно какви войски бяха тия; и за тая цел Денисов трябваше да улови език (тоест човек от неприятелската колона). При сутрешното нападение на обозните каруци работата стана тъй бързо, че избиха всички французи, които бяха с колите, и взеха жив само един хлапак барабанчик, който беше изостанал от друга част и не можеше да каже положително какви бяха войските в колоната.

Денисов смяташе за опасно да нападне втори път, за да не разтревожи цялата колона, и затова изпрати напреде в Шамшево селянина от своя отряд Тихон Щърбавия да хване, ако е възможно, поне едного от намиращите се там френски челни квартириери.

IV

Беше есенен топъл дъждовен ден. Небето и кръгозорът бяха с еднакъв цвят на мътна вода. Ту като че мъгла падаше, ту изведнъж се изсипваше полегат едър дъжд.

Яхнал породист, слаб и с прибрани хълбоци кон, Денисов се движеше, наметнат с кебе и с висок казашки калпак, от които течеше вода.

И той като коня си, който кривеше глава и събираше уши, се мръщеше от полегатия дъжд и загрижено се вглеждаше напред. Отслабналото му лице, обрасло с къса черна брада, изглеждаше сърдито.

Редом с Денисов, също с кебе и калпак, караше охранен донски кон казашки есаул, сътрудник на Денисов.

Есаулът Ловайски — трети, също тъй с кебе и калпак, беше дълъг плосък като дъска, белолик рус човек с тесни светли очички и с изражение на спокойствие и самодоволство, което лъхаше от лицето му и от начина, по който се държеше на седлото. Макар да не можеше да се каже какво беше особеното и на коня, и на ездача, но още щом човек погледнеше есуала и Денисов, личеше, че Денисов е и мокър, и му е неудобно, че Денисов е човек, който е яхнал кон; а като погледнеше есаула, личеше, че нему както винаги му е удобно, и спокойно и че той не е човек, яхнал кон, а човек, който заедно с коня съставлява едно същество с двойно увеличена сила.

Малко пред тях вървеше измокрен до кости селянин водач в сив кафтан и бяла гугла.

Малко по-отзад млад офицер в син френски шинел яздеше слабо киргизко конче с грамадна опашка и грива и с раздрани до кръв устни.

До него яздеше един хусар, като караше със себе си върху задницата на коня едно момче в окъсан френски шинел и синя качулка. С посинели от студ ръце момчето се бе хванало за хусаря, мърдаше босите си нозе, като се мъчеше да ги стопли, и дигнало вежди, учудено гледаше наоколо си. То беше заловеният заранта френски барабанчик.

Отзаде, по трима, по четирима, се точеха из тесния размекнат и утъпкан горски път хусари, след тях казаци, кой с кебе, кой с френски шинел, кой с метната на главата попона. Конете, и алестите, и дорестите, всички изглеждаха черни от дъжда, който се струеше от тях. От сплъстените измокрени гриви шиите на конете изглеждаха странно тънки. Пара се дигаше от конете. И дрехите, и седлата, и поводите — всичко беше мокро, плъзгаво и размекнало както пръста и падналите листа, с които бе застлан пътят. Хората седяха настръхнали, мъчеха се да не мърдат, за да стоплят водата, която се бе просмукала до тялото, и да не пропускат нова, студена, която се оттичаше по седлата, коленете и врата. По средата на проточената редица казаци двете обозни каруци, запрегнати с френски и с оседлани казашки коне, гърмоляха по пъновете и клонищата и разплискваха водата, изпълнила коловозите по пътя.

Конят на Денисов избиколи една локва на пътя, дръпна се встрани и блъсна коляното му в едно дърво.

— И-и, дяволе! — извика злобно Денисов, озъби се и три пъти шибна с камшик коня, като опръска себе си и другарите си с кал. Денисов беше в лошо настроение: и от дъжда и от глада (от заранта никой нищо не бе ял) и, главно, защото досега нямаше известия от Долохов, а човекът изпратен да хване език, не се бе върнал.

„Едва ли ще имаме друг такъв случай като днешния да нападнем транспорта. Да нападна сам, е много рисковано, а да отложа до други ден, някой от по-големите партизани ще грабне под носа ми плячката“ — мислеше Денисов, като непрестанно поглеждаше напреде, смятайки, че ще види очаквания пратеник от Долохов.

Когато стигна до една просека, отдето се виждаше далеч вдясно, Денисов спря.

— Иде някой — рече той.

Есаулът погледна в посоката, показана от Денисов.

— Идат двама души — офицер и казак. Само не е предположително, че е самият подполковник — каза есаулът, който обичаше да употребява непознати на казаците думи.

Ездачите, които идеха, се спуснаха под възвишението и се скриха от очи, но след няколко минути пак се показаха. Пръв, шибайки коня си с камшик, караше в уморен галоп офицерът — раздърпан, измокрен до кости и с набрани над коленете панталони. След него, изправен на стремената, караше тръс казакът. Тоя офицер — съвсем младо момче с широко румено лице и живи весели очи, препусна до Денисов и му подаде измокрен плик.

— От генерала — каза офицерът. — Извинете, че не е съвсем сухо…

Денисов се намръщи, взе плика и почна да го разпечатва.

— На, все разправяха, че е опасно, опасно — рече офицерът, обръщайки се към есаула, докато Денисов четеше донесеното му писмо. — Всъщност ние с Комаров — той посочи казака — се приготвихме. Имаме по два писто… А този какъв е — попита той, като видя френския барабанчик, — пленник ли? Вие вече сте били в сражение? Мога ли да поговоря с него?

— Ростов! Петя! — извика в това време Денисов, след като погледна набързо писмото. — Ами защо не ми каза, че си ти? — И Денисов се обърна усмихнат и подаде ръка на офицера.

Тоя офицер беше Петя Ростов.

През целия път Петя се приготвяше да се държи с Денисов, както се полага на възрастен и на офицер, без да загатва за предишното им познанство. Но щом Денисов му се усмихна, Петя веднага просия, изчерви се от радост и забравяйки приготвената официалност, почна да разказва как е минал край французите и колко се радва, че са му дали такова поръчение, че е бил вече в сражението при Вязма и че там се отличил един хусар.

— Е, дг’аго ми е, че те виждам — прекъсна го Денисов и лицето му отново стана угрижено.

— Михаил Феоклитич — обърна се той към есаула, — това е пак от немеца. Той служи пг’и него. И Денисов каза на есаула, че току-що донесеното писмо съдържа повторно искане от генерала немец да се присъединят към него, за да нападнат транспорта. — Ако утг’е ние не го заловим, той ще ни го отмъкне под носа — завърши той.

Докато Денисов приказваше с есаула, Петя, сконфузен от хладния тон на Денисов и като помисли, че причината за тоя тон е състоянието на панталоните му, почна да оправя под шинела събралите се панталони, тъй че никой да не види, и се опита да си придаде колкото може по-войнствен вид.

— Ще има ли някаква заповед от ваше високоблагородие? — каза той на Денисов, като дигна ръка до козирката, подхващайки наново играта на адютант и генерал, за която се бе приготвил. — Или трябва да остана при ваше високоблагородие?

— Заповед ли?… — рече замислено Денисов. — Ами можеш ли да останеш до утг’е?

— Ах, моля ви се… Мога ли да остана при вас? — възкликна Петя.

— Но какво точно ти заповядва генералът, веднага да се въг’неш ли? — попита Денисов. Петя се изчерви.

— Той нищо не ми заповяда. Мисля, че може? — каза въпросително той.

— Е, добг’е — рече Денисов. После се обърна към подчинените си и нареди — отрядът да върви към определеното за почивка място до къщичката на пазача в гората, а офицерът с киргизкия кон (този офицер изпълняваше длъжността на адютант) да отиде да търси Долохов, за да разбере дали ще дойде вечерта. Самият Денисов смяташе да отиде с есаула и Петя до окрайнината на гората срещу Шамшево, за да види мястото, дето ще се разположат французите и дето трябва да се извърши утрешното нападение.

— Хайде, байно — рече той на селянина водач, — води ни към Шамшево.

Денисов, Петя и есаулът, придружени от неколцина казаци и хусаря, при когото яздеше пленникът, препуснаха вляво през дола към окрайнината на гората.

V

Дъждецът спря, падаше само мъгла и капки вода от дърветата. Денисов, есаулът и Петя яздеха мълчаливо след селянина с гуглата, който стъпваше леко и беззвучно по корените и мокрите листа със своите извърнати навън крака, обути с цървули, и ги водеше към окрайнината на гората.

Когато стигна до надолнището, селянинът се поспря, огледа се и тръгна към оредялата стена от дървета. До един голям дъб с неопадали още листа той се спря и повика тайнствено с ръка.

Денисов и Петя отидоха при него. От мястото, дето се бе спрял селянинът, се виждаха французите. Току до гората почваше надолу слабо хълмиста нива, засята с летница. Вдясно, отвъд стръмен дол, се съзираше малко селце и господарска къщица с разтурен покрив. В това селце и в господарската къщица, и по цялото хълмче, в градината, до кладенците и езерото и по целия път към възвишението от моста до селото, на разстояние не повече от двеста сажена, в раздвижената мъгла се виждаха тълпи от хора. Чуваха се явно не руски викове към покатерилите се по височината коне с каруци и хората, които се обаждаха един на друг.

— Дайте пленника тук — каза тихо Денисов, без да откъсва очи от французите.

Казакът слезе от коня, свали момчето и отиде с него при Денисов. Денисов му посочи французите и почна да го пита какви са тия и ония войски. Пъхнало измръзналите си ръце в джобовете и дигнало вежди, момчето уплашено гледаше Денисов и въпреки очевидното си желание да каже всичко, каквото знаеше, бъркаше отговорите си и само потвърждаваше онова, което го питаше Денисов. Денисов се намръщи, извърна се от него и каза на есаула какво мисли.

Петя с бързи движения на главата се обръщаше да гледа ту барабанчика, ту Денисов, ту есаула, ту французите в селото и по пътя, и се мъчеше де не изпусне нещо важно.

— Дойде, не дойде Долохов, ще тг’ябва да нападаме!… А? — каза Денисов и очите му блеснаха весело.

— Мястото е удобно — рече есаулът.

— Ще изпг’атим пехотата отдолу — през блатата — продължи Денисов, — те ще се пг’омъкнат до градината, вие с казаците ще минете оттам. — Денисов посочи гората зад селото, — а пък аз с моите хусаг’и оттука. И по един изстг’ел…

— През долчинката няма да може — там е тресавище — каза есаулът. — Ще затънем с конете, трябва да избиколим по-наляво.

Докато те тихичко приказваха така, долу, в долчинката до езерото, изтрещя един гърмеж, втори, бялна се едно пушече и се чу дружен, като че весел вик от стотици гласове на французите, които бяха на хълмчето. В първия миг и Денисов, и есаулът се дръпнаха назад. Те бяха много наблизо и помислиха, че са причината за тия гърмежи и викове. Но гърмежите и виковете не се отнасяха до тях. В низината тичаше из блатата човек, облечен в нещо червено. Очевидно французите стреляха и викаха по него.

— Ами че то е наш Тихон — рече есаулът.

— Той! Той е!

— Виж го, мошеника — каза Денисов.

— Ще избяга! — присвил очи, рече есаулът.

Човекът, когото те наричаха Тихон, щом стигна до рекичката, тъй се цамбурна в нея, че захвърчаха пръски, и като се скри за миг, изпълзя на четири, цял почернял от водата, и продължи да бяга. Французите, които го гонеха, се спряха.

— Бива си го — рече есаулът.

— Какъв мошеник! — каза Денисов със същото изражение на досада. — Какво е въг’шил досега?

— Кой е той? — попита Петя.

— Той е нашият пешак. Изпг’атих го да залови „език“.

— Ах, да — рече Петя още при първата дума на Денисов, като кимна с глава, сякаш бе разбрал всичко, макар че не беше разбрал ни една дума.

Тихон Щърбавия беше един от най-необходимите хора в отряда. Той беше селянин от Покровское, до Гжат. Когато Денисов в началото на действията си отиде в Покровское и както винаги повика кмета, за да го запита какво знаят за французите, кметът отговори, както отговаряха всички кметове, сякаш се защищаваше, че нищичко не знаят. Но когато Денисов им обясни, че неговата цел е да унищожава французите, и когато попита не са ли се мяркали към тях французи, кметът каза, че миродери наистина е имало, но че в тяхното село само Тихон Щърбавия се занимавал с тия работи. Денисов заповяда да извикат при него Тихон и след като го похвали за дейността му, каза пред кмета няколко думи за синовете на отечеството, които трябва да поддържат в себе си вярност към царя и отечеството и омраза към французите.

— Ние не правим нищо лошо на французите — каза Тихон, който очевидно се смути при последните думи на Денисов. — Ние, значи, само тъй, шегуваме се с момчетата. Миродери — наистина двайсетина души избихме, но лошо нещо не сме вършили… — На другия ден, когато Денисов, който съвсем бе забравил тоя селянин, напусна Покровское, доложиха му, че Тихон е тръгнал с отряда и молил да го оставят в него. Денисов нареди да го оставят.

Тихон, който отначало вършеше черна работа — палеше огньове, носеше вода, дереше кожите на конете и т.н., скоро прояви голяма склонност и способност към партизанската война. Той ходеше нощем за плячка и всеки път донасяше дрехи и френско оръжие, а когато му заповядваха, докарваше и пленници. Денисов освободи Тихон от работа, почна да го взема със себе си при разузнаване и го зачисли като казак.

Тихон не обичаше да язди и винаги ходеше пеша, но никога не изоставаше от кавалерията. Оръжието му беше — един мускетон, който той носеше повече за смях, пика и секира, с която действуваше, както вълкът действува със зъбите си, тоест — с еднаква леснота пощи бълхите в козината си и троши дебели кости. Тихон с една и съща сигурност с пълен размах цепеше със секирата си дърва, а като я хващаше за тъпата страна, издялваше тънки колчета и изрязваше лъжици. В Денисовия отряд Тихон имаше свое особено, изключително място. Когато трябваше да се извърши нещо особено тежко и противно — да се дигне с рамо затънала в калта каруца, да се измъкне за опашката паднал в блатото кон, да се одере, да се мушне сред французите, да се изминат за един ден петдесет версти, всички, смеейки се, посочваха Тихон.

Нищо не му е, дяволът, здрава гърбина — думаха за него.

Един път французинът, когото той искаше да залови, стреля срещу него с пистолет и го удари в меката част на гърба. Тая рана, която Тихон лекуваше само с водка вътрешно и външно, беше предмет на най-весели шеги в целия отряд, шеги, които самият Тихон на драго сърце приемаше.

— Какво драги, няма ли пак? Или те сви на търкало? — смееха му се казаците и Тихон, нарочно превит и преструвайки се, като правеше разни гримаси, че се ядосва, ругаеше французите с най-смешни хули. Тоя случай повлия на Тихон само в това отношение, че след раняването си рядко докарваше пленници.

Тихон беше най-полезният и най-храбрият човек в отряда. Никой повече от него не бе откривал случаи за нападения, никой повече от него не бе залавял и убивал французи; и поради това той беше смешник на всички казаци и хусари, и самият той драговолно приемаше това звание. Сега Тихон още през нощта бе изпратен от Денисов в Шамшево да залови „език“. Но или защото не бе се задоволил с един французин, или защото бе спал през нощта, беше се пъхнал през деня в храстите, просто пред французите, и както Денисов видя от възвишението, беше открит от тях.

VI

След като поговори още известно време с есаула за утрешното нападение, което Денисов, гледайки колко близо са французите, като че сега реши окончателно, той обърна коня и тръгна назад.

— Сега, дг’аги, да отидем да се изсушим — каза той на Петя.

Когато наближиха къщицата на горския пазач, Денисов се спря, загледан в гората. Из гората между дърветата, с големи леки стъпки на дългите си крака, с дълги размахани ръце един човек в куртка, цървули и казанска шапка, вървеше с пушка през рамо и секира на колана. Като видя Денисов, човекът бързо хвърли нещо в храстите, свали мократа си шапка с увиснала периферия и се приближи до началника. Той беше Тихон. Надупченото му от шарка и бръчки лице с малки тесни очи светеше от самодоволна веселост. Той дигна високо глава и впери очи в Денисов, сякаш едва сдържаше смеха си.

— Е, де се губи? — попита Денисов.

— Де съм се губил ли? Ходих да ловя французи — смело и бързо отговори Тихон с хрипкав, но напевен бас.

— Защо си тг’ъгнал пг’ез деня? Говедо! Е, какво, не хвана ли?…

— За хващане — хванах — рече Тихон.

— Де е той?

— Че аз още първо и първо на разсъмване го хванах — продължи Тихон, като се разкрачи по-нашироко с плоските си, извърнати навън нозе в цървули — и го заведох в гората. Но, гледам, не струва. Мисля си, я да отида да хвана някой друг, по-свестен.

— Гледай го, мошеник, и това си е — рече Денисов на есаула. — Защо не доведе тоя?

— Че за какво да го водя — ядосано и бързо го прекъсна Тихон, — не го бива. Мигар не знам какви ви трябват на вас?

— Какво говедо!… Е?…

— Отидох за друг — продължи Тихон, — припълзях аз по тоя начин в гората и легнах. — Тихон неочаквано и гъвкаво легна по корем, като представи нагледно как е направил това. — Падна ми един — продължи той. — Аз ей така го сграбчих. — Тихон бързо и леко скочи. — Хайде, казвам, да вървим при полковника. Че като ревна! А те били четирима. Хвърлиха се срещу мене със сабички. Аз пък срещу тях, ей тъй, със секирата: какво, думам, Господ да ви е на помощ! — викна Тихон, размаха ръце, намръщи се страховито и изпъчи гърди.

— Тъй, тъй, ние видяхме от хълма как прескачаше ти локвите — рече есаулът, като сви блестящите си очи.

На Петя много му се искаше да се изсмее, но видя, че всички сдържаха смеха си. Той бързо въртеше очи от лицето на Тихон към лицето на есаула и на Денисов и не разбираше какво значеше всичко това.

— Ти не се пг’ави на глупав — каза Денисов, като се поизкашля сърдито. — Защо не доведе пъг’вия?

Тихон почна с едната ръка да чеше гърба си, а с другата главата си и изведнъж цялата му мутра се опъна в сияеща, глупава усмивка, която откри липсата на един зъб (за което го бяха нарекли Щърбавия). Денисов се усмихна и Петя цял се заля от весел смях, към който се присъедини и сам Тихон.

— Ами че съвсем не го бива — рече Тихон. — Дрешките му лоши, къде ще го водя. Пък и грубиян, ваше благородие. Как тъй, вика, аз съм енералски син, няма да отида, вика.

— Какво си говедо! — рече Денисов. — Аз тг’ябва да г’азпитам…

— Ами че аз го питах — каза Тихон. — Той дума не знам. Нашите, казва, са много, ама не ги бива; само, казва, името им е останало. Ударете, казва, здравата и всички ще ги заловите — завърши Тихон, като погледна Денисов в очите весело и решително.

— Като изядеш сто тояги, ще пг’естанеш да се пг’авиш на глупав — каза строго Денисов.

— Ама защо се сърдиш — рече Тихон, — зер не съм ги виждал вашите французи? Чакай само да притъмнее, каквито искаш, и трима, ако щеш, ще ти доведа.

— Хайде, да въг’вим — каза Денисов. И чак до горската къщица яздеше мълчалив и намръщен.

Тихон вървеше отзад и Петя чуваше казаците как се смееха с него и го подиграваха за някакви ботуши, които беше хвърлил в храстите.

Когато смехът, който го бе обзел от думите и усмивката на Тихон, мина и Петя изведнъж разбра, че тоя Тихон беше убил човек, стана му неприятно. Той се обърна да погледне пленения барабанчик и нещо бодна сърцето му. Но това неприятно чувство беше само за миг. Той почувствува, че трябва да дигне по-високо глава, да се ободри, за да не бъде недостоен за обществото, в което се намираше, и да разпита с важен вид есаула за утрешната работа.

Изпратеният офицер посрещна Денисов на пътя със съобщение, че Долохов след малко ще дойде и че към него всичко е благополучно.

Настроението на Денисов изведнъж се поправи и той повика Петя при себе си.

— Е, я ми г’азпг’ави за себе си — каза той.

VII

Когато напуснаха Москва, Петя остави домашните си, отиде в полка си и скоро след това бе взет за ординарец на генерала, който командуваше голям отряд. Откак бе произведен офицер и особено от постъпването си в действуващата армия, дето бе участвувал в сражението при Вязма, Петя се намираше постоянно в щастливо-възбудено състояние от радост, че е голям, и в постоянна възторжена припряност да не изпусне някой случай на истинско геройство. Той беше много щастлив от онова, което бе видял и изпитал в армията, но в същото време все му се струваше, че тъкмо там, дето не е той, сега се вършат истински геройства. И той бързаше да отиде там, дето не беше.

На 21 октомври, когато неговият генерал изказа желание да изпрати някого до Денисовия отряд, Петя тъй жално се моли да изпратят него, че генералът не можа да откаже. Но като го изпращаше, спомняйки си безумната постъпка на Петя в сражението при Вязма, дето, вместо да кара по пътя, задето бе изпратен, Петя препусна към веригата под огъня на французите и стреля там два пъти с пистолета си, та като го изпращаше, генералът изрично му забрани да участвува в каквито и да било операции на Денисов. Затова именно Петя се изчерви и обърка, когато Денисов го попита може ли да остане. До излизането си в окрайнината на гората Петя смяташе, че изпълнявайки строго дълга си, трябва веднага да се върне. Но когато видя французите, видя Тихон и узна, че през нощта без друго ще атакуват, той бързо, както правят младите хора, мина от едни възгледи към други и сам реши, че неговият генерал, когото той досега много уважаваше, е нищожество, немец, че Денисов е герой и есаулът е герой, и Тихон е герой и че би му било срамно да ги остави в такава трудна минута.

Здрачаваше се вече, когато Денисов, Петя и есаулът стигнаха до горската къщица. В полумрака се виждаха оседлани коне, казаци, хусари, които нагласяваха колибки на поляната и (за да не виждат французите дима) кладяха огън в дола. В пруста на малката къщица, запретнал ръкави, един казак сечеше овче месо. Вътре в къщицата имаше трима офицери от Денисовия отряд, които нареждаха трапезата върху една врата. Петя съблече и даде да изсушат мокрите му дрехи и тутакси почна да помага на офицерите да нагласят масата за вечеря.

След десет минути масата, покрита със салфетка, беше готова. Бяха сложили водка, ром в манерка, бял хляб, печено овнешко и сол.

Седнал с офицерите до масата и късайки тлъстото ароматно овнешко с ръце, по които течеше мазнина, Петя се намираше във възторжено-детско състояние на нежна обич към всички хора и поради това бе уверен, че и другите изпитват такава обич към него.

— Та как мислите, Василий Фьодорович — обърна се той към Денисов, — нали не е лошо, че ще остана при вас един ден? — И преди да дочака отговор, сам си отговори: — Ами че мене ми поръчаха да узная и ето на, аз ще узная… Само пуснете ме в най… в най-важната… Мене не ми трябват награди… А ми се иска… — Петя стисна зъби и се огледа, като подръпваше нагоре дигнатата си глава и замахваше с ръка.

— В най-важната… — повтори Денисов, като се усмихваше.

— Само, моля ви се, дайте ми една истинска команда войници, да мога да командувам — продължи Петя. — Наистина, какво ви струва това? Ах, на вас ви трябва ножче? — обърна се той към един офицер, който искаше да си отреже овнешко. И подаде джобното си ножче.

Офицерът каза, че ножчето е хубаво.

— Моля ви се, вземете го. Аз имам много такива… — каза Петя, като се изчерви. — Ах, Боже мой! Съвсем забравих — извика неочаквано той. — Аз имам чудесно сухо грозде! Нали знаете, такова, без семки. Имаме нов маркитант — такива чудесни неща има! Аз купих десет фунта. Свикнал съм с нещо сладко. Искате ли?… — И Петя изтича в пруста до своя казак и донесе торби, в които имаше около пет фунта сухо грозде. — Яжте, господа, яжте.

— А не ви ли трябва кафениче? — попита той есаула. — Купих го от нашия маркитант, отличен е! Той има чудесни неща. И е много честен. То е най-важното. Аз без друго ще ви изпратя. Може би сте свършили и кремъците си или сте ги очукали — това се случва. Аз взех със себе си, ей ги тук — той посочи една торба — сто кремъка. Купих ги много евтино. Вземете, моля ви се, колкото ви трябват, че ако искате — и всичките… — И изведнъж, уплашен да не е попрекалил, Петя спря и се изчерви.

Той почна да си припомня дали не е направил и други глупости. И като изреждаше спомените си от днешния ден, спря се на спомена за французина барабанчик. „На нас ни е много добре, а нему какво е? Де го дянаха? Дали са го нахранили? Не са ли го наскърбили?“ — помисли той. Но като видя, че бе попрекалил за кремъците, сега се боеше.

„Мога да попитам — помисли той, — но ще кажат: той е хлапак и съжалява друг хлапак. Утре ще им покажа какъв хлапак съм! Срамно ли е да попитам? — помисли Петя. — Е, все едно!“ — и веднага, като се изчерви и погледна уплашено офицерите дали няма да види насмешка по лицата им, той каза:

— Може ли да извикаме онова момче, плененото? Да му дадем нещо да хапне… Може…

— Да, нещастно хлапе — рече Денисов, който очевидно не намираше нищо срамно в това споменаване. — Извикайте го тук. Vincent Bosse[1] го казват. Извикайте го.

— Аз ще го извикам — каза Петя.

— Извикай го, извикай. Нещастно хлапе — повтори Денисов.

Когато Денисов каза това, Петя беше до вратата. Той се промъкна между офицерите и отиде съвсем близо до Денисов.

— Позволете ми да ви целуна, миличък — рече той. — Ах, колко е великолепно! Колко е хубаво! — И като целуна Денисов, изтича вън.

— Bosse! Vincent! — викна Петя от вратата.

— Кого викате, господарю? — обади се някой в тъмното. Петя отговори, че вика плененото днес момче французин.

— А! Весений ли? — рече казакът.

Неговото име Vincent беше вече преправено: от казаците на Весений, а от селяните и войниците — на Висеня. И в двете преправени имена напомнянето за пролет съвпадаше с представата за младото момче.[2]

— Той се грееше там на огъня. Хей, Висеня! Висе-ня! Весений! — чуха се в тъмнината смях и гласове, които предаваха.

— Пъргаво хлапе — каза един хусар, застанал до Петя. — Ние го нахранихме одеве. Огладнял беше до немай-къде.

В тъмнината се чуха стъпки и зашляпал с боси крака из калта, барабанчикът дойде до вратата.

— Ah, c’est vous! — рече Петя. — Voulez vous manger? N’ayez pas peur, on ne vous fera pas de mal — добави той, като пипна боязливо и ласкаво ръката му. — Entrez, entrez.[3]

— Merci, monsieur — отговори барабанчикът с треперещ, почти детски глас и почна да изтрива в прага калните си нозе. На Петя му се искаше да каже много неща на барабанчика, но не смееше. Той стоеше до него в пруста и тъпчеше на едно място. След това хвана в тъмното ръката му и я стисна.

— Entrez, entrez — повтори той само с нежен шепот.

„Ах, какво да сторя за него!“ — каза си Петя и като отвори вратата, пусна край себе си момчето.

Когато барабанчикът влезе в стаята, Петя седна по-надалеч, тъй като смяташе унизително за себе си да обръща внимание на него. Той само опипваше парите в джоба си и се двоумеше дали не е срамота да ги даде на барабанчика.

[1] Венсан Бос. ↑

[2] Игра на думи — весенний на руски значи пролетен. — Б.пр. ↑

[3] Ах, вие ли сте! Искате ли да ядете? Не се страхувайте, нищо няма да ви направят. Влезте, влезте. ↑

VIII

Вниманието на Петя, заето от барабанчика, на когото дадоха по заповед на Денисов водка и овнешко месо и когото Денисов заповяда да облекат в руски кафтан, за да не го изпращат с другите пленници, а да остане в отряда, бе отклонено сега от него поради пристигането на Долохов. Петя бе слушал в армията много разкази за необикновената храброст и жестокост към французите на Долохов и затуй, откак Долохов бе влязъл в стаята, Петя го гледаше, без да откъсва очи, и все повече се ободряваше, като поклащаше дигнатата си глава, за да не се покаже недостоен дори за обществото на Долохов.

Външността на Долохов странно порази Петя с простотата си.

Денисов носеше казашки кафтан, имаше брада и на гърдите си иконка на Николай Чудотворец и с начина, по който говореше, и с цялото си държане изтъкваше особеното си положение. А Долохов, който по-рано в Москва носеше персийски костюм, сега, напротив, беше наглед като най-изискан гвардейски офицер. Той беше хубаво избръснат, облечен в гвардейски ватен сюртук, с Георгиевски знак в петлицата и с наложена напред обикновена фуражка. Той остави в ъгъла мокрото си кебе, приближи се до Денисов и без да се здрависва с никого, почна веднага да разпитва по работата. Денисов му разправи за намеренията, които големите отряди имаха към техния транспорт, за изпращането на Петя и как е отговорил на двамата генерали. Сетне Денисов разправи всичко, което знаеше за положението на френския отряд.

— Това е така, но трябва да се знае какви и колко са войските — каза Долохов, — трябва да се отиде. Без да знаем сигурно колко са, не бива да почваме. Аз обичам да върша работа с точност. Та не иска ли някой от господата да дойде с мене в техния лагер? Аз нося мундири.

— Аз, аз… аз ще дойда с вас! — възкликна Петя.

— Няма никаква нужда да отиваш — каза Денисов, като се обърна към Долохов, — а пък него за нищо няма да го пусна.

— И таз хубава! — извика Петя. — Защо да не отида?…

— Защото — няма за какво да отиваш.

— Не, извинявайте, моля ви се, защото… защото… ще отида и толкова. Ще ме вземете ли? — обърна се той към Долохов.

— Че защо не… — отговори разсеяно Долохов, като се загледа в лицето на френския барабанчик.

— Отдавна ли е при тебе това юначе? — попита той Денисов.

— Днес го пленили, но нищо не знае. Оставих го пг’и себе си.

— Ами останалите къде ги дяваш? — рече Долохов.

— Как къде? Изпг’ащам ги сг’ещу г’асписка! — извика неочаквано Денисов, като се изчерви. — И смело ще ти кажа, че ни един човек не тежи на съвестта ми. Мигар толкова е мъчно за тебе да изпг’атиш тридесет или четиг’идисет души под стг’ажа в гг’ада, отколкото — ще го кажа напг’аво — да петниш войнишката чест.

— Виж какво, на младото графче му прилича да говори тия любезности — каза със студен присмех Долохов, — но за тебе е време да оставиш тия работи.

— Но какво, аз не казвам нищо, казвам само, че без друго ще дойда с вас — рече боязливо Петя.

— А за нас, драги, е време вече да оставим тия любезности — продължи Долохов, сякаш му беше особено приятно да приказва по тоя въпрос, който дразнеше Денисов. — Е, защо взе тогова при себе си? — каза той, като клатеше глава. — Защото ти е жал за него ли? Та нали знаем тия твои разписки. Ти ще ги изпратиш сто, а ще пристигнат трийсет. Ще измрат от глад или ще ги избият. Та не е ли тогава все едно да не ги вземаш?

Есаулът, присвил светлите си очи, кимна одобрително.

— Все едно е, няма какво да се разсъждава. Но аз не ща да ги поемам на съвестта си. Казваш — ще измрат. Добре. Но да не е по моя вина.

Долохов се засмя.

— Та мигар на тях двадесет пъти не са им заповядвали да ме хванат? А хванат ли ни — и мене, и тебе с твоето рицарство, — направо на въжето. — Той млъкна за малко. — Но трябва да се върши работа. Нека извикат моя казак с денка! Нося два френски мундира. Е, ще вървим ли? — попита той Петя.

— Аз ли? Да, да, без друго — извика Петя, като се изчерви почти до сълзи и погледна Денисов.

Докато Долохов спореше с Денисов какво трябва да правят с пленниците, Петя пак почувствува неловкост и припряност; но пак не можа да разбере хубаво какво говореха те. „Щом големите, известните, мислят тъй, значи, тъй трябва, значи, така е хубаво — помисли той. — А главното е Денисов да не смее да мисли, че аз му се подчинявам, че може да ме командува. Без друго ще отида с Долохов във френския лагер. Щом той може, и аз мога!“

На всички увещания на Денисов да не тръгва Петя отговаряше, че той също е свикнал да прави всичко с точност, а не на приумица и че никога не мисли дали го заплашва опасност.

— Защото, съгласете се, ако не се знае сигурно колко са ония там, от това ще зависи животът може би на стотици хора, а пък ние сме само двама. А освен туй мене много ми се иска да отида и без друго, без друго ще отида, вие не можете ме задържа — каза той — и само ще стане по-лошо…

IX

Облечени във френски шинели и с кивери, Петя и Долохов тръгнаха по просеката, отдето Денисов бе гледал към лагера, излязоха от гората в пълна тъмнина и се спуснаха в долчинката. Когато слязоха долу, Долохов заповяда на казаците, които ги придружаваха, да ги чакат тук и тръгна в широк тръс по пътя към моста. Замрял от вълнение, Петя яздеше до него.

— Ако ни хванат, жив няма да им се дам, аз имам пистолет — прошепна Петя.

— Не приказвай на руски — каза с бърз шепот Долохов и в същия миг от тъмното се чу подвикване: „Qui vive?“[1] — и звън на оръжие.

Кръвта се качи в главата на Петя и той хвана пистолета.

— Lanciers du sixieme[2] — рече Долохов, без да възпира и без да ускорява хода на коня. Черната фигура на часовоя бе застанала на моста.

— Mot d’ordre?[3]

Долохов възпря коня и подкара ходом.

— Dites donc, le colonel Gerard est ici?[4] — рече той.

— Mot d’ordre! — без да отговаря, каза часовоят и им препречи пътя.

— Quand un officier fait sa ronde, les sentinelles ne demandent pas le mot d’ordre… — извика Долохов, като кипна изведнъж, и подкара коня срещу часовоя. — Je vous demande si le colonel est ici?[5]

И без да дочака отговор от часовоя, който му стори път, Долохов тръгна ходом нагоре.

Като съзря черна сянка на човек, пресичащ пътя, Долохов спря тоя човек и го попита де са командирът и офицерите. Човекът, войник с чувал на гръб, се спря, отиде до коня на Долохов, пипна го с ръка и просто и дружелюбно разправи, че командирът и офицерите са по-горе на хълма, от дясна страна, в двора на фермата (той наричаше така господарското имение).

Като мина по пътя, дето от двете страни около огньовете се чуваше френска реч, Долохов свърна в двора на господарската къща. Той мина през портата, слезе от коня и се приближи до големия пламтящ огън, около който седяха и високо разговаряха няколко души. В единия край нещо вреше в котелка и един войник в син шинел и с качулка бъркаше с шомпол вътре.

— Oh, c’est un dur a cuire[6] — каза един от офицерите, които седяха в сянката, от другата страна на огъня.

— Il les fera marcher les lapins…[7] — каза със смях друг. И двамата млъкнаха, загледани в тъмнината, отдето се чуха стъпките на Долохов и на Петя, които приближаваха с конете си до огъня.

— Bonjour, messieurs![8] — високо и ясно рече Долохов.

В сянката около огъня офицерите се размърдаха и един висок офицер с дълга шия се приближи до Долохов.

— C’est vous, Clement? — рече той. — D’ou, diable…[9] — но виждайки, че е сбъркал, не довърши и леко намръщен, поздрави Долохов като непознат и го попита с какво може да му услужи. Долохов каза, че той и другарят му бързат да настигнат полка си и попита, като се обърна към всички, дали офицерите не знаят нещо за 6-и полк. Никой нищо не знаеше; и на Петя му се стори, че офицерите почнаха враждебно и подозрително да оглеждат него и Долохов. Няколко секунди всички мълчаха.

— Si vous comptez sur la soupe du soir, vous venez trop tard[10] — каза със сдържан смях някой зад огъня.

Долохов отговори, че те са яли и че трябва да продължат пътя си още тая нощ.

Той даде конете на войника, който бъркаше в котелката, и приклекна край огъня до офицера с дългата шия. Тоя офицер гледаше Долохов, без да откъсва очи от него, и още веднъж го попита от кой полк е. Долохов не отговори, сякаш не го бе чул, и като запуши с късичката си френска лула, която извади от джоба, попита офицерите доколко пътят пред тях е безопасен от казаци.

— Les brigands sont partout[11] — отговори един офицер зад огъня.

Долохов каза, че казаците са страшни за такива като него и другаря му, изостанали, но че те навярно не смеят да нападат големите отряди — добави той въпросително. Никой нищо не отговори.

„Е, сега вече ще си тръгне“ — мислеше всеки миг Петя, изправен до огъня и заслушан в думите му.

Но Долохов отново поде спрелия разговор и почна направо да разпитва по колко души има в батальоните им, колко батальона имат, колко пленници. Когато попита за руските пленници, които бяха при техния отряд, Долохов каза:

— La vilaine affaire de trainer ces cadavres apres soi. Vaudrait mieux fusiller cette canaille[12] — и се засмя високо с такъв странен смях, че на Петя се стори, че французите ей сега ще разберат лъжата и неволно отстъпи една крачка от огъня. Никой не отговори на думите и на смеха на Долохов и един френски офицер, който не се виждаше (той лежеше увит в шинела си), се привдигна и прошепна нещо на другаря се. Долохов стана и извика войника с конете.

„Дали ще доведат, или не конете?“ — помисли Петя и неволно се приближи до Долохов.

Доведоха конете.

— Bonjour, messieurs[13] — рече Долохов.

Петя искаше да каже bonsoir[14], но не можа да изрече думата. Офицерите си приказваха нещо шепнешком. Долохов дълго се качваше на коня, който не стоеше неподвижно; сетне излезе ходом през портата. Петя яздеше до него и искаше, но не се решаваше да се обърне и да види дали французите тичат след тях, или не тичат.

Когато излязоха на пътя, Долохов не тръгна назад към полето, а през селото. На едно място той се спря и се ослуша.

— Чуваш ли? — каза той.

Петя позна звуците на руски гласове, видя около огньовете тъмни фигури на руски пленници. Като се спуснаха надолу към моста, Петя и Долохов минаха край часовоя, който мрачно се разхождаше по моста, без да каже дума, и се смъкнаха в долчината, дето ги чакаха казаците.

— Сега сбогом. Кажи на Денисов, призори, при първия изстрел — рече Долохов и искаше да тръгне, но Петя улови ръката му.

— Не! — извика той. — Вие сте такъв герой! Ах, колко е хубаво! Колко великолепно! Как ви обичам!

— Добре, добре — рече Долохов, но Петя не го пускаше и в тъмнината Долохов съзря, че той се навеждаше към него. Искаше да се целунат. Долохов го целуна, засмя се, обърна коня и изчезна в тъмнината.

[1] Кой е там? ↑

[2] Улани от шести полк. ↑

[3] Паролата? ↑

[4] Кажи, тук ли е полковник Жерар? ↑

[5] Когато един офицер прави служебна обиколка, часовоите не го питат за паролата. Питам, тук ли е полковникът? ↑

[6] О, той е твърда глава, лесно не увира. ↑

[7] Той ще ги оправи… ↑

[8] Добър ден, господа! ↑

[9] Вие ли сте, Клеман? Отде, дявол… ↑

[10] Ако сте смятали да вечеряте, закъснели сте. ↑

[11] Тия разбойници са навсякъде. ↑

[12] Противна работа е да влачиш със себе си тия трупове! По-добре би било да се разстреля тая сбирщина. ↑

[13] Довиждане, господа. ↑

[14] Лека нощ. ↑

X

Когато се върна в горската къщица, Петя завари Денисов в пруста. Денисов го чакаше, обзет от вълнение и безпокойство и ядосан на себе си, че го е пуснал.

— Слава Богу! — извика той. — Е, слава Богу! — повтори той, слушайки възторжените думи на Петя. — Дявол да те вземе, заг’ади тебе не съм спал! — рече Денисов. — Е, слава Богу, лягай да спиш. Ще можем да подг’емнем до утг’е.

— Да… Не — каза Петя. — Още не ми се спи. А пък се и познавам, ако заспя, свършено е. И освен това не съм свикнал да спя преди сражение.

Петя поседя малко в стаята, като радостно си спомняше подробности от пътуването, и си представи живо какво ще бъде утре. Сетне, виждайки, че Денисов бе заспал, стана и излезе навън.

Вън беше още съвсем тъмно. Дъждецът бе спрял, но от дърветата още падаха капки. Близо до къщицата се виждаха черните силуети на казашките колиби и вързаните заедно коне. Зад къщицата се съзираха двете обозни коли с коне до тях, а в дола червенееше догарящ огън. Не всички казаци и хусари спяха: тук-там заедно със звука на падащите капки и близкото хрупане на конете се чуваха тихи, като че шепнещи гласове.

Петя излезе от пруста, огледа се в тъмнината и приближи до обозните коли. Под колите някой хъркаше, а наоколо имаше оседлани коне, които хрупаха овес. В тъмнината Петя позна коня си, който той наричаше Карабах[1], макар че беше украински кон, и се приближи до него.

— Е, Карабах, утре ще поработим добре — каза той и като го помириса, целуна го по ноздрите.

— Какво, господарю, не спите ли? — каза един казак, седнал под едната кола.

— Не. А… ти май се казваше Лихачов? Ами че аз току-що пристигнах. Ходихме при французите.

И Петя подробно разправи на казака не само как бяха ходили, но и защо бе ходил той и защо смята, че е по-добре да рискува живота си, отколкото да върши, каквото дойде.

— Да бяхте поспали — рече казакът.

— Не, аз съм свикнал — отговори Петя. — Ами, виж какво, кремъците на пистолетите ви не са ли очукани? Аз нося кремъци. Не ти ли трябват? Вземи.

Казакът се измъкна изпод колата, за да разгледа Петя по-отблизо.

— Защото съм свикнал да върша всичко точно — каза Петя. — Някои карат как да е, не се приготвят, а сетне съжаляват. Аз не обичам тъй.

— Право е — рече казакът.

— И — виж какво още: моля ти се, миличък, наточи ми сабята; притъпи… (но Петя се боеше да излъже). Тя никога не е точена. Може ли?

— Че защо, може.

Лихачов стана, порови из дисагите и Петя скоро чу войнствения звук на стомана и брус. Той се качи на каруцата и седна на края й. Под каруцата казакът точеше сабята.

— Спят ли юнаците? — рече Петя.

— Някои спят, някои — ей тъй.

— Ами момчето?

— Весений ли? Той се търколи там, в пруста. Заспал е след страха. Ама че се зарадва.

Дълго след това Петя мълча, вслушан в звуковете. В тъмнината се чуха стъпки и се показа черна фигура.

— Какво точиш? — попита човекът, като приближи до каруцата.

— Ами да наточа сабята на господаря.

— Добре е — каза човекът, който се стори на Петя, че е хусар. — Чашата да не е останала при вас?

— Ей я там, до колелото.

Хусарят взе чашата.

— Май скоро ще съмне — рече той, като се прозя и отиде нанякъде.

Петя би трябвало да знае, че е в гора, в отряда на Денисов, на една верста от пътя, че е седнал на каруца, взета от французите, до която са вързани коне, че под него е седнал казакът Лихачов и точи сабята му, че голямото черно петно вдясно е къщицата на горския пазач, а червеният отблясък долу, вляво, е догарящ огън, че човекът, който бе дошъл за чашата, беше хусар, който искаше да пие; но той нищо не знаеше и не искаше да знае това. Той беше във вълшебно царство, дето нищо не приличаше на действителността. Голямото черно петно може би наистина беше горска къщица, а може би беше пещерата, която водеше до дълбочините на земята. Червеното петно беше може би огън, а може би и око на грамадно чудовище. Може би той седеше сега наистина върху каруца, а може и да не седеше върху каруца, а на страшно висока кула, от която, ако падне, ще хвърчи до земята цял ден, цял месец — все ще хвърчи, ще хвърчи и няма да стигне. Може би под каруцата е седнал наистина казакът Лихачов, а твърде е възможно това да е най-добрият, най-храбрият, най-чудесният, най-превъзходният човек на света, когото никой не знае. Може би там в долчината бе отишъл просто един хусар за вода, а може би той току-що бе изчезнал от очи и бе изчезнал съвсем, и изобщо не го е имало.

Каквото и да видеше сега Петя, нищо не би го учудило. Той беше във вълшебно царство, в което всичко бе възможно.

Той погледна небето. И небето бе също тъй вълшебно както земята. Небето се разчистваше, над върховете на дървесата бързо се носеха облаци и сякаш отбулваха звездите. Понякога изглеждаше, че небето се разчиства и се показваше черно, чисто небе. Понякога тия черни петна изглеждаха като облачета. Понякога небето сякаш се издигаше високо, високо над главата; понякога слизаше дотолкова, че можеше да го стигнеш с ръка.

Петя почна да затваря очи и да се полюшва.

Капеха капки. Чуваше се тих разговор. Конете изцвилиха и се сборичкаха. Някой хъркаше.

„Ожиг, жиг, ожиг, жиг…“ — съскаше наточваната сабя. И изведнъж Петя чу строен оркестър, който свиреше някакъв непознат тържествен сладостен химн. Петя беше музикален също като Наташа и повече от Николай, но никога не беше учил музика, не мислеше за музика и затуй мотивите, които неочаквано минаваха през главата му, биваха особено нови и привлекателни за него. Музиката се чуваше все по-силно и по-силно. Мелодията се разрастваше, минаваше от един инструмент в друг. Ставаше онова, което се нарича фуга, макар че Петя нямаше и най-малката представа какво е фуга. Всеки инструмент, който ту приличаше на цигулка, ту на тръба — но по-хубав и по-чист от цигулка и от тръба, — всеки инструмент свиреше своето и преди да доизсвири мотива, се сливаше с друг, който почваше почти същото, и с трети, и с четвърти, и всички се сливаха в едно и отново се разпръсваха, и отново се сливаха ту в нещо тържествено-църковно, ту в ярко блестящо и победно.

„Ах, да, та аз чувам това насън — каза Петя, като се люшна напред. — То звучи в ушите ми. А може би е моя музика. Ето, пак. Карай, моя музико! Хайде!…“

Той затвори очи. И от различни страни, като че отдалеч, трепнаха звуци, почнаха да се съгласуват, да се разпръсват, да се сливат и отново всичко се съедини в същия сладостен и тържествен химн. „Ах, каква прелест е това нещо! Колкото искам и както искам“ — каза си Петя. Той се опита да командува тоя грамаден оркестър от инструменти.

„Хайде, по-тихо, по-тихо, замирайте сега. — И звуците му се подчиняваха. — Хайде сега, по-пълно, по-весело. Още, още по-радостно. — И от непознатата глъбина се издигаха засилващи се тържествени звуци. — Хайде сега, гласове, вмесвайте се!“ — заповяда Петя. И изпърво отдалеч — чуха се мъжки гласове, след това женски. Гласовете възрастваха, възрастваха в отмерено тържествено усилие. Петя изпитваше и страх, и радост, като се вслушваше в тяхната необикновена красота.

С тържествения победен марш се сливаше песента и капките капеха, и вжиг, жиг, жиг — съскаше сабята, и пак се сборичкаха и зацвилиха конете, и без да нарушават оркестъра — вляха се в него.

Петя не знаеше колко време продължи това: той се наслаждаваше, през всичкото време се чудеше на насладата си и съжаляваше, че нямаше на кого да я придаде. Събуди го ласкавият глас на Лихачов.

— Готово, ваше благородие, ще режете французите на две.

Петя се събуди.

— Съмва се, наистина се съмва! — възкликна той. Конете, които не се виждаха досега, почнаха да се съзират до опашките и през оголените клонки се виждаше водниста светлина. Петя се разкърши, скочи, извади от джоба си една рубла, даде я на Лихачов, замахна със сабята, за да я изпробва, и я пъхна в ножницата. Казаците отвързваха конете и пристягаха подпругите.

— Ето и командира — рече Лихачов.

От къщицата излезе Денисов и като повика Петя, заповяда да се приготвят.

[1] Карабах — порода кавказки коне. — Б.пр. ↑

XI

В полутъмнината бързо взеха конете си, пристегнаха подпругите и се разпределиха по команди. Денисов бе застанал до къщицата и даваше последни заповеди. Пехотата от отряда, зашляпала със стотици нозе, мина първа по пътя и бързо изчезна между дървесата в предутринната мъгла. Есаулът заповядваше нещо на казаците, Петя държеше коня си за поводите, очаквайки с нетърпение заповедта да яхнат. Измитото му със студена вода лице, особено очите му пламтяха като огън, по гърба му лазеха тръпки и по цялото му тяло нещо бързо и отмерено трепереше.

— Е, всичко ли ви е готово? — рече Денисов. — Доведете конете.

Доведоха конете. Денисов се ядоса на казака, че подпругите бяха отпуснати, и като го нахока, яхна коня. Петя се хвана за стремето. По навика си конят искаше да го ухапе за крака, но Петя, не усещайки тежестта си, бързо се метна на седлото и като се извърна към потеглилите отдире в тъмнината хусари, приближи до Денисов.

— Василий Фьодорович, ще ми възложите ли нещо? Моля ви се… за Бога… — рече той. Денисов сякаш бе забравил за съществуването на Петя. Той го погледна.

— За едно нещо те моля — каза строго той — да ме слушаш и никъде да не се пъхаш.

През всичкото време на това придвижване Денисов дума не продума на Петя и яздеше мълчаливо. Когато стигнаха до окрайнината на гората, в полето стана вече значително по-светло. Денисов поговори нещо шепнешком с есаула и казаците почнаха да минават покрай Петя и Денисов. Когато всички минаха, Денисов подкара коня си и тръгна по надолнището. Като присядаха на задниците си и се плъзгаха, конете с ездачите почнаха да слизат в долчината. Петя яздеше до Денисов. Треперенето на цялото му тяло се засилваше. Ставаше все по-светло и по-светло и само мъглата скриваше далечните предмети. Като се спусна долу и се обърна назад, Денисов кимна на казака, който бе до него.

— Сигналът! — рече той.

Казакът дигна ръка, чу се гърмеж. И в същия миг се чу тропот на препускащи пред тях коне, викове от разни страни и други гърмежи.

В същия миг, когато се чу тропот и викове, Петя удари коня си, охлаби поводите и препусна напред, без да слуша Денисов, който му извика. На Петя му се стори, че тъкмо когато се чу гърмежът, изведнъж силно, както по пладне, бе светнало. Той препусна към моста. Из пътя пред него препускаха казаци. На моста той се сблъска с един изостанал казак и продължи по-нататък. Някакви хора напреде — навярно бяха французи — бягаха от дясната към лявата страна на пътя. Един от тях падна в калта пред краката на коня на Петя.

До една къща се бяха струпали казаци и вършеха нещо. От средата на множеството се чу страшен вик. Петя препусна до множеството и първото нещо, което видя, беше бледното, с трепереща долна челюст лице на един французин, който бе хванал дръжката на насочената срещу него пика.

— Ура!… Момчета… наши… — извика Петя, отпусна поводите на разгорещения кон и препусна напред по улицата.

Напреде се чуваха изстрели. Казаци, хусари и дрипави руски пленници, които тичаха от двете страни на пътя, всички високо и нестройно викаха нещо. Един левент французин, без шапка, с червено, намръщено лице и в син шинел, се бранеше с щик от хусарите. Когато Петя пристигна, французинът бе вече паднал. „Пак закъснях“ — мярна се в ума на Петя и той препусна нататък, отдето се чуваха чести изстрели. Изстрелите идеха от двора на господарската къща, дето той и Долохов бяха нощес. Французите бяха заседнали там зад плета в гъстата, обрасла с храсталаци градина и стреляха срещу струпаните до портата казаци. Приближавайки до портата, Петя видя сред барутния дим Долохов с бледо, зеленикаво лице, който викаше нещо на войниците… „Заобиколете ги! Почакайте пехотата!“ — викаше той, докато Петя отиваше към него.

— Да чакаме ли?… Ураааа!… — викна. Петя и без да губи миг, препусна нататък, отдето се чуваха изстрелите и дето барутният дим беше най-гъст. Чу се залп, изпискаха куршуми, които отидоха нахалост, и други, които се пльоснаха в нещо. Казаците и Долохов препуснаха през портата на къщата подир Петя. В гъстия раздвижен дим едни от французите хвърляха оръжието си и излизаха иззад храсталаците срещу казаците, а други бягаха надолу към езерото. Петя препускаше из господарския двор и вместо да държи поводите, странно и бързо махаше с две ръце и все повече се изкривяваше на една страна върху седлото. Конят, който се натъкна на един тлеещ в утринния зрак огън, се стъписа и Петя падна тежко върху мократа земя. Казаците видяха как бързо заподскачаха ръцете и нозете му, макар че главата му не мърдаше. Куршумът бе пробил главата му.

След като се споразумя със старшия френски офицер, който излезе насреща му от къщата с кърпичка на шпагата си и съобщи, че се предават, Долохов слезе от коня си и се приближи до Петя, който лежеше неподвижно, с разперени ръце.

— Свършено — каза той, като се намръщи и тръгна към портата срещу Денисов, който идеше на кон.

— Убит?! — извика Денисов, виждайки още отдалеч познатото му несъмнено безжизнено положение, в което лежеше тялото на Петя.

— Свършено — повтори Долохов, сякаш изговарянето на тая дума му доставяше удоволствие, и бързо отиде към пленниците, обкръжени от спешилите се казаци. — Няма да ги взимаме — извика той на Денисов.

Денисов не отговори; отиде до Петя, слезе от коня и с треперещи ръце обърна към себе си изцапаното с кръв и кал побледняло вече лице.

„Свикнал съм с нещо сладко. Отлично сухо грозде, вземете го всичкото“ — спомни си той. И казаците с учудване се обърнаха, когато чуха звуци, прилични на кучешки лай, с които Денисов бързо се извърна, отиде до плета и се хвана за него.

Между освободените от Денисов и Долохов руски пленници беше Пиер Безухов.

XII

Никакво ново нареждане от френското началство не дойде за групата пленници, в която беше Пиер, през цялото й движение след напускането на Москва. Тая група на 22 октомври беше вече с ония войски и обози, с които бе напуснала Москва. Половината обоз със сухари, който през първите преходи вървеше след тях, беше заловен от казаците, другата половина бе отминала напред; от пешите кавалеристи, които вървяха начело, вече нямаше ни един; всички бяха изчезнали. Артилерията, която през първите преходи се виждаше напреде, сега бе сменена с грамадните обози на маршал Жюно, конвоирани от вестфалци. Зад пленниците се движеше обоз с кавалерийски вещи.

От Вязма нататък френските войски, които преди това вървяха в три колони, вървяха сега накуп. Признаците на безредието, които Пиер бе забелязал при първата почивка след Москва, сега бяха стигнали до последна степен.

От двете страни на пътя, по който вървяха сега, беше застлано с умрели коне; дрипави хора, изостанали от разни команди, който постоянно се сменяха, ту се присъединяваха, ту пак изоставаха от колоната.

На няколко пъти през похода имаше лъжливи тревоги и войниците от конвоя дигаха пушки, стреляха и бягаха презглава, тъпчейки се един друг, но сетне отново се събираха и се ругаеха един друг за напразния страх.

Тия три големи групи, които вървяха заедно — кавалерийското депо, депото на пленниците и обозът на Жюно, все още съставяха нещо отделно и цялостно, макар че и едното, и другото, и третото бързо се топяха.

В депото, в което отначало имаше сто и двадесет каруци, сега останаха не повече от шестдесет; другите бяха пленени или изоставени. От обоза на Жюно също бяха оставени и пленени няколко коли. Три каруци бяха нападнати и разграбени от изостанали войници, числящи се към корпуса на Даву. От разговорите на немците Пиер чу, че за тоя обоз поставяха по-силна стража, отколкото за пленниците, и че един от другарите им, войник немец, бил разстрелян по заповед на самия маршал, защото намерили във войника една сребърна лъжица, която принадлежала на маршала.

От трите тия групи най-много се стопи депото на пленниците. От триста и тридесетте души, излезли от Москва, сега оставаха по-малко от сто. Седлата в кавалерийското депо и обозът на Жюно бяха по-малка тежест за конвоиращите войници, отколкото пленниците. Войниците разбираха, че седлата и лъжиците могат да послужат за нещо, но за какво трябваше гладните и измръзнали войници да стоят на караул и да пазят също такива измръзнали и гладни руси, които мряха и изоставаха по пътя и за които бе заповядано да ги застрелват — това беше не само необяснимо, но и противно. И конвойните, които сякаш се страхуваха да не би в това нещастно положение, в което самите те се намираха, да се отдадат на чувството на съжаление, което изпитваха към пленниците, и да влошат по тоя начин своето положение, особено мрачно и строго се отнасяха с тях.

В Дорогобуж, дето конвойните войници, след като заключиха пленниците в една конюшня, отидоха да разграбват своите магазини, неколцина пленници прокопаха ход под стената и избягаха, но бяха заловени от французите и разстреляни.

Предишният, установен при напускането на Москва ред — пленените офицери да вървят отделно от войниците, отдавна бе премахнат; всички, които можеха да вървят, вървяха заедно и Пиер още на третия преход се събра отново с Каратаев и с моравото кривокрако кученце, което си бе избрало за господар Каратаев.

На третия ден от напускането на Москва Каратаев отново бе връхлетян от същата треска, от която бе лежал в московската болница, и колкото по̀ отслабваше той, толкова повече Пиер се отдалечаваше от него. Пиер не знаеше защо, но откак Каратаев почна да слабее, той трябваше да се насилва, за да отиде при него. И когато отиваше при него и чуваше тихите стенания, с които обикновено Каратаев лягаше при почивките, и когато усещаше засилилата се сега миризма, която лъхаше от Каратаев, Пиер се дръпваше по-далеч и не мислеше за него.

През пленничеството в бараката Пиер не с ума си, а с цялото си същество, с живота си разбра, че човек е създаден за щастието, че щастието е в самия него, в задоволяване на естествените човешки потребности и че цялото нещастие иде не от липсата, от излишъка; но сега, през последните три седмици на похода, той разбра още една нова, утешителна истина — той разбра, че в света няма нищо страшно. Той разбра, че както в света няма положение, в което човек да е щастлив и напълно свободен, също тъй няма положение, в което да е напълно нещастен и несвободен. Той разбра, че има предел на страданията и предел на свободата и че тия предели много се доближават; че оня, който страда, защото в леглото му от рози се е превило едно листо, страда също тъй, както той страдаше сега, когато заспиваше на голата влажна земя, като измръзваше едната страна, докато се стопли другата; че когато някой път, при обуване на балните си тесни пантофки, краката го заболяваха, той страдаше също така, както сега, когато вървеше съвсем бос (обущата му отдавна се бяха скъсали) и краката му бяха покрити с пришки. Той разбра, че когато се бе оженил за жена си и му се струваше, че е направил това по собствена воля, той не беше по-свободен от сега, когато нощем го заключваха в конюшнята. От всичко, което той по-късно наричаше страдание, но което тогава почти не чувствуваше, най-главното бяха босите му, ожулени, покрити с корясали рани крака. (Конското месо беше вкусно и хранително, вместо сол употребяваха барут, селитреният вкус на който беше дори приятен, нямаше големи студове и денем, когато вървяха, винаги биваше горещо, а нощем имаше огньове; въшките, които хапеха тялото му, приятно го сгряваха.) На първо време едно нещо само беше тежко: краката.

На втория ден от прехода, когато разгледа до огъня пришките си, Пиер помисли, че е невъзможно да стъпи на тях; но когато всички се дигнаха, тръгна и той, като накуцваше, и сетне, когато се стопли, тръгна без болка, макар че привечер беше още по-страшно да погледне краката си. Но той не ги поглеждаше и мислеше за други неща.

Едва сега Пиер разбра цялата сила на жизнеността у човека и вложената в човека спасителна сила за отвличането на вниманието, подобна на спасителната клапа в парните машини, която изпуска излишната пара, щом нейната гъстота превиши известна норма.

Той не виждаше й не чуваше как застрелваха изоставащите пленници, макар че повече от сто души бяха вече загинали по тоя начин. Той не мислеше за Каратаев, който слабееше от ден на ден и когото очевидно скоро щеше да постигне същата участ. Още по-малко мислеше за себе си. Колкото по-тежко ставаше положението му, колкото по-страшно беше бъдещето му, толкова по-независимо от положението, в което се намираше, минаваха през ума му радостни и успокоителни мисли, спомени и представи.

XIII

На 22-ри по обяд Пиер вървеше по нагорнище из калното плъзгаво шосе, като гледаше краката си и неравния път. От време на време той поглеждаше познатото множество, което го обкръжаваше, и пак — краката си. И едното, и другото му бяха еднакво близки и познати. Моравото кривокрако кученце Сивчо весело тичаше край пътя, като от време на време, за доказателство на ловкостта и доволството си, подвиваше задния си крак и скачаше на три, а сетне пак на четирите и се хвърляше с лай срещу гарваните по мършите. Сивчо беше по-весел и по-загладен, отколкото в Москва. Навред имаше месо от различни животни — от човешко до конско, в различни степени на разлагане; хората, които вървяха, не пускаха вълците да доближат и Сивчо можеше да яде колкото си ще.

От заранта ръмеше дъждец и изглеждаше, че всеки миг ще спре и небето ще се разчисти, но след кратко спиране дъждецът почваше още по-силно. Напоеният от дъжда път не приемаше повече вода и в коловозите течаха ручеи.

Пиер вървеше, като поглеждаше встрани, броеше крачките си по три и свиваше пръсти при броенето. Той се обръщаше мислено към дъжда и си повтаряше на ум: „Хайде де, засили се, засили се.“

Струваше му се, че не мисли нищо; но някъде далече и дълбоко душата му мислеше нещо важно и утешително. Това нещо бе най-тънката духовна квинтесенция от вчерашния му разговор с Каратаев.

Снощи, когато се спряха за почивка, измръзнал до загасналия огън, Пиер стана и се премести при най-близкия по-хубаво горящ огън. До тоя огън седеше Платон, покрит над главата с шинела си като с църковна одежда, и разказваше на войниците една позната на Пиер история със своя спорен, приятен, но слаб, болезнен глас. Минаваше вече полунощ. Беше времето, когато Каратаев обикновено се съживяваше от трескавия си припадък и биваше особено оживен. Когато отиде до огъня, чу слабия, болезнен глас на Платон и видя ярко осветеното му от огъня нещастно лице, Пиер усети, че нещо неприятно бодна сърцето му. Той се уплаши от жалостта си към тоя човек и искаше да си отиде, но друг огън нямаше и като се мъчеше да не поглежда Платон, приседна до огъня.

— Как си със здравето? — попита го той.

— Какво — здравето? Да се оплакваш от болест — значи Бог да не ти даде смърт — рече Каратаев и веднага се върна към началото на онова, което разказваше.

— … И ето, братче — продължи Платон с усмивка на слабото си, бледно лице и с особен, радостен блясък в очите, — ето, братче…

Пиер отдавна знаеше тая история, Каратаев само на него шест пъти я беше разправял и винаги с радостно чувство. Но колкото и добре да знаеше тая история, Пиер сега се вслуша в нея, сякаш, беше нещо ново, и оня тих възторг, който Каратаев очевидно изпитваше, като разказваше, обзе и него. Тази история беше за един стар търговец, който живеел благоприлично и богобоязливо със семейството си и който тръгнал веднъж с един другар, богат търговец, да отидат на панаир.

Като отседнали в една странноприемница, двамата търговци заспали и на следния ден другарят на търговеца бил намерен заклан и ограбен. Окървавен нож бил намерен под възглавницата на стария търговец. Съдили търговеца, наказали го с бой с камшик, разкъсали му ноздрите, както се следва, каза Каратаев, и го изпратили в каторгата.

— И ето, братче мое (на това място от разказа Пиер завари Каратаев), минават десетина или повече години от тая работа. Живее старчето в каторгата. Покорява се, както се полага, лошо нещо не прави. Само моли Бога за смърт. Добре. И събрали се веднъж те нощно време, затворниците де от каторгата, ей тъй, както ние с тебе, и старчето при тях. И се разприказвали кой за какво страда, за какво е виновен пред Бога. Почнали да разправят — тоз една душа погубил, онзи две, тоз — подпалвач, онзи — беглец, ей тъй — за нищо. Почнали да питат старчето: ти, дядо, рекли, за какво страдаш? Аз, мили мои братчета, рекъл, за своите и за чужди грехове страдам. А ни една душа не съм погубвал, нито нещо, чуждо съм вземал, освен дето на просяците съм давал. Аз, мили братчета, съм търговец; и голямо богатство имах. Тъй и тъй, казва. И разправил им, значи, как била цялата работа, всичко поред. Аз, казва, за себе си не скърбя. Мене, значи, Бог ме е избрал. Само, казва, за бабичката ми и за децата ми е мъчно. И заплакало старчето. А пък да вземе да се случи в тяхната компания същият онзи човек, който, значи, убил търговеца. Де, казва, дядо, беше това? Кога, през кой месец? За всичко разпитал. Заболяло го сърцето. Отива ей тъй при старчето — и туп, в краката му. Заради мене, старче, загиваш ти. Чиста истина; невинно и напразно, казва, момчета, тоз човек се мъчи. Аз, казва, свърших тая работа и ножа под заспалата ти глава пъхнах. Прости ми, казва, дядо, в името на Христа.

Каратаев млъкна за малко, радостно усмихнат и загледан в огъня, и оправи цепениците.

— И старчето рекло: Бог, рекло, ще ти прости, а ние, рекло, сме грешни пред Бога и аз страдам за моите грехове. И заплакало с горещи сълзи. И какво мислиш, соколче — казва Каратаев, цял озарен все повече и повече от възторжена усмивка, сякаш в това, което оставаше да разказва, се криеше главната прелест и цялото значение на разказа, — и какво мислиш, соколче, признал тоя убиец на началството. Аз, казва, погубих шест души (голям злодеец бил), но на̀й ми е мъчно за това старче. Нека да не се оплаква от мене. Обяснил: записали, изпратили писмо, както се следва. А пък мястото далечно, че съд, че дело, че пратили всички книжа, както, значи, се полага, до началствата. Отишло чак до царя. И по едно време дошъл царски указ: да пуснат търговеца, да му дадат възнаграждение, колкото били там отсъдили. Дошло писмото, почнали да търсят старчето. Де е онова старче, дето невинно и напразно е страдало? Царят писмо е пратил. Почнали да го търсят. — Долната челюст на Каратаев потрепери. — А него — Бог го бил простил, умряло. Та тъй, соколче — завърши Каратаев и усмихнат, дълго гледа мълчаливо пред себе си.

Не самият разказ, но тайнственият му смисъл, оная възторжена радост, която светеше по лицето на Каратаев при разказването, тайнственото значение на тая радост, това именно смътно и радостно изпълваше сега душата на Пиер.

XIV

— A vos places![1] — викна неочаквано някакъв глас.

Между пленниците и конвойните настана радостно объркване и очакване на нещо щастливо и тържествено. От всички страни се чуха команди, а от лявата страна се появиха кавалеристи, добре облечени и на хубави коне, и избиколиха в тръс пленниците. По всички лица бе изписано изражение на напрегнатост, която се явява у хората, когато са наблизо до висши власти. Пленниците се събраха накуп, избутаха ги от пътя; конвойните се строиха.

— L’Empereurl L’Empereur! Lemarechal! Le duc![2] — и веднага след като отмина охранената стража, изтрополя карета със сиви — един зад друг, коне. Пиер бегло видя спокойно, красиво, дебело и бяло лице на човек с триъгълна шапка. Беше един от маршалите. Погледът на маршала се изви към едрата, лична фигура на Пиер и в изражението, с което тоя маршал се намръщи и изви лице, на Пиер му се стори, че имаше състрадание и желание да скрие това.

Генералът, който водеше депото, препускаше след каретата със зачервено, уплашено лице, като шибаше слабия си кон. Неколцина офицери се събраха, войници ги заобиколиха. Лицата на всички бяха развълнувано-напрегнати.

— Qu’est ce qu’il a dit? Qu’est ce qu’il a dit?…[3] — чу Пиер.

Докато минаваше маршалът, пленниците се бяха събрали накуп и Пиер видя Каратаев, когото тая сутрин още не беше виждал. Каратаев, облечен в шинелчето си, бе седнал, облегнат на една бреза. По лицето му освен изражението от вчерашното радостно умиление при разказа за страданието на невинния търговец светеше и изражението на тиха тържественост.

Каратаев гледаше Пиер с добрите си кръгли очи, замъглени сега от сълзи, и личеше, че го вика при себе си, че иска да му каже нещо. Но Пиер твърде много го достраша за самия него. Той се престори, че не е видял погледа му и бързо се отдалечи.

Когато пленниците тръгнаха отново, Пиер се озърна назад. Каратаев седеше от края на пътя, до брезата; двама французи говореха нещо над него. Пиер не се обърна вече. Той вървеше нагоре, като накуцваше.

Отзад, откъм мястото, дето седеше Каратаев, се чу изстрел. Пиер ясно чу тоя изстрел, но в същия миг, когато го чу, си спомни, че не е довършил още почнатото, преди да мине маршалът, изчисление — колко прехода оставаха до Смоленск. И почна да смята. Двамата френски войника, единият от които държеше в ръка смъкната от рамото димяща пушка, изтичаха край Пиер. И двамата бяха бледни и в изражението на лицата им — единият погледна плахо Пиер — имаше нещо, подобно на онова, което бе видял в младия войник при смъртното наказание. Пиер погледна войника и си спомни как завчера тоя войник изгори ризата си, когато я сушеше на огъня, и как му се смееха.

Отзад, от мястото, дето седеше Каратаев, зави куче. „Глупаво куче, за какво вие?“ — помисли Пиер.

И войниците-другари, които вървяха редом с Пиер, не се обръщаха като него да погледнат мястото, дето се чу изстрелът и воят на кучето; но лицата им имаха строго изражение.

[1] По местата си! ↑

[2] Императорът! Императорът! Маршалът! Херцогът! ↑

[3] Какво каза той? Какво? ↑

XV

Депото и пленниците, и обозът на маршала спряха в село Шамшево. Всички се струпаха около огньовете. Пиер отиде до един огън, похапна печено конско месо, легна с гръб към огъня и тутакси заспа. Той отново заспа такъв сън, какъвто спа в Можайск, след Бородино.

Отново събитията от действителността се сливаха със сънища и отново някой, той самият или някой друг, му изричаше мисли, и дори същите мисли, които му бяха казвани в Можайск.

„Животът е всичко. Животът е Бог. Всичко се мести и движи, и това движение е Бог. И докато има живот, има наслада от осъзнаването на божеството. Да обичаш живота — значи да обичаш Бога. Най-мъчно и най-блажено е да обичаш тоя живот в страданията си, в страдания, без да си виновен.“

„Каратаев!“ — спомни си Пиер.

И изведнъж Пиер видя пред себе си като живо едно отдавна забравено кротко старче учител, което му преподаваше география в Швейцария. „Чакай“ — каза старчето. И показа на Пиер един глобус. Тоя глобус беше едно живо, разлюляно кълбо, което нямаше размери. Цялата повърхнина на кълбото беше от капки, плътно сгъстени една до друга. И тия капки непрекъснато се движеха, местеха се и ту няколко се сливаха в една, ту — една се разделяше на много. Всяка капка се стремеше да се разлее, да заеме най-голямо пространство, но другите, които се стремяха към същото, я притискаха, понякога я унищожаваха, а понякога се сливаха с нея.

„Ето живота“ — каза старчето учител.

„Колко е просто и ясно това — помисли Пиер. — Как съм могъл да не го зная по-рано.“

„В средата е Бог и всяка капка се стреми да се разшири, та да го отразява в най-големи размери. И расте, слива се и се свива, и се унищожава на повърхността, отива в дълбочините и отново изплува. Ето Каратаев се разля и изчезна. Vous avez compris, mon enfant“[1] — каза учителят.

— Vous avez compris, sacre nom[2] — извика някакъв глас и Пиер се събуди.

Той се привдигна и седна. До огъня седеше приклекнал един французин, който току-що бе изблъскал от мястото му един руски войник, и печеше на шомпол месо. Жилестите му, запретнати, обрасли с косми червени ръце с къси пръсти ловко обръщаха шомпола. Кафявото му мрачно лице със смръщени вежди се виждаше ясно при светлината на жарта.

— Ca lui est bien egal — избърбори той, като се обърна бързо към войника, застанал зад него — … brigand. Va![3]

И завъртял шомпола, войникът погледна мрачно Пиер. Пиер се извърна и се вгледа в сянката. Един пленен руски войник, оня, когото французинът беше блъснал, седеше до огъня и потупваше с ръка нещо. Като се вгледа по-хубаво, Пиер позна моравото кученце, което бе седнало до войника и въртеше опашка.

— А, върна ли се? — рече Пиер. — А, Пла… — почна той и не довърши. Във въображението му изведнъж, едновременно, свързвайки се помежду си, изникнаха спомени за погледа, който бе отправил към него Платон, когато седеше под дървото, за изстрела, чут от това място, за виенето на кучето, за престъпните лица на двамата французи, които бяха изтичали край него, за свалената димяща пушка, за отсъствието на Каратаев при тая почивка и той беше вече готов да разбере, че Каратаев е убит, но в същия миг в душата му изведнъж изникна споменът за една вечер, прекарана през лятото, на балкона на киевската му къща с една красавица полякиня. И в края на краищата, като не можа да свърже спомените си от днешния ден и не направи никакъв извод от тях, Пиер затвори очи и картината на лятната природа се смеси със спомена за къпане, за течното разлюляно кълбо и той потъна в някаква вода, така че водата го покри над главата.

Преди да изгрее слънцето, силни, чести изстрели и викове го събудиха. Край него изтичаха французи.

— Les cosaques![4] — извика един от тях и след миг множество руски лица обкръжиха Пиер.

Пиер дълго не можа да разбере какво става с него. Той чуваше от всички страни радостните ридания на другарите си.

— Братчета! Скъпи мои, милички! — викаха, плачейки, старите войници, като прегръщаха казаците и хусарите. Хусарите и казаците обкръжаваха пленниците и бързо им предлагаха кой дрехи, кой ботуши, кой хляб. Седнал сред тях, Пиер ридаеше и не можеше да изрече ни една дума: той прегърна първия дошъл при него войник и плачейки, почна да го целува.

Долохов бе застанал до портата на разрушената къща и пропускаше край себе си струпаните обезоръжени французи. Развълнувани от всичко, което се бе случило, французите приказваха високо помежду си; но когато минаваха покрай Долохов, който лекичко шибаше с бич ботушите си и ги гледаше със своя студен, стъклен, необещаващ нищо хубаво поглед, млъкваха. От другата страна бе застанал един казак на Долохов и броеше пленниците, като отбелязваше всяка стотица с тебеширена черта на портата.

— Колко? — попита го Долохов.

— Втора стотица — отговори казакът.

— Filez, filez[5] — повтаряше Долохов, научил тоя израз от французите, и когато очите му срещаха очите на пленник, който минаваше край него, погледът му пламваше с жесток блясък.

С мрачно лице и свален калпак Денисов вървеше след казаците, които носеха тялото на Петя Ростов към изкопания в градината трап.

[1] Нали разбираш, дете мое. ↑

[2] Разбираш ли, дявол да те вземе. ↑

[3] Нему е все едно… разбойник. Наистина! ↑

[4] Казаци! ↑

[5] Минавайте, минавайте. ↑

XVI

От 28 октомври, когато почнаха студовете, бягството на французите придоби само по-трагичен характер с тия хора, които замръзваха и изгаряха около огньовете, и с императора, херцозите и кралете, които продължаваха да пътуват в шуби и каляски с ограбените богатства; но в същината си процесът на бягството и на разлагането на френската армия, след като бе напуснала Москва, никак не се бе променил.

От Москва до Вязма от седемдесет и три хилядната френска армия, без гвардията (която през цялата война не вършеше нищо друго освен грабежи), от седемдесет и три хиляди останаха тридесет и шест хиляди (не повече от пет хиляди от общия брой бяха избити в сражения). Това е първият член на прогресията, от който с математическа точност се определят следващите.

Френската армия се топеше и унищожаваше в същата пропорция от Москва до Вязма, от Вязма до Смоленск, от Смоленск до Березина и от Березина до Вилна, независимо от по-голямата или по-малка степен на студа, на преследванията, на прегражданията на пътя и на всички други условия, взети отделно. След Вязма вместо в три колони френските войски се събраха накуп и до края вървяха така. Бертие писа на императора си (знае се колко далеч от истината началниците си позволяват да описват положението на армията). Той писа:

„Je crois devoir faire connaitre a Votre Majeste l’etat de ses troupes dans les differents corps d’armee que j’ai ete a meme d’observer depuis deux ou trois jours dans differents passages. Elles sont presque debandees. Le nombre des soldats qui suivent les drapeaux est en proportion du quart au plus dans presque tous les regiments, les autres marchent isolement dans differentes directions et pour leur compte, dans l’esperance de trouver des subsistances et pour se debarrasser de la discipline. En general ils regardent Smolensk comme le point ou ils doivent se refaire. Ces derniers jours on a remarque que beaucoup de soldats jettent leurs cartouches et leurs armes. Dans cet etat de choses, l’interet du service de Votre Majeste exige, quelles que soient ses vues ulterieures qu’on rallie l’armee a Smolensk en commencant a la debarrasser des non-combattans, tels que hommes demontes et des bagages inutiles et du materiels de l’artillerie qui n’est plus en proportion avec les forces actuelles. En outre les jours de repos, des subsistances sont necessaires aux soldats qui sont extenues par la faim et la fatigue; beaucoup sont morts ces derniers jours sur la route et dans les bivacs. Cet etat de choses va toujours en augmentant et donne lieu de craindre que si l’on n’y prete un prompt remede, on ne soit plus maitre des troupes dans un combat. Le 9 Novembre, a 30 verstes de Smolensk.“[1]

Като се струпаха в Смоленск, който им се струваше обетована земя, французите се убиваха един друг за продукти, разграбваха своите магазини и когато всичко бе разграбено, хукнаха по-нататък.

Всички вървяха, без сами да знаят накъде и защо вървят. Още по-малко знаеше това геният на Наполеон, тъй като нему никой не заповядваше; все пак той и ония, които го обкръжаваха, поддържаха своите отдавнашни навици: пишеха се заповеди, писма, рапорти, ordre du jour[2]; наричаха се един друг: „Sire, Mon Cousin, Prince d’Ekmuhl, roi de Napeles“[3] и т.н. Но заповедите и рапортите бяха само на книга, нищо от онова, което нареждаха те, не се изпълняваше, защото не можеше да се изпълнява, и макар да се наричаха един друг величества, височества и братовчеди, всички чувствуваха, че са жалки и лоши хора, извършили много зло, за което сега трябваше да се разплащат. И макар да се преструваха, че уж се грижат за армията, всеки мислеше само за себе си и как по-скоро да си отиде и да се спаси.

[1] Смятам за свой дълг да донеса на ваше величество за състоянието на различните корпуси, които прегледах в различните преходи през последните три дни. Те почти бягат. Едва четвъртината от войниците остават около знамето на полка си, останалите вървят сами, по своя воля, в разни посоки, като се мъчат да си намерят храна и да се освободят от дисциплината. Всички мислят само за Смоленск, дето се надяват да си починат. През последните дни се забелязва, че много войници захвърлиха патроните и пушките си. При това състояние на работите, каквито и да са вашите по-нататъшни намерения, интересът на службата на ваше величество изисква да се съберат в Смоленск корпусите и да се отделят от тях негодните за строя, каквито са: спешените кавалеристи, безоръжните, излишните обози и част от артилерията, защото тя сега не е в съответствие с броя на войските. Необходимо е продоволствие и няколко дни почивка: войниците са изтощени от глад и умора; през последните дни много от тях умряха по пътя и в биваците. Това бедствено положение непрестанно се влошава и ни принуждава да се страхуваме, че ако не се вземат мерки за отстраняване на злото, скоро не ще бъдем в състояние да командуваме войските във време на сражение. 9 ноември, на 30 версти от Смоленск. ↑

[2] Разпределение на деня. ↑

[3] Ваше величество, братовчеде мой, Екмюлски принц, Неаполитански крал. ↑

XVII

Действията на руските и френските войски през време на обратната кампания от Москва до Неман приличат на криеница, когато на двама играчи завързват очите и единият от време на време подрънква със звънче, за да се обади на другия, който иска да го хване. Отначало оня, когото гонят, за да го хванат, дрънка със звънчето, без да се страхува от неприятеля, но когато види, че е зле, мъчи се да върви безшумно, бяга от врага си и често пъти, като смята, че е избягал, пада право в ръцете му.

Наполеоновите войски отначало се обаждаха — това беше през първия период на движението им по Калужкия път, но по-късно, когато излязоха на Смоленския път, почнаха да бягат, като затискаха с ръка езичето на звънчето, и често пъти, смятайки, че се отдалечават — натъкваха се право на русите.

При бързия бяг на французите и на русите подире им и при изтощените от това коне главното средство да се узнае поне приблизително положението, в което се намира неприятелят — кавалерийските разезди, — не съществуваше. Освен това поради честите и бързи промени в положението на двете армии дори да имаше някакви сведения, те не можеха да стигнат навреме. Ако на второ число от месеца дохождаше съобщение, че армията на неприятеля на първо число е била там и там, то на трето число, когато можеше да се предприеме нещо, тая армия беше направила вече два прехода и биваше в съвсем друго положение.

Едната армия бягаше, другата я гонеше. От Смоленск нататък французите имаха много и различни пътища; и би казал човек, че след като бяха престояли тук четири дни, французите биха могли да узнаят де е неприятелят, да измислят нещо изгодно за себе си и да предприемат нещо ново. Но след четиридневно спиране техните тълпи отново почнаха да бягат не вдясно, не вляво, но без всякакви маньоври и съображения — по стария, по най-лошия път, към Красное и Орша — по старата диря.

Очаквайки врага отзад, а не отпред, французите бягаха разточени и разделени едни от други на разстояние от двадесет и четири часа път. Пред всичките бягаше императорът, след това кралете, след тях херцозите. Руската армия, която смяташе, че Наполеон ще поеме вдясно, отвъд Днепър, което беше единствено разумното, зави също вдясно и излезе на шосето за Красное. И тук, както в играта на криеница, французите се натъкнаха на нашия авангард. Като видяха неочаквано врага, французите се объркаха, спряха се от неочаквана уплаха, но след това пак почнаха да бягат, изоставяйки другарите си, които вървяха след тях. Тук три дена минаваха под ударите на руските войски една по една отделните части на французите, отначало на вицекраля, след това на Даву, а след това на Ней. Всички се изоставяха един друг, зарязваха всичките си тежки обози, артилерията, половината от хората си и бягаха, като само нощно време избикаляха надясно в полукръг руските войски.

Ней, който се движеше последен, защото (въпреки нещастното си положение или пък тъкмо поради това искаше им се да набият прага, о който се бяха ударили) бе почнал да хвърля във въздуха стените на Смоленск, които не пречеха никому — та, като се движеше последен, Ней, бягайки с десетхилядния си корпус, пристигна в Орша при Наполеон само с хиляда души, като бе изоставил всичките си хора и всичките си топове, и мина Днепър нощем, промъквайки се крадешком през горите.

От Орша продължиха да бягат по-нататък по пътя за Вилна, като играеха все така на криеница с армията, която ги преследваше. На Березина пак, се объркаха, мнозина се удавиха, мнозина се предадоха, но ония, които можаха да се прехвърлят през реката, продължиха да бягат. Главният им началник облече шуба, качи се в шейна, препусна сам и остави другарите си. Който можа — замина също, който не можа — предаде се или умря.

XVIII

Човек би казал, че в тая кампания на бягство на французите, когато те вършеха всичко, което можеше само да ги погуби, когато ни в едно движение на това множество, като се почне от завиването по Калужкия път — до бягството на началника от армията, нямаше никакъв смисъл, — човек би казал, че в тоя период на кампанията историците, които обясняват действията на масите само с волята на един човек, не ще могат да опишат това отстъпление от своето гледище. Ала не. Планини от книги са написани от историците за тая кампания и навсякъде са описани разпоредбите на Наполеон и дълбокомислените му планове — маньоврите, които направлявали войската, и гениалните нареждания на неговите маршали.

Неговото отстъпление от Малоярославец тогава, когато му дават път към един богат край и когато му е открит оня успореден път, по който по-късно ще го преследва Кутузов, ненужното отстъпление през опустошен край — това ни се обяснява с разни дълбокомислени съображения. Също такива дълбокомислени съображения му се приписват и при неговото отстъпление от Смоленск към Орша. След това се описва неговото геройство при Красное, дето той уж се готвел да приеме сражението и сам да командува; как се разхождал с брезова пръчка и казвал:

— J’ai assez fait l’Empereur, il est temps de faire le general[1] — и въпреки туй веднага след това бяга по-нататък, оставяйки на произвола на съдбата намиращите се отзад разкъсани части от армията.

След това описват ни величието на душата на маршалите, особено на Ней, величие на душата, което се състоеше в това, че нощем се бе промъкнал из горите, заобикаляйки през Днепър, и пристигна в Орша без знамена и артилерия и без девет десети от войската си.

И най-сетне последното заминаване на великия император от героичната армия ни се представя от историците като нещо велико и гениално. Дори тая последна постъпка — бягството, наричано на човешки език последна степен на подлостта, за която учат децата да се срамуват, дори и тая постъпка — според историците — намира оправдание.

Когато вече е невъзможно да се разтегнат още повече твърде еластичните нишки на историческите разсъждения, когато деянието вече явно е противно на онова, което цялото човечество нарича добро и дори — справедливо, историците откриват спасителното понятие за величие. Величието сякаш изключва възможността за преценка на добро и лошо. За великото няма лошо. Няма ужас, който може да бъде вменен като вина на оня, който е велик.

„C’est grandi“[2] — казват историците и тогава вече няма ни добро, ни лошо, а има „grand“ и „не grand“. Grand е хубаво, не grand — лошо. Grand е качество според тях на някакви особени същества, наричани от тях герои. И Наполеон, който, облечен в топла шуба, си отива в отечеството, като оставя да загиват не само другари, но (според него) хора, доведени от него тук, чувствува que c’est grand и душата му е спокойна. „Du sublime (той вижда нещо sublime в себе си) au ridicule il n’y a qu’un pas.“[3] — казва той. И целият свят петдесет години повтаря: „Sublime! Grandi Napoleon le Grand! Du sublime au ridicule il n’y a qu’un pas.“[4]

И, никому не минава през ум, че признаването на величие, непреценявано с мярката за добро и лошо, е само признание за своята нищожност и за безпределната си незначителност.

За нас, с дадената ни от Христос мярка за добро и лошо, няма нещо, което не може да се прецени. И няма величие там, дето няма простота, добро и правда.

[1] Достатъчно се държах като император, време е да стана генерал. ↑

[2] Това е величествено! ↑

[3] От величественото до смешното има само една крачка. ↑

[4] Величествено! Велико! Наполеон Велики! От величественото до смешното има само една крачка. ↑

XIX

Кой от русите, като е чел описанията на последния период от кампанията през 1812 година, не е изпитвал тежкото чувство на раздразнение, незадоволеност и неяснота? Кой не си е задавал въпросите как не са заловили, как не са унищожили всички французи, когато цели три армии, по-големи на брой от тях, ги бяха обкръжили, когато разстроените французи, които гладуваха и замръзваха, се предаваха на цели тълпи, когато (както ни разправя историята) целта на русите е била тъкмо тая — да спрат, да отрежат и да вземат в плен всички французи?

Как така руската войска, която, когато бе по-слаба по брой от френската, даде Бородинското сражение, как така тая войска, обкръжила от три страни французите, с цел да ги залови, не постигна целта си? Нима французите имаха такова голямо предимство при нас, че след като ги бяхме обкръжили с превъзхождащи сили, не можахме да ги надвием? Как можа да се случи това?

Историята (оная, която се нарича с това име), отговаряйки на тия въпроси, казва, че това станало, защото Кутузов и Тормасов, и Чичагов, и тоя, и оня не направили тия и тия маньоври.

Но защо те не са направили тия маньоври? Защо, ако бяха виновни, че не е била достигната предварително поставената цел — защо не ги съдиха и наказаха? Но дори да се допусне, че виновни за неуспеха на русите бяха Кутузов и Чичагов, и др., не може все пак да се разбере защо и при ония условия, в които бяха руските войски при Красное и при Березина (в двата случая русите бяха с по-големи сили), защо не бе пленена френската войска с маршалите, кралете и императора, когато целта на русите е била тая?

Обяснението на това странно явление с туй (както правят руските военни историци), че Кутузов е попречил на нападението, е неоснователно, защото ние знаем, че волята на Кутузов не можа да удържи войските от нападенията при Вязма и при Тарутино.

Защо руската войска, която с много по-малки сили при Бородино спечели победа над неприятеля, който бе в пълната си сила, при Красное и при Березина, когато тя бе с превъзхождащи сили, е могла да бъде победена от разстроените тълпи на французите?

Ако целта на русите е била да отрежат и хванат в плен Наполеон и маршалите и ако тая цел не е била постигната и всичките опити за постигането на тая цел всеки път са били осуетявани по най-позорен начин, то последният период на кампанията съвсем справедливо се изтъква от французите като редица победи и съвсем несправедливо се представя от руските историци за победоносен.

Руските военни историци, доколкото логиката е задължителна за тях, без да щат, стигат до това заключение и въпреки лиричните излияния за мъжеството и предаността и т.н., без да щат, трябва да признаят, че отстъплението на французите от Москва е редица победи на Наполеон и поражения на Кутузов.

Но като се остави съвсем настрана народното самолюбие, чувствува се, че това заключение съдържа в себе си противоречие, тъй като редицата победи на французите ги докара до пълно унищожение, а редицата поражения на русите ги доведе до пълно унищожение на врага и до очистване на отечеството им.

Изворът на това противоречие е обстоятелството, че историците, които изучават събитията по писмата на монарсите и генералите, по релации, рапорти, планове и пр., предполагат, че имало една неистинска, никога несъществуваща цел в последния период на войната през 1812 година — цел, която била уж да се отреже и залови Наполеон с маршалите и армията му.

Такава цел никога не е имало и не е могло да има, защото тя нямаше смисъл и постигането й бе съвсем невъзможно.

Тая цел нямаше никакъв смисъл, първо, защото разстроената Наполеонова армия бягаше от Русия с всичката възможна бързина, тоест изпълняваше тъкмо онова, което можеше да желае всеки русин. За какво трябваше да се извършват различни операции срещу французите, които бягаха колкото можеха по-бързо?

Второ, безсмислено бе да се изпречваш на пътя на хора, които са насочили цялата си енергия към бягство.

Трето, безсмислено бе да губиш войски за унищожаването на френските армии, които без външни причини се унищожаваха в такава прогресия, че без всякакво преграждане на пътя не можаха да прехвърлят през границата повече от онова, което прехвърлиха през месец декември, тоест една стотна от цялата войска.

Четвърто, безсмислено бе желанието да се пленят императорът, кралете, херцозите — хора, пленяването на които до крайна степен би затруднило действията на русите, както признаваха това най-изкусните дипломати от онова време (J. Maistre и други). Още по-безсмислено бе желанието да се заловят френски корпуси, когато нашите войски се бяха стопили наполовина до Красное, а за корпусите пленници трябваше да се отделят дивизии за стража и когато нашите войници не винаги получаваха пълно продоволствие и пленниците, които дотогава бяха взети, мряха вече от глад.

Целият дълбокомислен план да се отреже и залови Наполеон с армията му би приличал на плана на градинаря, който, след като е изгонил от зеленчуковата си градина изпотъпкалия лехите му добитък, би изтичал до портата и би почнал да бие по главите добитъка. Единственото, което би могло да се каже за оправдание на градинаря, е, че той много се е ядосал. Но за съставителите на проекта не би могло да се каже дори и това, защото не те бяха пострадали от изтъпканите лехи.

Но освен че отрязването на Наполеон с армията беше безсмислено, то беше и невъзможно.

Невъзможно бе, първо, защото, щом от опита се вижда, че придвижването на една колона на пет версти в едно сражение никога не съвпада е плановете, то вероятността, че Чичагов, Кутузов и Витгенщайн щяха да се съберат навреме в определеното място, беше толкова незначителна, че се равняваше на невъзможност; така мислеше и Кутузов, който още като получи плана, каза, че диверсиите на големи разстояния не донасят желаните резултати.

Второ, невъзможно беше, защото, за да се парализира оная сила на инерцията, с която се движеше назад войската на Наполеон, трябваха неизмеримо повече войски, отколкото имаха русите.

Трето, невъзможно беше, защото военната дума „да се отреже“ няма никакъв смисъл. Може да се отреже къс хляб, но не армия. Да се отреже армия — да се прегради пътят й, — е абсолютно невъзможно, защото наоколо винаги има много място, дето може да се избиколи, и има нощ, през която нищо не се вижда, и в това военните учени биха могли да се уверят дори само от примерите с Красное и Березина. А да вземеш в плен, е абсолютно невъзможно, ако тоя, когото пленяваш, не се съгласи на това, както не може да се хване лястовица, макар че можеш да я уловиш, когато кацне на ръката ти. Можеш да плениш човек, който се предава, както немците, по правилата на стратегията и тактиката. Но френските войски съвсем основателно не намираха това за удобно, тъй като еднаква смърт — от глад и студ — ги очакваше и при бягство, и в плен.

Четвърто, и най-главно, това беше невъзможно, защото никога, откак свят светува, не бе имало война при такива страшни условия, при каквито се водеше тя през 1812 година, и за преследването на французите руските войски бяха напрегнали всичките си сили и не можеха да сторят нещо повече, без сами да се унищожат.

При движението на руската армия от Тарутино до Красное излязоха от строя петдесет хиляди болни и изостанали, тоест брой, равен на населението на голям губернски град. Половината хора на армията излязоха от строя без сражение.

И тъкмо за тоя период на кампанията, когато без ботуши и кожуси, с непълно продоволствие, без водка, войските по цели месеци нощуват в снега при минус петнадесет градуса; когато денят е само седем-осем часа, а останалото е нощ, през което време дисциплината не може да влияе; когато, не както в сражение — за няколко часа само хората биват вкарвани в областта на смъртта, дето вече няма дисциплина, а когато по месеци хората живеят, като всеки миг се борят срещу смърт от глад и студ; когато в един месец загива половината армия — тъкмо за тоя период от кампанията историците ни разправят как Милорадович трябвало да направи флангов марш там и там, а Тормасов — оттатък, и как Чичагов трябвало да се придвижи нататък (да се придвижи в сняг над коленете), и как оня отхвърлил и отрязал и т.н. и т.н.

Русите, които наполовина умираха, сториха всичко, което можеше и което трябваше да се стори за постигане на целта, достойна за народа, и те не са виновни, че други руси, които седяха в топли стаи, мислеха да направят нещо, което бе невъзможно.

Цялото това странно, неразбираемо днес противоречие на фактите с описанието на историята произлиза само защото историците, които са писали за това събитие, писаха история на прекрасните чувства и на думите на някои генерали, а не история на събитията.

На тях им се струват интересни думите на Милорадович, наградите, които е получил тоя и оня генерал, и намеренията на тия генерали; а въпросът за петдесетте хиляди, които, останаха по болниците и в гробовете, дори не ги интересува, защото те не са предмет на тяхното проучване.

А достатъчно е само човек да остави проучванията на рапортите и генералните планове и да се вдълбочи в движението на стотиците хиляди хора, които са взели пряко, непосредно участие в събитията, и всички въпроси, които преди това са изглеждали неразрешими, получават изведнъж по извънредно лек и прост начин несъмнено разрешение.

Целта да се отреже Наполеон заедно с армията му никога не е съществувала освен във въображението на няколко десетки хора. Тя не можеше да съществува, защото беше безсмислена и постигането й бе невъзможно.

Целта на народа беше една: да очисти земята си от нашествието. Тая цел се постигаше, първо, сама по себе си, тъй като французите бягаха и затуй трябваше само да не се спира тяхното движение. Второ, тая цел се постигаше с действията на народната война, която унищожаваше французите, и, трето, с това, че голяма руска армия вървеше след французите, готова да употреби сила, в случай че французите спрат.

Руската армия трябваше да действува така, както действува камшикът върху тичащо животно. И опитният водач знаеше, че най-изгодно е да държи камшика дигнат, а не да шиба по главата тичащото животно.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

I

Когато човек види умиращо животно, обхваща го ужас: онова, което е самият той — неговата същина, явно се унищожава пред очите му — престава да съществува. Но когато умиращото същество е човек, и то любим човек, тогава освен ужаса, които се усеща пред унищожаването на живота, чувствува се скъсване и духовна рана, която също като физическата рана понякога убива, понякога заздравява, но винаги боли и се страхува от външно, раздразващо досягане.

След смъртта на княз Андрей, и Наташа, и княжна Маря еднакво чувствуваха това. Приведени и прижумели нравствено от страшния, надвиснал върху им облак на смъртта, те не се решаваха да погледнат лицето на живота. Те внимателно пазеха отворените си рани от оскърбителни, болезнени досягания. Всичко — някой бързо минаващ по улицата екипаж, напомнянето за обяд, въпросът на прислужницата коя рокля да приготви и нещо още по-лошо — думи на неискрено, слабо съчувствие, — всичко болезнено дразнеше раната, изглеждаше като оскърбление и нарушаване оная необходима тишина, сред която и двете се мъчеха да се вслушват в незамлъкналия още в тяхното въображение страшен строг хор, и им пречеше да се вглеждат в ония тайнствени, безпределни далнини, които им се бяха открили за миг.

Само когато биваха двете, не им беше оскърбително и болезнено. Те не си говореха много. И когато говореха, то беше за незначителни неща. И едната, и другата еднакво избягваха да споменават каквото и да е във връзка с бъдещето.

Струваше им се, че е оскърбление за неговата памет, ако признаят възможността да имат бъдеще. Още по-предпазливо те избягваха в разговорите си всичко, което можеше да има някакво отношение към умрелия. Струваше им се, че онова, което бяха преживели и изпитали, не можеше да се изрази с думи. Струваше им се, че всяко споменаване с думи подробностите на неговия живот нарушава величието и светостта на станалото пред очите им тайнство.

Непрестанното въздържане от разговори, постоянното усърдно избягване на всичко, което можеше да насочи разговора към него, това спиране — от различни страни — до границата на онова, за което не бива да се говори, всичко това още по-чисто и по-ясно изправяше пред въображението им онова, което те чувствуваха.

Но чистата, пълна тъга също тъй е невъзможна, както чистата и пълна радост. Поради положението си на единствена, независима господарка на съдбата си, настойница и възпитателка на племенника си княжна Маря първа бе принудена от живота да излезе от оня свят на тъга, в който бе живяла първите две седмици. Тя бе получила писма от роднини, на които трябваше да отговаря; стаята, в която бяха настанили Николенка, беше влажна и той почна да кашля. Алпатич пристигна в Ярославъл с отчети за работите им и с предложение и съвет да се преместят в Москва, в къщата на Вздвиженка, която се бе запазила цяла и имаше нужда само от малки поправки. Животът не бе спрял и трябваше да се живее. Колкото и тежко да беше на княжна Маря да излезе от света на усамотеното съзерцание, в което бе живяла досега, колкото и да й бе мъчно и някак съвестно да остави Наташа сама, грижите на живота изискваха нейното участие и тя неволно им се подчини. Заедно с Алпатич тя проверяваше сметки, съветваше се с Десал за племенника си и даваше нареждания и се приготвяше за преместването си в Москва.

Наташа оставаше сама и откак княжна Маря почна да се занимава с приготовления за заминаването си, избягваше и нея.

Княжна Маря предложи на графинята да й позволи да вземе Наташа със себе си в Москва и майката и бащата, които виждаха как физическите сили на дъщеря им всеки ден отпадат и смятайки, че промяната на мястото и московските лекари ще бъдат полезни за нея — с радост се съгласиха.

— Няма да замина за никъде — отговори Наташа, когато й предложиха това — и ви моля само да ме оставите на мира — каза тя и изтича от стаята, като едва сдържаше сълзите си не толкова от скръб, колкото от досада и озлобление.

След като се почувствува изоставена от княжна Маря и самотна в мъката си, по-голямата част от времето си Наташа прекарваше сама в своята стая, седеше, превила нозе, в ъгъла на дивана и като късаше или прехвърляше нещо с тънките си напрегнати пръсти, с упорит, неподвижен поглед се взираше във всичко, на което се спираха очите й. Това уединение я изтощаваше и измъчваше; но то бе необходимо за нея. Щом някой влезеше при нея, тя бързо ставаше, променяше положението и израза на погледа си и вземаше книга или нещо за шиене, като очакваше с очевидно нетърпение излизането на оня, който й бе попречил.

Все й се струваше, че ето на, ей сега ще разбере, ще проникне в онова, в което бе устремен със страшен, непосилен въпрос нейният духовен поглед.

В края на декември, облечена в черна вълнена рокля, с небрежно вързана на кичур плитка, Наташа седеше слаба и бледна, със свити нозе в ъгъла на дивана, като напрегнато мачкаше и отпускаше краищата на колана си и гледаше в ъгъла на вратата.

Тя гледаше там, накъдето бе отишъл той, в отвъдната страна на живота. И отвъдната страна на живота, за която по-рано тя никога не мислеше, която по-рано й се струваше толкова далечна и невероятна, сега й беше по-близка и по-своя, по-разбираема от тая страна на живота, дето всичко беше или пустота и разрушение, или страдание и оскърбление.

Тя гледаше нататък, дето знаеше, че е той; но не можеше да го вижда друг освен такъв, какъвто той бе тук. Тя го видя пак такъв, какъвто беше в Митишчи, в Троица, в Ярославъл.

Тя виждаше лицето му, чуваше гласа му и повтаряше неговите думи и думите, които тя му бе казала, и понякога измисляше свои и негови нови думи, които можеха да бъдат казани тогава.

Ето, той лежи на креслото в кадифеното си кожухче, облегнал глава на слабата си бледна ръка. Гърдите му са страшно хлътнали и рамената дигнати. Устните — стиснати твърдо, очите блестят и на бледното чело трепва и изчезва бръчка. Единият му крак едва забележимо бързо трепери. Наташа знае, че той се бори с мъчителна болка. „Какво нещо е тая болка? Защо е тая болка? Какво чувствува той? Колко го боли?“ — мисли Наташа. Той забеляза нейното внимание, дигна очи и заговори, без да се усмихва.

„Едно нещо е ужасно — каза той, — това е да се свържеш завинаги с болен човек. Това е вечно мъчение.“ И се взря в нея с изпитателен поглед — Наташа виждаше сега този поглед. И отговори тогава, както винаги, преди да е помислила какво отговаря, тя каза: „Това не може да продължава така, това ще мине, вие ще бъдете здрав — напълно.“

Сега тя отново го виждаше и преживяваше всичко, каквото бе чувствувала тогава. Спомни си продължителния, тъжен, строг негов поглед при тия думи и разбра значението на укора и на отчаянието в тоя продължителен поглед.

„Аз се съгласих — казваше си сега Наташа, — че би било ужасно, ако той останеше болен завинаги. Аз казах това тогава само защото това би било ужасно за него, а той го разбра иначе. Той разбра, че то би било ужасно за мене. Тогава той още искаше да живее — страхуваше се от смъртта. И аз тъй грубо, тъй глупаво му отговорих. Аз не мислех това. Аз мислех съвсем друго. Ако кажех каквото мислех, бих казала: нека той умира, непрекъснато да умира пред очите ми, аз пак бих била щастлива в сравнение с това, което съм сега. Сега… Няма нищо, никого. Знаеше ли той това? Не. Не знаеше и никога няма да го узнае. И сега никога, никога вече това не може да се поправи.“ И той отново й казваше същите думи, но сега във въображението си Наташа му отговаряше иначе. Тя го прекъсваше и му казваше: „Ужасно за вас, но не за мене. Вие знаете, че за мене без вас в живота няма нищо и че най-голямото щастие за мене е да страдам заедно с вас.“ И той хващаше ръката й и я стискаше тъй, както я бе стиснал в оная страшна вечер, четири дни преди смъртта. И в своето въображение тя му казваше още други нежни, любовни думи, които можеше да му каже тогава. „Аз те обичам… тебе… обичам, обичам…“ — казваше тя, като сключи конвулсивно ръце и стисна зъби с ожесточено усилие.

И сладка скръб я обзе, и сълзи бликнаха вече в очите й — но изведнъж тя се попита: кому говори това? Де е той и какъв е той сега? И отново всичко се забулваше със сухо, твърдо неразбиране, и отново, събрала напрегнато вежди, тя се вглеждаше нататък, дето беше той. И ето на, стори й се, че ей сега ще проникне в тайната… Но в тоя миг, когато неразбираемото сякаш вече й се разкриваше, силно тропване от дръжката на вратата порази болезнено слуха й. В стаята бързо и непредпазливо влезе прислужницата Дуняша с уплашено, съвсем без връзка с Наташа, изражение на лицето.

— Заповядайте при татко си, по-скоро — каза Дуняша с особено и оживено изражение. — Случило се е нещастие, за Пьотр Илич… писмо — рече тя, като изхлипа.

II

През това време освен общото чувство на отчуждение от всички хора Наташа изпитваше особено чувство на отчуждение от членовете на семейството си. Всичките й домашни — баща й, майка й, Соня — й бяха толкова близки, привични, толкова делнични, че всичките им думи и чувства й се струваха оскърбление за оня свят, в който тя живееше напоследък, и тя не само беше равнодушна към тях, но ги гледаше враждебно. Тя чу думите на Дуняша за Пьотр Илич и за някакво нещастие, но не ги разбра.

„Какво нещастие ги е сполетяло, какво нещастие може да бъде? У тях всичко е старо, катадневно и спокойно“ — каза си мислено Наташа.

Когато влезе в залата, баща й бързо излезе от стаята на графинята. Лицето му беше сбърчено и мокро от сълзи. Явно бе, че той беше изскочил от онази стая, за да може свободно да се разридае. Като видя Наташа, той махна с ръце отчаяно и избухна в болезнено конвулсивни хлипания, които изкривиха кръглото му меко лице.

— Пе… Петя… Иди, иди, тя… тя… те вика… — и се разрида като дете, заситни бързо с отслабналите си нозе, отиде до един стол и почти падна върху него, закривайки лице с ръцете си.

Изведнъж сякаш електрически ток мина по цялото същество на Наташа. Нещо страшно болезнено я удари по сърцето. Тя усети страшна болка; стори й се, че нещо в нея се откъсва е, че тя умира. Но след болката тя мигновено почувствува, че е освободена от забраната за живот, която тежеше върху й. Щом видя баща си и чу през вратата страшния, груб вик на майка си, тя мигновено забрави себе си и своята скръб. Отърча при баща си, но той безсилно замаха с ръка, като сочеше вратата за стаята на майка й. Оттам излезе княжна Маря, бледна, с трепереща долна челюст, хвана Наташа за ръката и почна да й приказва нещо. Наташа не я виждаше, нито я чуваше. Тя влезе в стаята с бързи стъпки, спря за миг, като че се бореше със себе си, и изтича при майка си.

Графинята лежеше в креслото, като се изпъваше странно неудобно и удряше глава в стената. Соня и прислужничките я държаха за ръцете.

— Наташа! Наташа!… — викаше графинята. — Не е истина, не е истина… Той лъже… Наташа! — викаше тя и отблъскваше ония, които я обкръжаваха. — Махнете се всички, не е истина! Убили го!… Ха, ха, ха!… Не е истина!

Наташа опря коляно на креслото, наведе се над майка си, прегърна я, дигна я с неочаквана сила, обърна лицето й към себе си и се притисна до нея.

— Мамичко!… Миличка!… Аз съм тук, мила мамичко — шепнеше й тя, без да млъква нито за миг.

Тя не пускаше майка си, бореше се нежно с нея, поиска да дадат възглавници, вода, разкопча и раздра роклята на майка си.

— Мила моя, гълъбче… Мамичко… душичко — шепнеше, без да спира, тя, целуваше главата й, ръцете и лицето и усещаше как неудържимо като ручей течаха сълзите й, гъделичкайки носа и бузите.

Графинята стисна ръката на дъщеря си, затвори очи и за миг затихна. Но изведнъж, с непривична бързина, стана, погледна безсмислено наоколо си и като видя Наташа, почна с все сила да стиска главата й. След това изви към себе си нейното сбърчено от болка лице и дълго го гледа.

— Наташа, ти ме обичаш — рече тя с тих, доверчив шепот. — Наташа, нали няма да ме излъжеш? Нали ще ми кажеш цялата истина?

Наташа я гледаше с изпълнени от сълзи очи и в очите и в лицето й имаше само молба за прошка и обич.

— Миличка, мамичко — повтаряше тя, напрягайки всичките сили на обичта си, за да може някак да поеме върху си излишъка от мъката, която премазваше майка й.

И в безсилната си борба с действителността, като не искаше да вярва, че тя може да живее, когато нейното обично, цъфтящо от живот момче е убито, майката отново се спасяваше от действителността в света на безумието.

Наташа не помнеше как бе минал тоя ден, нощта, следният ден и следната нощ. Тя не спа и не се отделяше от майка си. Обичта на Наташа, упорита и търпелива — не като обяснение, не като утеха, а като призив да живее, — обгръщаше всеки миг и сякаш от всички страни графинята. На третата нощ графинята затихна за няколко минути и Наташа затвори очи, като склони глава върху страничното облегало на креслото. Креватът скръцна, Наташа отвори очи. Графинята бе седнала на кревата и тихо приказваше.

— Колко се радвам, че си дойде. Ти си уморен, искаш ли чай? — Наташа се приближи до нея. — Ти си се разхубавил и си възмъжал — продължи графинята, като хвана дъщеря си за ръката.

— Мамичко, какво приказвате!…

— Наташа, него го няма, няма го вече!… — И като прегърна дъщеря си, графинята за пръв път заплака.

III

Княжна Маря отложи заминаването си. Соня и графът се помъчиха да заменят Наташа, но не можаха. Те видяха, че само тя можеше да удържа майка си от безумното отчаяние. Три седмици Наташа неотстъпно живя при майка си, спа на кресло в нейната стая, даваше й да пие, хранеше я и говореше с нея, без да спре — говореше, защото единствено нейният нежен, гальовен глас успокояваше графинята.

Душевната рана на майката не можа да заздравее. Смъртта на Петя разруши половината й живот. Месец след известието за смъртта на Петя, което я бе заварило свежа и бодра петдесетгодишна жена, тя излезе от стаята си полумъртва и без никакво участие в живота — баба. Но същата рана, която наполовина уби графинята, тая нова рана възвърна Наташа към живота.

Душевната рана, причинена от разкъсване на духовното същество, колкото и странно да изглежда това, се затваря постепенно, също както физическата рана. И след като дълбоката рана е заздравяла и външно краищата й са се събрали, душевната, както и физическата рана заздравява само ако извътре напира силата на живота.

Тъй заздравя раната на Наташа. Тя мислеше, че животът й е свършен. Но изведнъж обичта към майка й й показа, че същината на нейния живот — обичта — е още жива в нея. Пробуди се обичта, пробуди се и животът.

Последните дни на княз Андрей свързаха Наташа с княжна Маря. Новото нещастие още повече ги сближи. Княжна Маря отложи заминаването си и последните три седмици се грижеше за Наташа като за болно дете. Последните седмици, прекарани от Наташа в стаята на майка й, изчерпаха физическите й сили.

Веднъж, по пладне, като забеляза, че Наташа трепери в трескави тръпки, княжна Маря я заведе в своята стая и я нагласи на леглото си. Наташа легна, но когато княжна Маря спусна завесите и понечи да излезе, Наташа я повика при себе си.

— Не ми се спи, Мари, поседи при мене.

— Ти си уморена, опитай се да заспиш.

— Не, не. Защо ме отведе? Тя ще попита.

— Тя е много по-добре. Днес тъй хубаво приказва — рече княжна Маря.

Наташа лежеше в постелята и в полумрака на стаята разглеждаше лицето на княжна Маря.

„Прилича ли на него? — мислеше Наташа. — Да, прилича и не прилича. Но тя е особена, чужда, съвсем нова, непозната. И тя ме обича. Какво има в душата й? Само добро. Но как? Как мисли тя? Как гледа на мене? Да, тя е прекрасна.“

— Маша — каза тя, като притегли плахо ръката й към себе си. — Маша, недей мисли, че съм лоша. Не, нали? Маша, миличка. Колко те обичам. Нека бъдем съвсем, съвсем приятелки.

И като я прегърна, Наташа почна да целува ръцете и лицето й. Княжна Маря се засрами и в същото време зарадва от тая проява на чувствата на Наташа.

От тоя ден между княжна Маря и Наташа се установи страстно и нежно приятелство, каквото може да съществува само между жените. Те непрекъснато се целуваха, казваха си нежни думи една на друга и повечето от времето си прекарваха заедно. Ако едната излизаше, другата биваше неспокойна и бързаше да отиде при нея. Когато биваха заедно, и двете се чувствуваха по-добре, отколкото поотделно всяка сама със себе си. Между тях се установи чувство, по-силно от приятелството: то беше изключителното чувство, че можеш да живееш само в присъствието на другия.

Понякога те по цели часове мълчаха; понякога, легнали вече, почваха да говорят и говореха до заранта. Най-често говореха за далечното минало. Княжна Маря разказваше за детинството си, за майка си, за баща си, за мечтите си; и Наташа, която по-рано със спокойно неразбиране се извръщаше от тоя живот, изпълнен с преданост и покорност, от тая поезия на християнска самоотверженост, сега, чувствувайки се свързана чрез обичта с княжна Маря, обикна и миналото на княжна Маря и разбра тая неразбирана досега от нея страна на живота. Тя не смяташе да прилага в своя живот покорност и самоотверженост, защото бе свикнала да търси други радости, но разбра и обикна в другата тая неразбирана по-рано от нея добродетел. А за княжна Маря, която слушаше Наташа да разправя за детинството и за първата си младост, също така се откриваше една неразбирана по-рано страна на живота, вярата в живота и в насладите на живота.

Те все така никога не говореха за него, за да не нарушават с думи, както им се струваше, онова високо чувство, което носеха в себе си, а това премълчаване за него ги караше постепенно да го забравят, без сами да съзнават това.

Наташа бе отслабнала, побледняла и физически бе толкова слаба, че всички постоянно приказваха за здравето й и това й беше приятно. Но понякога неочаквано я връхлиташе не само страх от смъртта, но страх от болест, от слабост, от загубване на хубостта си и понякога, без да ще, тя внимателно разглеждаше голата си ръка, учудвайки се на слабостта си, или се вглеждаше сутрин в огледалото в своето удължено и жалко, както й се струваше, лице. Струваше й се, че тъй трябва да бъде, но в същото време й ставаше страшно и тъжно.

Веднъж тя се качи бързо горе и се задъха. Тя веднага си измисли работа долу и оттам пак изтича горе, за да провери силите си и да се наблюдава.

Друг път извика Дуняша и гласът й прозвуча дрезгаво. Тя втори път я извика, макар че бе чула стъпките й, извика я с оня гръден глас, с който пееше, и се вслуша в него.

Тя не знаеше това и не би го повярвала, но под оня слой тиня, който й се струваше непроницаем и който бе застлал душата й, вече покарваха тънките, нежни, млади иглички на тревата, които щяха да се вкоренят и така да застелят с жизнените си стръкчета потисналата я мъка, че скоро тя нямаше да се вижда и забелязва. Раната заздравяваше отвътре.

В края на януари княжна Маря замина за Москва и графът настоя и Наташа да замине с нея, за да се посъветва с докторите.

IV

След сблъскването при Вязма, дето Кутузов не можа да сдържи желанието на войските си да отхвърлят, да отрежат и т.н., по-нататъшното движение на бягащите французи и на тичащите подире им руси се извърши до Красное без сражения. Бягството беше толкова бързо, че тичащата след французите руска армия не успяваше да ги настигне, че конете в кавалерията и артилерията спираха и че сведенията за движението на французите бяха винаги неверни.

Хората от руската войска бяха толкова измъчени от това непрестанно движение по четиридесет версти в денонощие, че не можеха да се движат по-бърже.

За да се разбере до каква степен бе изтощена руската армия, трябва само ясно да се разбере значението на факта, че като бе загубила през цялото си движение от Тарутино нататък не повече от пет хиляди души ранени и убити и като не загуби дори стотина души пленници, руската армия, която излезе от Тарутино с около сто хиляди на брой, пристигна в Красное с около петдесет хиляди.

Бързото движение на русите подир французите действуваше на руската армия също тъй разрушително, както и бягството на французите. Разликата беше само в това, че руската армия се движеше по своя воля, без заплаха от гибел, която висеше над френската армия, и в това, че изостаналите болни от французите оставаха в ръцете на врага, а изостаналите руси оставаха у дома си. Главната причина за намаляването на Наполеоновата армия беше бързината на движението и безспорно доказателство за това е съответното намаляване на руските войски.

Цялата дейност на Кутузов, както това бе при Тарутино и при Вязма, беше насочена само да не спира — доколкото бе във властта му — това гибелно за французите движение (както искаха в Петербург, а също така и руските генерали в армията), а да му съдействува и да облекчава движението на своите войски.

Ала освен проявените с времето умора и грамадно намаление на войските, причинени от бързината на движението, Кутузов имаше и друга причина да забавя движението на войските и да изчаква. Целта на руските войски беше — да следват французите. Пътят на французите беше неизвестен и затуй колкото по-близо до петите на французите вървяха нашите войски, толкова повече път изминаваха те. Само ако ги следваха на известно разстояние, можеше по най-кратък път да се пресичат зигзазите, които правеха французите. Всичките изкусни маньоври, предлагани от генералите, се изразяваха в придвижвания на войските и в увеличаване на преходите, единствената разумна цел бе да се намалят тия преходи. И през цялата кампания от Москва до Вилна дейността на Кутузов бе насочена към тая цел — и то не случайно, не временно, но тъй последователно, че той ни веднъж не й измени.

Не с ума си или с наука, а с цялото си руско същество Кутузов знаеше и чувствуваше онова, което чувствуваше всеки руски войник — че французите са победени, че враговете бягат и трябва да бъдат изпроводени; но заедно с войниците той чувствуваше цялата тежест на тоя поход, нечуван по бързината си и за сезона.

Ала на генералите, особено не руските, които искаха да се отличат, да учудят някого, да хванат в плен, неизвестно за какво, някой херцог или крал, на тия генерали им се струваше сега, когато всяко сражение беше и гнусно, и безсмислено, на тях им се струваше, че тъкмо сега е време да се дават сражения и да побеждават някого. Кутузов само свиваше рамене, когато му представяха един след друг проекти за маньоври с тия лошо обути, без кожухчета и полугладни войници, които за един месец, без сражения, се бяха стопили наполовина и които, при най-хубавите условия на продължаващото движение, трябваше да изминат до границата по-голямо пространство, отколкото изминатото дотогава.

Тоя стремеж да се отличат и маневрират, да отхвърлят и отрязват се проявяваше особено тогава, когато руски войски се натъкваха на френски.

Така се случи при Красное, дето мислеха, че ще намерят една от трите френски колони, а се натъкнаха на самия Наполеон с шестнадесет хиляди. Въпреки всички средства, употребени от Кутузов, за да избегне това гибелно сблъскване и да опази войските си, при Красное три дена продължи доизбиването на разбитите тълпи французи от измъчените хора на руската армия.

Тол написа диспозиция: die erste Colonne marschirt[1] и т.н. И както винаги всичко стана не по диспозицията. Принц Евгений Вюртембергски разстрелваше от възвишението бягащите нататък тълпи французи и искаше подкрепление, което не идеше. Французите, избикаляйки нощем русите, се пръскаха, криеха се в горите и се промъкваха, кой както можеше, по-нататък.

Милорадович, който казваше, че никак не се интересува за домакинските работи на отряда, когото никога, когато беше необходим, не можеха да го намерят, „chevalier sans peur et sans reproche“[2], както сам се наричаше, и любител на разговори с французите, изпращаше парламентьори, като искаше от французите да се предават, губеше време и правеше не онова, което му заповядваха.

— Момчета, подарявам ви тая колона — казваше той, когато отиваше при войските и сочеше на кавалеристите французите. И кавалеристите подкарваха с шпори и саби слабите, дръгливи коне, които едва се движеха, и след усилено напрежение тръгваха тръс и стигаха до подарената колона, тоест до тълпата измръзнали, вкочанени и гладни французи; и подарената колона хвърляше оръжие и се предаваше, нещо, което отдавна й се искаше.

При Красное взеха двадесет и шест хиляди пленници, стотици топове, някаква тояжка, която наричаха маршалски жезъл, и се препираха кой се е отличил там, и бяха доволни от това, но много съжаляваха, че не са заловили Наполеон или поне някой герой, маршал, и се укоряваха един друг, а особено Кутузов.

Тия хора, увлечени от страстите си, бяха само слепи изпълнители на най-тъжния закон за необходимостта; но те се смятаха герои и си въобразяваха, че онова, което вършеха, беше най-достойно и благородно дело. Те обвиняваха Кутузов и казваха, че още от началото на кампанията той им пречел да победят Наполеон, че мисли само за задоволяване на страстите си, че не искал да напусне Платнените заводи, защото там било спокойно; че при Красное спрял движението, защото, щом узнал, че там е Наполеон съвсем се объркал; че не е чудно да е в заговор с Наполеон, че е подкупен от него[3] и т.н. и т.н. Но не стигаше, че съвременниците, увличани от страсти, приказваха така — потомството и историците признаха Наполеон grand[4], а Кутузов: чужденците — хитър, развратен, слаб, придворен старик; русите — нещо неопределено — някаква кукла, полезна само с руското си име…

[1] Първа колона тръгва. ↑

[2] Рицар без страх и укор. ↑

[3] Записките на Уилсън. ↑

[4] Велик. ↑

V

През 12-а и 13-а година Кутузов направо бе обвиняван в грешки. Царят бе недоволен от него. А в неотдавна написаната история се казва, че Кутузов бил хитър придворен лъжец, който се страхувал от името на Наполеон и лишил, поради грешките си при Красное и Березина, руските войски от славата за пълна победа над французите.[1]

Такава е съдбата не на великите хора, не на grand homme, които руският ум не признава, а съдба на ония редки, винаги самотни хора, които, след като разберат волята на провидението, подчиняват на нея своята лична воля. Омразата и презрението на тълпата наказват тия хора за тяхното прозрение на висшите закони.

За руските историци (странно и страшно е да се каже това!) Наполеон — това най-нищожно оръдие на историята, което никога и никъде, дори в заточението си, не прояви човешко достойнство, — Наполеон е предмет на възхищение и възторг; той е grand. А Кутузов, човекът, който от началото до края на дейността си през 1812 година, от Бородино до Вилна, без нито веднъж ни с едно действие, ни с една дума да измени на себе си, който е един необикновен в историята пример на самоотверженост и на съзнаване още в настоящето бъдещото значение на събитията, Кутузов им се вижда нещо неопределено и жалко и когато говорят за Кутузов и за 12-а година, винаги сякаш малко ги е срам.

А всъщност мъчно можем да си представим историческо лице, чиято дейност да е тъй неизменно и постоянно насочена към една и съща цел. Мъчно можем да си представим цел, по-достойна и по-съвпадаща с волята на целия народ. Още по-мъчно е да се намери друг пример в историята, дето целта, която си е поставило някое историческо лице, да е тъй напълно постигната, както целта, към постигането на която бе насочена цялата дейност на Кутузов през 12-а година.

Кутузов никога не говори за четиридесетте века, които гледат от пирамидите, за жертвите, които той принася на отечеството, за онова, което смята да извърши или е извършил: той изобщо нищо не говореше за себе си, не играеше никаква роля, винаги изглеждаше най-прост и обикновен човек и приказваше най-прости и обикновени неща. Той пишеше писма на дъщерите си и на m-me Stael, четеше романи, обичаше общество от хубави жени, шегуваше се с генералите, офицерите и войниците и никога не противоречеше на хора, които искаха да му доказват нещо. Когато граф Растопчин отиде на Яузския мост при Кутузов с лични укори за това кой е виновен за гибелта на Москва и каза: „Нали обещахте, че няма да изоставите Москва без сражение?“, Кутузов отговори: „Аз наистина няма да изоставя Москва без сражение“, макар че Москва беше вече изоставена. Когато изпратеният от царя Аракчеев пристигна при него и каза, че би трябвало да се назначи Ермолов за началник на артилерията, Кутузов отговори: „Да, и аз току-що казах това“, макар че преди минута бе казал съвсем друго. Какво го интересуваше него, единствения сред глупавата тълпа, която го обкръжаваше, който разбираше тогава целия огромен смисъл на събитията, какво го интересуваше дали върху своя или върху неговия гръб ще хвърли граф Растопчин вината за нещастието на столицата? Още по-малко можеше да го занимава кого ще назначат за началник на артилерията.

Тоя стар човек, стигнал от опита на живота до убеждението, че мислите и думите, които им служат за израз, не са двигатели на хората, не само в тия случаи, но непрестанно говореше съвсем безсмислени думи, първите, които минаваха през главата му.

Но същият тоя човек, тъй пренебрежителен към думите си, ни веднъж през цялата своя дейност не каза ни една дума, която да не е съгласувана с единствената цел, към постигането на която той вървя през всичкото време на войната. Очевидно, без да ще, с тежка увереност, че няма да го разберат, неведнъж при най-различни обстоятелства той изказваше мисълта си. Като се почне от Бородинското сражение, от което почна несъгласието между него и окръжаващите го, единствен той казваше, че Бородинското сражение е победа и повтаряше това и устно, и в рапорти, и в донесения — чак до смъртта си. Единствен той каза, че загубването на Москва не е загубване на Русия. Той в отговор на Лористън по предложението за мир отговори, че мир не може да има, защото волята на народа е такава; единствен той през време на френското отстъпление каза, че всички наши маньоври не са необходими, че всичко само ще стане по-хубаво, отколкото го желаем, че на неприятеля трябва да му се построи златен мост, че нито Тарутинското, нито Визмененото, нито Красненското сражение са потребни, че трябва да стигнем до границата с някаква войска и че за десет французи той не дава и един русин.

И единствен той, тоя придворен човек, както ни го рисуват, човекът, който излъгва Аракчеев, за да угоди на царя — единствен той, тоя придворен човек, във Вилна изпада в немилост пред царя, като казва, че по-нататъшната война отвъд границата е вредна и безполезна.

Но само думите не биха доказали, че той е разбирал тогава значението на събитията. Неговите действия — всички, без ни най-малкото изключение, всички са насочени към една и съща цел, която се състои от три неща: 1. Да напрегне всичките си сили за сблъскване с французите; 2. Да ги победи; 3. Да ги изгони от Русия, като облекчи колкото е възможно бедствията на народа и войската.

Той, тоя бавен Кутузов, чийто девиз е търпение и време, враг на решителните действия, дава Бородинското сражение, като прави приготовленията си за него с безпримерна тържественост. Той, тоя Кутузов, който преди Аустерлицкото сражение казва, че то ще бъде загубено, в Бородино, въпреки уверенията на генералите, че сражението е загубено, въпреки нечувания в историята пример, че след спечелено сражение войската трябва да отстъпи, единствен той, в противовес на всички, до смъртта, си твърди, че Бородинското сражение е победа. Единствен той през всичкото време на отстъплението настоява да не се дават сражения, които са безполезни сега, да не се почва нова война и да не се излиза вън от границите на Русия.

Сега лесно може да се разбере значението на събитието, ако само не се поставят на тая дейност на масите цели, които бяха тогава в главите на десетина души, защото цялото събитие с неговите последици е пред нас.

Но как тогава тоя стар човек, сам срещу схващанията на всички, е могъл да долови, тъй вярно да долови тогава значението на народния смисъл на това събитие, и то така, че ни веднъж през цялата си дейност да не му измени?

Изворът на тая необикновена сила на прозрение в смисъла на явленията, които стават, е в онова народно чувство, което той носеше в себе си — в пълната негова чистота и сила.

Само увереността, че той притежава това чувство, накара народа по такива странни пътища да избере него, лишения от царското благоволение старец и против волята на царя, за представител на народната война. И само това чувство го постави на най-голямата човешка висота, отдето той, главнокомандуващият, насочваше всичките си сили не за да се убиват и изтребват хората, а за да се спасяват и жалят.

Тая проста, скромна и затуй истински величествена фигура не можеше да се вмести в оная лъжлива, измислена от историята форма на европейски герой, който мнимо управлява хората.

За лакея не може да има велик човек, защото лакеят има свое понятие за величие.

[1] Историята на 1812 год. от Богданович: характеристика на Кутузов и разсъждения за незадоволителните резултати от сраженията при Красное. ↑

VI

5 ноември беше първият ден от тъй нареченото Красненско сражение. Преди мръкване, когато след много препирни и грешки на генералите, които бяха завел войските си не там, дето трябваше. След разпращане на адютанти с противни на първите заповеди, когато стана вече ясно, че неприятелят навсякъде бяга и сражение не може и няма да има, Кутузов напусна Красное и отиде в Доброе, дето бе преместена днес главната квартира.

Денят беше ясен и мразовит. Кутузов, с грамадна свита недоволни от него, шушукащи зад гърба му генерали, яхнал тлъстото си бяло конче, отиваше към Доброе. По целия път се трупаха, за да се постоплят около огньовете, групи заловени през днешния ден френски пленници (през тоя ден бяха взели седем хиляди). Близо до Доброе грамадна тълпа дрипави, омотани и завити, с каквото им бе попаднало, пленници, дигаха висока глъчка, спрели на пътя до дълга редица отпрегнати френски оръдия. Когато главнокомандуващият приближи, глъчката затихна и всички се втренчиха в него; той се движеше бавно по пътя със своята бяла фуражка с червена околожка й с ватирания си шинел, издут като гърбица зад раменете. Един от генералите му докладва де са били заловени оръдията и пленниците.

Кутузов изглеждаше угрижен и не чуваше думите на генерала. Той недоволно присвиваше очи и внимателно и втренчено се вглеждаше в ония фигури на пленниците, които имаха особено жалък вид. Повечето от лицата на френските войници бяха обезобразени от измръзнали носове и бузи и почти всички бяха с червени, подути и гноясали очи.

Една групичка французи бе застанала близо до пътя и двама войници — лицето на единия беше покрито с пришки — късаха с ръце парче сурово месо. Имаше нещо страшно и животинско в бързия поглед, който те хвърлиха към минаващите, и в злобното изражение, с което войникът с пришките погледна Кутузов и веднага се обърна и продължи работата си.

Кутузов дълго и внимателно гледа тия двама войника; той още повече се смръщи, присви очи и замислено поклати глава. На друго място той видя един руски войник, който се смееше, като потупваше по рамото един французин и ласкаво му приказваше нещо. Кутузов поклати глава със същото изражение.

— Какво казваш? Какво? — попита той генерала, който продължаваше да докладва, като насочваше вниманието на главнокомандуващия към взетите френски знамена, изправени пред фронта на Преображенския полк.

— А, знамена! — рече Кутузов, като очевидно с усилие се откъсна от онова, което заемаше мислите му, Той погледна разсеяно наоколо си. Хиляди очи от всички страни го гледаха, очаквайки какво ще каже.

Той спря пред Преображенския полк, въздъхна тежко и затвори очи. Някой от свитата махна с ръка, за да се приближат войниците, които държаха знамената, и да ги наредят около главнокомандуващия. Кутузов мълча няколко минути и явно без желание, подчинявайки се на положението си, дигна глава и заговори. Множество офицери го заобиколиха. Той изви очи към офицерите, изгледа ги внимателно и позна някои от тях.

— Благодаря на всички! — каза дой, като се обърна към войниците и след това пак към офицерите. Във възцарилата се около него тишина ясно се чуваха неговите бавно изговаряни думи. — Благодаря на всички за тежката и вярна служба. Победата е пълна и Русия няма да ви забрави. Слава на вас навеки! — Той млъкна и погледна наоколо си.

— Наведи, наведи му главата — каза той на един войник, който държеше знаме с френския орел и без да ще, го беше наклонил пред знамето на преображенците. — По-ниско, по-ниско, ха така. Ура, момчета! — каза той, като изви бързо брадичката си към войниците.

— У-ра-ра-ра! — зареваха хиляди гласове.

Докато войниците викаха, Кутузов, прегърбен на седлото, наведе глава и окото му светна с кротък, като че насмешлив блясък.

— Вижте какво, братчета… — каза той, когато гласовете млъкнаха.

И изведнъж гласът и изражението му се промениха: престана да говори главнокомандуващият, а заговори обикновен, стар човек, който очевидно искаше да съобщи нещо крайно необходимо на другарите си.

Множеството от офицери и войнишките редици се раздвижиха, за да чуят по-хубаво какво щеше да каже той.

— Ето какво, братчета. Знам, тежко ви е, но какво да се прави! Потърпете, малко остана. Ще изпроводим гостите и тогаз ще си починем. За вашата служба царят няма да ви забрави. На вас ви е тежко, но вие все пак сте си в къщи, а те — виждате ли доде стигнаха — каза той, като посочи пленниците. — По-зле от най-нещастните просяци. Докато бяха силни, ние не ги жалехме, а сега можем и да ги съжалим. И те са хора. Тъй ли, момчета?

Той гледаше около себе си и в упоритите, почтително недоумяващи, устремени в него погледи четеше съчувствие към думите си и от старческата усмивка, която бърчеше като лъчи ъглите на устните и очите, лицето му ставаше все по-светло и по-светло. Той млъкна за малко и наведе глава сякаш в недоумение.

— А пък, да си кажем правичката, кой ги е викал да дохождат? Пада им се, тяхната м… — каза изведнъж той и дигна глава. И като замахна с камшика, за първи път през цялата кампания препусна и се отдалечи от радостно разсмелите се и заревали „ура“ разбъркани войнишки редици.

Казаните от Кутузов думи едва ли бяха разбрани от войските. Никой не би могъл да предаде съдържанието на речта на фелдмаршала — отначало тържествена, а накрая простодушно старческа; ала сърдечният смисъл на тая реч не само беше разбран, но същото това чувство на величествено тържество, съчетано с жалост към врага и съзнание за своята правота, изразено тъкмо с тая старческа добродушна ругатня, същото това чувство се криеше в душата на всеки войник и се изрази в радостен, дълго немлъкващ вик. Когато след това един от генералите попита няма ли главнокомандуващият да заповяда да дойде каляската, Кутузов, който очевидно беше силно развълнуван, отговаряйки, неочаквано изхлипа.

VII

Беше вече мръкнало, когато на 8 ноември, последния ден на Красненските сражения, войските стигнаха на мястото, дето щяха да нощуват. Целият ден беше тих, мразовит, с падащ лек рядък сняг; привечер почна да се прояснява. През снежинките се виждаше черно-лилавото звездно небе и мразът се засили.

Мускетарският полк, който бе напуснал Тарутино на брой три хиляди души, а сега деветстотин, пристигна един от първите на определеното за нощуване място, в едно село край шосето. Квартириерите, които посрещнаха полка, съобщиха, че всички къщи са заети от болни и умрели французи, от кавалеристи и щабове. Имаше само една къща — за полковия командир.

Полковият командир отиде в определената за него къща. Полкът отмина и до най-крайните селски къщи, при шосето, постави пушките на пирамиди.

Като грамадно, многочленно животно полкът почна да гласи леговището и храната си. Една част от войниците се пръсна до колене в сняг из брезовата гора, която беше вдясно от селото, и в гората веднага се чуха удари от брадва и ножове, пращене от кършене на клони и весели гласове; други се въртяха сред полковите каруци и коне, които бяха събрани накуп, вземаха казани и сухари и даваха храна на конете; трети се пръснаха из селото, за да нагласяват помещения за щабните, като изнасяха труповете на французите от къщите и издърпваха дъски, сухи дърва и слама от покривите за огньове и плетове — за завет от студа.

Петнайсетина войника зад къщите, в края на селото, с весели викове клатеха високия плет на една плевня, покривът на която беше вече дигнат.

— Давай, давай, отведнъж натисни! — викаха разни гласове и в тъмнината на нощта с мразовито пращене се клатеше грамадният, посипан със сняг плет. Долните колове пращяха все по-често и по-често и най-сетне плетът се събори заедно с войниците, които го натискаха. Разнесе се гръмлив грубо-радостен вик и смях.

— Хващай! По двама! Дай насам пръта! Ха тъй! Къде се пъхаш?

— Хайде отведнъж… Чакайте, момчета!… С подвикване!

Всички млъкнаха и един не силен кадифено-приятен глас запя песен. В края на третата строфа, веднага щом заглъхна последният звук, двайсет гласа викнаха дружно: „У-у-ууу! Хайде! Отведнъж! Натискайте, деца!…“ Ала въпреки дружните усилия плетът слабо мръдна и в настъпилото мълчание се чу тежко пъхтене.

— Хей вие, шеста рота! Дяволи! Я помогнете… и ние ще ви потрябваме.

Двайсетина души от шеста рота, които отиваха в селото, се присъединиха към ония, които теглеха плета; и плетът, дълъг пет-шест сажена и широк един сажен, като се изви и почна да натиска и убива раменете на запъхтените войници, се задвижи напред из селската улица.

— Я върви… Падай пък… Какво се спря? Ей тъй на…

Веселите неприлични ругатни не спираха.

— Вие — какво? — чу се неочаквано началнически глас на един войник, изтичал срещу носачите.

— Тук има господа; в къщата е генералът, а пък вие, дяволи, попържате на майка. Ще ви дам аз! — извика фелдфебелът, замахна силно и удари в гърба първия войник, който му попадна. — Мигар не може тихо?

Войниците млъкнаха. Оня, когото фелдфебелът бе ударил, почна с пъшкане да избърсва лицето си, което бе одраскал до кръв, като се блъсна в плета.

— Гледай го, дяволът, как бие! На̀, цялата ми мутра разкървави — рече той плахо-шепнешком, когато фелдфебелът си отиде.

— Не ти ли се харесва? — рече един засмян глас и като понижиха гласовете си, войниците тръгнаха по-нататък. Щом излязоха от селото, те отново заприказваха пак тъй силно, като ръсеха приказките си все със същите безцелни ругатни.

В къщата, покрай която минаха войниците, се бе събрало висшето началство и докато пиеха чай, се водеше оживен разговор за изтеклия ден и за предполаганите маньоври за утре. Смятаха да почнат флангови марш вляво, да отрежат вицекраля и да го пленят.

Когато войниците домъкнаха плета, в разни страни вече пламтяха огньове. Пращяха дървета, топеше се снегът и черните сенки на войниците щъкаха насам-нататък по утъпкания сняг из цялото заето пространство.

Секири и ножове работеха на всички страни. Всичко се вършеше без никаква заповед. Мъкнеха дърва за запас през нощта, правеха колибки за началството, котелките вряха, преглеждаха се пушките и амуницията.

Домъкнатият от осма рота плет е изправен в полукръг откъм север, подпрян с чатали и пред него е накладен огън. Свириха вечерна заря, направиха проверка, навечеряха се и се настаниха за през нощта около огньовете — един да кърпи обущата си, друг да пуши с лула, трети, съблечен гол, да гори въшките си.

VIII

Би казал човек, че в почти невъобразимо тежките условия на съществуване по онова време, в което се намираха руските войници — без топли ботуши, без кожухчета, без покрив над главата си, при -18°, дори без пълна дажба храна, която невинаги успяваше да стигне до армията, — би казал човек, че войниците трябваше да представляват най-тъжно и безнадеждно зрелище.

Ала, напротив, никога и в най-хубавите материални условия войската не беше по-весела и по-оживена наглед. Това ставаше, защото всеки ден от войската се изхвърляше всичко, което почваше да се отчайва или да отслабва. Всичко, което беше физически и нравствено слабо, отдавна вече бе останало назад и тук беше само цветът на войската — по силата на духа и на тялото.

В осма рота, която се бе заградила с плета, се бяха събрали повече хора. Двама фелдфебели бяха седнали при тях и огънят гореше по-буйно от другите. Всеки, който искаше да седне на завет до плета, трябваше да донесе дърва.

— Хей, Макеев, какво стана, ти… пропадна ли? Вълци ли те изядоха? Я донеси дърва — викаше един войник с червеникава мутра и коси, като свиваше очи и примигваше от дима, но не се дръпваше от огъня. — Я ти пък, гарго, донеси дърва — обърна се той към друг. Червенокосият, който не бе нито унтерофицер, нито ефрейтор, беше здрав войник и затуй заповядваше на по-слабите от него. Слабичкият, дребничък, с остро носле войник, когото нарекоха гарга, покорно стана и тръгна да изпълни заповедта; но в това време в осветеното от огъня пространство се появи тънката красива фигура на един млад войник, който носеше наръч дърва.

— Дай ги тук. Ха така!

Накършиха дървата, натрупаха ги, почнаха да ги раздухват с уста и с полите на шинелите си и пламъкът засъска и запращя. Войниците се приближиха и запушиха лули. Младият хубав войник, който донесе дървата, сложи ръце на кръста си и почна бързо и ловко да тупа на едно място с премръзналите си крака.

— Ох, мамичко, студена роса, ама хубава, и по мускетаря… — припяваше той и сякаш хълцукаше на всяка сричка от песента.

— Хей, ще ти хвръкнат подметките! — извика червенокосият, като видя, че едната подметка на играча висеше отпрана. — Какво те е прихванало да играеш!

Играчът спря, откъсна висящата подметка и я хвърли в огъня.

— Вярно, драги — рече той; после седна, извади от раницата парче френски син плат и почна да обвива крака си. — От парата се отпрали — добави той, като протегна крака към огъня.

— Скоро ще отпуснат нови. Разправят, че щом ги пречукаме докрай, на всички ще раздадат по двойна дажба.

— Виж, Петров, кучият син, изостана и той — рече фелдфебелът.

— Аз отдавна го бях забелязал — каза друг.

— Е, че нищо и никакво войниче…

— А пък в трета рота разправяха, че вчера девет души липсвали.

— Ами че като ти премръзнат краката, накъде, кажи ми, ще вървиш?

— Е, празни работи дрънкате! — рече фелдфебелът. — Май и на тебе ти се ще същото? — обърна се укорно един стар войник към оня, който каза, че краката му са премръзнали.

— А пък ти — какво мислиш? — стана неочаквано зад огъня и каза с писклив и разтреперан глас остроносият войник, когото наричаха гарга. — Който е охранен, ще отслабне, на слабия — смърт. Ей на такива като мене. Сили нямам вече — каза изведнъж и решително той, като се обърна към фелдфебела, — нареди да ме изпратят в болницата, кокалите ме въртят, не мога повече; как няма да изостанеш…

— Добре де, стига, стига — рече спокойно фелдфебелът.

Войничето млъкна и разговорът продължи.

— Малко ли от тия французи хванахме днес, ама свестни ботуши, право да си кажем, ни един, нямаше, само името им ботуши — почна нов разговор един войник.

— Всичките — казаците ги събуха. Чистиха квартира за полковника и ги изнасяха. Жалко ти ставаше, като гледаш, момчета — рече оня, който тропаше на едно място. — Раздърпаха ги, а един, вярваш ли, жив, и бърбори нещо там, по тяхно си.

— А пък чисти хора, момчета — рече първият. — Бели, на, като бреза бели, и има лични, май че благородни.

— Че ти какво мислиш? Той е събрал от всички звания.

— А пък нищо не разбират по нашенски — с усмивка на недоумение каза оня, който тропаше на едно място. — Аз му казвам: „От кое си царство?“, а той си бърбори по тяхному. Чуден народ!

— Ама чудно нещо, братлета — продължи оня, който се дивеше на белотата им, — селяните около Можайск разправяха, че като почнали да събират убитите, дето беше сражението, та, речи го, месец, казва, лежали там умрелите, техните де. И знаеш ли, казва, лежи, казва, техният, бял като хартия, чист, на нищичко не мирише.

— Е, как, да не е от студа? — попита един.

— Ама че си умен! От студа! Че нали беше горещо. Ако беше от студа, и нашите нямаше да се вмиришат. А пък, казва, приближиш ли се до наш — целият, казва, изгнил и червясал. Ей тъй, казва, вържем се с кърпи, че извием мутра и ги влачим; не се търпи. А техните, казва, като хартия бели, и на нищичко не миришат.

Всички замълчаха.

— Трябва да е от храната — рече фелдфебелът, — господарска храна са плюскали.

Никой не възрази.

— Разправяше тоя селянин, при Можайск, дето беше сражението, събрали ги от десет села, двайсет дни карали с коли и не могли да ги закарат, умрелите де. Безброй вълци казва…

— Онуй сражение беше истинско — рече старият войник. — Има за какво да се споменува; а пък всичко подир него… Ей тъй, за мъка на хората.

— Така си е, чичко. По онзи ден ги настигнахме, а пък те — не пускат да ги доближиш. Бързо хвърлиха пушките. На коленки. Пардон — казват. Тъй, само за пример де. Разправяха, че Платов два пъти самия Полион хващал. Ама не знаел думата. Хване го уж, а ей на, в ръцете му се престори на птица, хвръкне — и отхвръкне. И да го убиеш — няма как.

— Ама, какво те гледам, бива те да лъжеш, Кисельов.

— Каква ти лъжа, същинска истина.

— А пък според мене, да го хвана аз, в земята ще го закопая. И с трепетликов кол. Колко народ е погубил.

— Все едно, ще го свършим, няма къде вече да ходи — каза старият войник, като се прозя.

Разговорът затихна, войниците почнаха да се готвят за спане.

— Я виж звездите — безброй, и как светят! Също като че жените са прострели платна — рече един войник, любувайки се на Млечния път.

— Това, момчета, показва берекет.

— Още малко дръвца ще трябват.

— Стоплиш гърба, а шкембето измръзне. Опака работа.

— О, Господи!

— Какво се блъскаш, само за тебе ли е тоз огън? Гледай го… разположил се.

В настъпилото мълчание се чу хъркане на някои заспали; останалите се обръщаха и се грееха и от време на време разговаряха помежду си. От един далечен, на стотина крачки, огън се чу дружен, весел смях.

— Виж, в пета рота дигат патърдия — рече един войник. — И народ — ужас!

Един войник се дигна и отиде до пета рота.

— Ама смешна работа — рече той, като се върна. — Двама хранцузи се домъкнали. Единият цял замръзнал, а другият — такъв един куражлия, чудо! Песни пее.

— О-о, я да идем да погледнем… — Няколко войника тръгнаха към пета рота.

IX

Пета рота беше до самата гора. Грамадният огън ярко гореше сред снега, като осветяваше нависналите от скреж клони на дървесата.

Посред нощ войниците от пета рота чуха в гората стъпки по снега и пращене на съчки.

— Момчета, мечка — рече един от войниците. Всички дигнаха глави: ослушаха се и от гората в ярката светлина на огъня излязоха две хванати една за друга и чудновато облечени човешки фигури.

Бяха двама французи, които се криеха в гората. Те се приближиха до огъня, като приказваха нещо с пресипнал глас на неразбран за войниците език. Единият беше по-висок на ръст, с офицерска шапка и изглеждаше съвсем отслабнал. Когато стигна до огъня, той понечи да седне, но падна на земята. Другият, дребничък, набит войник, вързал бузите си с кърпа, беше по-як. Той дигна другаря си и като посочи устата си, каза нещо. Войниците наобиколиха французите, постлаха един шинел на болния и донесоха каша и водка на двамата.

Изтощеният френски офицер беше Рамбал; вързаният с кърпа беше вестовоят му Морел.

Когато Морел изпи водката и доизяде котелката каша, той изведнъж болезнено се развесели и почна, без да спира, да разправя нещо на войниците, които не го разбираха. Рамбал не иска да яде и мълчаливо лежеше облакътен до огъня, загледан безсмислено със зачервените си очи в руските войници. От време на време той проточено изохкваше и пак млъкваше. Морел сочеше раменете му, искаше да каже на войниците, че той е офицер и че трябва да го стоплят. Един руски офицер, който бе дошъл до огъня, изпрати да попитат полковника дали няма да приеме при себе си френския офицер, за да го стоплят; и когато се върнаха и казаха, че полковникът заповядал да заведат офицера при него, предадоха на Рамбал да тръгне. Той стана и понечи да тръгне, но се олюля и щеше да падне, ако войникът, който беше близо до него, не го подхвана.

— Какво? Стига ти толкова, а? — рече един войник на Рамбал, като се усмихна подигравателно и смигна.

— Ама че си глупак! Какви ги дрънкаш! Селяндур, наистина селяндур — чуха се от разни страни укори към войника, който се бе пошегувал. Обкръжиха Рамбал, двама души го поеха на ръце, прехванаха и понесоха към къщата. Рамбал прегърна войниците за шиите и когато го понесоха, почна жаловито да приказва:

— Oh, mes braves, oh, mes bons, mes bons amis! Voila des hommes! Oh, mes braves, mes bons amis![1] — и прислони глава като дете върху рамото на един войник.

През това време Морел седеше на най-хубавото място, заобиколен от войниците.

Морел, дребничък, набит французин с възпалени сълзящи очи и вързан като селянка с кърпа през фуражката, беше облечен в женско кожухче. Личеше, че той вече се е поопил и прегърнал с едната си ръка седящия до него войник, пееше с пресипнал пресеклив глас френска песен. Войниците, с ръце на кръста, го гледаха.

— Ха-де, ха-де, я ме научи! Аз бързо ще я запомня. Как?… — рече шегобиецът-песнопоец, когото Морел бе прегърнал.

Vive Henri quatre,

Vive ce roi vaillant![2] —

изпя Морел, като намигна.

Ce diable a quatre…

— Виварика! Виф серувару! Сидябляка!… — повтори войникът, като махна с ръка и наистина схвана мелодията.

— Гледай, как майсторски! Хо-хо-хо-хо! — избухна от разни страни груб, радостен смях. Морел, който се бе сбърчил, също се смееше.

— Е, карай, още, още!

Qui eut le triple talent,

De boire, de battre

Et d’etre un vert galant…[3]

— И това е както трябва. Я, я, Залетаев!…

— Кю… — изговори с усилие Залетаев. — Кю-ю-ю… — изви той, като издаде напред усърдно устните си — летриптала, де бу де ба и детравагала — изпя той.

— Хей, харно! Същински хранцузин! Хей… хо-хо-хо-хо! Е, искаш ли да ядеш още?

— Дай му още каша; скоро няма да се нахрани той от такъв глад.

Пак му дадоха каша; и Морел, усмихнат, започна трета котелка. По лицата на младите войници, които го гледаха, имаше радостни усмивки. Старите войници, които смятаха за неприлично да се занимават с такива празни работи, лежаха от другата страна на огъня, но от време на време се привдигаха на лакът и поглеждаха с усмивка Морел.

— И те са хора — каза един от тях, като се увиваше в шинела. — И пелинът на свой корен расте.

— О-о! Господи, Господи! Колко много звезди са наизлезли, ужас! На студ… — И всичко притихна.

Звездите, сякаш разбрали, че сега никой няма да ги види, се разиграха по черното небе. Те ту възпламваха, ту загасваха, ту потрепваха, като си шепнеха усърдно за нещо радостно, но тайнствено.

[1] О, юнаци! О, мои добри, добри приятели! Ето на — хора! О, мои добри приятели! ↑

[2] Да живее Анри IV! Да живее тоя храбър крал! и т.н. (френска песен). ↑

[3]

Който имаше трояка дарба —

да пие, да се бие

и да бъде крайно любезен…

↑

X

Френските войски се топяха равномерно в математически правилна прогресия. И онова преминаване през Березина, за което толкова много бе писано, беше само една междинна степен от унищожаването на френската армия, а съвсем не решителен епизод от кампанията. Ако толкова много се е писало и пише за Березина от страна на французите, това е само защото на скъсания Березински мост бедствията, които преди това френската армия търпеше равномерно, тук се струпаха изведнъж, в един миг и в едно трагично зрелище, което се запомни от всички. А от страна на русите толкова много говореха и писаха за Березина само защото далеч от театъра на войната, в Петербург, бе съставен план (пак от Пфул) за залавяне на Наполеон в стратегическия капан на река Березина. Всички се бяха уверили, че всичко ще стане в действителност тъй, както е в плана, и затуй твърдяха, че тъкмо минаването на Березина е погубило французите. А всъщност, както личи от цифрите, резултатите от минаването на Березина бяха много по-малко гибелни за французите в загуба на оръдия и пленници, отколкото Красное.

Единственото значение на минаването през Березина е, че това преминаване очевидно и несъмнено доказа лъжливостта на всички планове за отрязване и верността на единствено възможния начин на действие, за който настояваше и Кутузов, и цялата войска (масата) — само да се върви след неприятеля. Множеството от французи бягаше с постоянно засилваща се бързина и с всичката енергия, насочена към постигане на целта. То бягаше като ранен звяр и не биваше да се изпречват на пътя му. Това се доказа не толкова от начина на прехвърлянето, колкото от движението по мостовете. Когато мостовете бяха скъсани, безоръжни войници, московски жители, жени с деца, които бяха във френския обоз, всички, по силата на инерцията, не се предадоха, а бягаха напред с лодки през замръзналата вода.

Тоя стремеж беше разумен. Положението и на ония, които бягаха, и на тия, които преследваха, беше еднакво лошо. Оставайки заедно със своите, всеки в определеното, заемано от него място между своите се надяваше, че ще има помощ от другаря си в бедствието. Ако се предадеше на русите, той щеше да бъде в същото положение на бедствие, но слизаше на по-ниска степен на разпределението при задоволяване нуждите на живота. На французите не бе необходимо да имат верни сведения, че половината пленници, за които русите не знаеха какво да ги правят, въпреки желанието си да ги спасят, загиваха от студ и глад; те чувствуваха, че не би могло да бъде иначе. Най-състрадателните руски началници и ония, които обичаха французите, дори и французите на руска служба, не можеха да сторят нищо за пленниците. Французите загиваха от бедствието, в което се намираше руската войска. Не можеше да се отнеме хлябът и облеклото от гладните и необходими войници, за да се дадат — не на вредните, не на омразните, не на виновните, но просто на ненужните французи. Някои правеха това, но те бяха само изключение.

Назад беше сигурна гибел; напред беше надеждата. Корабите бяха изгорени; нямаше друго спасение освен съвкупно бягство и към това съвкупно бягство бяха устремени всичките сили на французите.

Колкото по-надалеч бягаха французите, колкото по-жалки бяха остатъците им особено след Березина, на която поради петербургския план се възлагаха особени надежди, толкова по-силно се разпалваха страстите на руските военачалници, които се обвиняваха един друг и особено Кутузов. Смятаха, че несполуката на Березинския петербургски план ще бъде стоварена върху него и затова недоволството от него, презрението към него и подигравките с него се проявяваха все по-силно и по-силно. Подигравките и презрението, от само себе си се разбира, се проявяваха в почтителна форма, тъй че Кутузов не можеше и да попита в какво и за какво го обвиняват. С него не говореха сериозно; когато му докладваха и го молеха за позволение, държаха се тъй, като че изпълняваха тъжен обред, а зад гърба му смигаха и на всяка крачка се мъчеха да го измамят.

Всички тия хора, тъкмо защото не можеха да го разбират, бяха убедени, че със стареца няма какво да се приказва; че той никога не ще разбере цялото дълбокомислие на техните планове; че той ще им отговаря със своите фрази (струваше им се, че това са само фрази) за златния мост, за това, че в чужбина не може да се отиде с тълпа дрипльовци и т.н. Всичко туй те бяха го вече чували от него. И всичко, което казваше той — например, че трябва да се дочакат продуктите, че хората са без ботуши, всичко туй беше толкова просто, а всичко, което предлагаха те, беше толкова сложно и умно, че за тях беше очевидно: той беше глупав и стар, а те бяха гениални пълководци, но без власт.

Особено след съединяването с армията на блестящия адмирал и героя на Петербург Витгенщайн това настроение и щабните клюки стигнаха до крайни предели. Кутузов виждаше това и въздишайки, само свиваше рамене. Само веднъж след Березина той се разсърди и написа на Бенигсен, който правеше отделни донесения на царя, следното писмо:

„По причина на вашите болезнени припадъци благоволете, ваше високопревъзходителство, още с получаване на настоящото да тръгнете за Калуга, дето ще очаквате по-нататъшна заповед и назначение от негово императорско величество.“

Но след махането на Бенигсен в армията пристигна великият княз Константин Павлович, който участвуваше в началото на кампанията и беше отстранен от армията от Кутузов. Като пристигна в армията сега, великият княз съобщи на Кутузов, че императорът е недоволен от слабите успехи на нашите войски и от бавността на движението. Царят смятал тия дни да дойде при армията.

Старият човек, толкова опитен в придворните работи, колкото и във военните, тоя Кутузов, който същата година през август бе избран, въпреки волята на царя, за главнокомандуващ, тоя, който отстрани престолонаследника и великия княз от армията, тоя, който със своята власт, против волята на царя, заповяда да се изостави Москва, тоя Кутузов сега тутакси разбра, че неговото време бе вече свършило, че ролята му е вече изиграна и че той няма вече тая мнима власт. И не само по придворните отношения разбра той това. От една страна, той виждаше, че военната работа, в която той играеше ролята си, е свършена и чувствуваше, че призванието му е изпълнено. От друга страна, тъкмо в същото време той почна да усеща в старото си тяло физическа умора и необходимост от физическа почивка.

На 29 ноември Кутузов пристигна във Вилна — в своята добра Вилна, както казваше той. През службата си Кутузов на два пъти беше губернатор във Вилна. В богатата, оцеляла Вилна Кутузов освен удобствата за живеене, от които толкова отдавна бе лишен, намери стари приятели и спомени. И изведнъж, като се отдели от всички военни и държавни грижи, той потъна в равния, привичен за него живот, потъна, доколкото му даваха спокойствие страстите, които кипяха наоколо му, като че всичко, което ставаше сега и щеше да става в историческия свят, съвсем не го засягаше.

Чичагов, един от ония, които най-страстно се стремяха да отрязват и отблъсват французите, Чичагов, който отначало искаше да направи диверсия в Гърция, а сетне във Варшава, но съвсем не искаше да отива там, дето му заповядваха, Чичагов, познат със смелите думи, които казваше на царя, Чичагов, който смяташе, че Кутузов е облагодетелствуван от него, защото, когато той бе изпратен през 1811 година да сключи мир с Турция, без да питат Кутузов, като се убеди, че мирът вече е сключен, призна пред царя, че заслугата за сключването на мира е на Кутузов, та тоя Чичагов пръв посрещна Кутузов във Вилна пред замъка, дето трябваше да се настани Кутузов. Чичагов, във флотски вицмундир, с кортик, с фуражка под мишница, подаде на Кутузов строеви рапорт и ключовете на града. Онова презрително-почтително отношение на младежта към изумелия старец личеше до крайна степен в цялото държане на Чичагов, който знаеше вече обвиненията срещу Кутузов.

Като разговаряше с Чичагов, Кутузов му каза между другото, че екипажите с посъдина, които французите му бяха взели в Борисов, са запазени и ще му бъдат върнати.

— C’est pour me dire que je n’ai pas sur quoi manger… Je puis au contraire vous fournir de tout dans le cas meme ou vous voudriez donner des diners[1] — кипвайки, рече Чичагов, като искаше на всяка своя дума да докаже правотата си и затуй предполгаше, че и Кутузов е зает с това. Кутузов се усмихна с тънката си проницателна усмивка, сви рамене и каза:

— Ce n’est que pour vous dire ce que je vous dis.[2]

Във Вилна противно на волята на царя Кутузов спря по-голямата част от войските. Кутузов, както разправяха приближените му, през това си пребиваване във Вилна извънредно се бе отпуснал и отслабнал физически. Той неохотно се занимаваше с работите на армията, оставяше всичко на генералите си и докато очакваше царя, водеше безделен живот.

Тръгнал на 7 декември от Петербург със свитата си — граф Толстой, княз Волконски, Аракчеев и други, — царят на 11 декември пристигна във Вилна и с пътническата си шейна отиде направо в замъка. Пред замъка, въпреки силния студ, бяха застанали в пълна парадна униформа стотина генерали и щабни офицери и почетен караул от Семьоновския полк.

Куриерът, който стигна до замъка преди царя, препускайки с изпотена тройка, извика: „Иде!“ Коновницин се втурна в преддверието да доложи на Кутузов, който очакваше в малката стаичка на вратаря.

След една минута дебелата едра фигура на стареца в пълна парадна униформа, с всички ордени, покрили гърдите му, с пристегнат от шарф корем, излезе, олюлявайки се, на входната площадка. Кутузов сложи шапката си напряко лицето, взе в ръце ръкавиците си и малко на една страна, прекрачвайки с усилие стъпалата, слезе от тях и взе приготвения рапорт, за да го даде на царя.

Тичане, шепот, още една прехвърчала лудешки тройка — и всички очи се устремиха към препускащата насам шейна, в която вече се виждаха фигурите на царя и на Волконски.

Всичко това по петдесетгодишен навик подействува физически тревожно на стария генерал; той грижливо и бързо се опипа, оправи шапката си и отведнъж, тъкмо когато царят, слизайки от шейната, дигна очи към него, той се постегна и изпъна, подаде рапорта и заговори с отмерения си ласкателен глас.

С бърз поглед царят измери от глава до пети Кутузов, намръщи се за миг, но веднага се овладя, приближи се и като разтвори ръце, прегърна стария генерал. Отново по старо, привично впечатление и във връзка с интимната мисъл на царя тази прегръдка подействува както и друг път на Кутузов: той изхлипа.

Царят поздрави офицерите, семьоновския караул, още веднъж стисна ръката на стареца и влезе с него в замъка.

Когато остана насаме с фелдмаршала, царят му изрази недоволството си от бавността на преследването, от грешките в Красное и на Березина и му изказа съображенията си за бъдещия поход в чужбина. Кутузов не направи нито възражения, нито бележки. Сега на лицето му имаше същото покорно и безсмислено изражение, с което преди седем години той бе слушал заповедите на царя на Аустерлицкото поле.

Когато Кутузов излезе от кабинета и тръгна по залата с тежкия си плъзгащ вървеж, нечий глас го спря.

— Ваша светлост — каза някой.

Кутузов вдигна глава и дълго гледа в очите граф Толстой, който се беше изправил пред него с нещо мъничко на сребърна табла. Кутузов сякаш не разбра какво искаха от него.

Изведнъж той като че си спомни: по подпухналото му лице се мярна едва забележима усмивка и като се наведе ниско и почтително, взе онова, което беше на таблата. То беше орденът „Георгий“ 1-ва степен.

[1] Искате да ми кажете, че аз нямам съдове, в които да ям… Напротив, мога да ви услужа с всичко, дори ако искате да давате обеди. ↑

[2] Искам да кажа само това, което казвам. ↑

XI

На другия ден фелдмаршалът даде обяд и бал, които царят удостои с присъствието си. Кутузов бе награден с „Георгий“ 1-ва степен; царят му отдаваше най-високи почести; но недоволството на царя от фелдмаршала бе известно на всекиго. Пазеше се приличие и царят пръв даваше пример на това; но всички знаеха, че старецът е виновен и че не го бива за нищо. Когато на бала по стар, от времето на Екатерина обичай Кутузов заповяда при влизането на царя в балната зала да наведат в краката му взетите знамена, царят се намръщи неприятно и промълви думи, между които някои чуха: „Стар комедиант.“

Недоволството на царя от Кутузов се увеличи във Вилна особено защото Кутузов очевидно не искаше или не можеше да разбере значението на предстоящата кампания.

Когато на другия ден сутринта царят каза на събраните при него офицери: „Вие спасихте не само Русия; вие спасихте Европа“ — всички още тогава разбраха, че войната не е свършена.

Единствен Кутузов не искаше да разбира това и открито изказваше мнението си, че новата война няма да подобри положението и да увеличи славата на Русия, а може само да влоши положението й и да понижи оная висша степен на слава, дето според него беше стигнала сега Русия. Той се мъчеше да докаже на царя, че е невъзможно да се съберат нови войски; говори за тежкото положение на населението, за възможни несполуки и така нататък.

При такова настроение фелдмаршалът естествено беше само пречка и спирачка за предстоящата война.

За да се избягнат спречквания със стареца, намери се от само себе си изход, който беше в това, че, както в Аустерлиц и както в началото на кампанията с Барклай, измъкнаха изпод нозете на главнокомандуващия, без да го безпокоят и без да му съобщават за това, почвата на властта, върху която стоеше той, и я преместиха под самия цар.

За тази цел реформираха малко щаба и цялата съществена сила на Кутузовия щаб беше унищожена и прехвърлена върху царя. Тол, Коновницин и Ермолов получиха други назначения. Всички на висок глас разправяха, че фелдмаршалът е много отслабнал и е с разстроено здраве.

Той трябваше да бъде със слабо здраве, за да отстъпи мястото си на оня, който щеше да го замести. И наистина здравето му беше слабо.

Както естествено, просто и постепенно се бе явил Кутузов от Турция във финансовата палата в Петербург, за да събира опълчението, и сетне в армията тъкмо когато бе необходим, също тъй естествено, постепенно и просто сега, когато ролята на Кутузов бе изиграна, на неговото място се яви нов, нужен деец.

Войната през 1812 година освен своето скъпо за руското сърце народно значение трябваше да има и друго — европейско.

След движението на народите от запад към изток трябваше да последва движение на народите от изток към запад и за тая нова война бе потребен нов деец, който имаше по-други, не като тия на Кутузов качества и схващания и който бе движен от други подбуди.

За движението на народите от изток към запад и за възстановяването границите на народите Александър Първи беше толкова необходим, колкото бе необходим Кутузов за спасението и славата на Русия.

Кутузов не разбираше какво значи Европа, равновесие, Наполеон. Той не можеше да разбира това. След като врагът бе унищожен, Русия освободена и издигната на най-високата степен на славата си, представителят на руския народ, русинът — като русин, нямаше какво повече да върши. На представителя на народната война не оставаше нищо друго освен смърт. И той умря.

XII

Както повечето пъти се случва, Пиер усети цялата тежест на физическите лишения и напрежения, изпитани в пленничеството, едва когато тия напрежения и лишения се свършиха. След освобождаването му от плен той пристигна в Орел и на третия ден от пристигането си, тъкмо когато се готвеше да тръгне за Киев, се разболя и лежа в Орел три месеца; той имаше, както казваха докторите, жлъчна треска. Въпреки докторите, които го лекуваха, пускаха му кръв и му даваха да пие лекарства, той все пак оздравя.

Всичко, което се бе случило с Пиер, откакто бе освободен до заболяването му, не бе оставило в него почти никакво впечатление. Той помнеше само сивото, мрачно, ту дъждовно, ту снежно време, вътрешната физическа мъка, болката в краката и в едната си страна; помнеше общото впечатление от нещастията и от страданията на хората; помнеше тревожещото го любопитство на офицерите и на генералите, които го разпитваха, тичанията си да намери екипаж и коне и най-главното, помнеше неспособността си да мисли и чувствува през това време. В деня, когато бе освободен, той видя трупа на Петя Ростов. Същия ден узна, че княз Андрей е бил жив повече от месец след Бородинското сражение и че съвсем наскоро е умрял в Ярославъл, в къщата на Ростови. Все в същия ден Денисов, който бе съобщил тая новина на Пиер, спомена в разговора за смъртта на Елен, като смяташе, че Пиер отдавна знае това. Тогава всичко туй изглеждаше на Пиер само странно. Той усещаше, че не може да разбере значението на всички тия съобщения. Тогава той само бързаше по-скоро да замине от тия места, дето хората се убиваха един друг, да отиде в някое тихо убежище и там да се опомни, да си почине и да обмисли всички странни и нови неща, които бе узнал през това време. Но щом пристигна в Орел, се разболя. Когато се свести от болестта си, Пиер видя около себе си двама свои хора, които бяха пристигнали от Москва — Терентий и Васка, и най-голямата княжна, която живееше в Елец, в имението на Пиер, и която, щом научи за неговото освобождаване и заболяване, дойде при него, за да го гледа.

През време на оздравяването си Пиер само постепенно отвикваше от впечатленията през последните месеци, които му бяха станали привични, и почваше да свиква с това, че утре никой няма да го подкара за никъде, че никой не ще му отнеме топлото легло и че сигурно ще има обед и чай, и вечеря. Но в сънищата си той още дълго се виждаше все в същите условия на пленничеството. Също тъй постепенно Пиер разбираше новините, които бе научил след освобождаването си от плен: смъртта на княз Андрей, смъртта на жена си и унищожаването на французите.

Радостно чувство на свобода — оная пълна, неотнимаема, присъща на човека свобода, съзнанието за която той за пръв път изпита в първата почивка след напускането му на Москва — изпълваше душата на Пиер през време на оздравяването му. Той се учудваше, че тая вътрешна свобода, независима от външните обстоятелства, сега сякаш с излишък, с разкош се обличаше и с външна свобода. Той беше сам, в чужд град, без познати. Никой нищо не изискваше от него; не го караха да отива никъде. Всичко, каквото му се искаше — имаше го; измъчващата го по-рано постоянно мисъл за жена му вече я нямаше, тъй както и нея вече я нямаше.

— Ах, колко е хубаво! Колко е чудесно! — думаше си той, когато приближаваха до него чисто наредената маса с ароматен бульон или когато си лягаше вечер на меко чисто легло, или когато си спомняше, че и жена му, и французите ги нямаше вече. — Ах, колко е хубаво, колко е чудесно! — И по стар навик сам се запитваше: — Е, ами занапред какво? Какво ще правя? — И веднага си отговаряше: — Нищо. Ще живея. Ах, колко е хубаво!

Онова, от което по-рано се измъчваше, което постоянно търсеше, целта на живота — сега не съществуваше за него. Тая търсена цел на живота не съществуваше сега за него не случайно, не само в настоящата минута, но той усещаше, че я няма и че не може и да съществува. И тъкмо тая липса на цел му даваше това пълно, радостно съзнание за свобода, което през това време бе станало за него щастие.

Той не можеше да има цел, защото сега имаше вяра — не вяра в някакви правила или думи, или мисли, но вяра в живия, винаги усещан Бог. По-рано той го търсеше в целите, които си поставяше. Това търсене на цел беше само търсене на Бога; и изведнъж през пленничеството си той узна не с думи, не с разсъждения, но с непосредно чувство онова, което отдавна му бе казвала бавачката: че Бог — ето го, той е тук, там, навсякъде. В пленничеството той видя, че в Каратаев Бог е по-велик, безкраен и непостижим, отколкото в признавания от масоните Архитектон на вселената. Той изпитваше чувството на човек, който е намерил при нозете си онова, което е търсил, когато си бе напрягал зрението да гледа далеч от себе си. Цял живот той бе гледал някъде над главите на обкръжаващите го хора, а трябваше не да напряга очите си, а само да гледа пред себе си.

По-рано той не умееше да съзира в нищо великото, непостижимото и безкрайното. Той само чувствуваше, че то трябва да се намира някъде и го търсеше. Във всичко близко и разбираемо той виждаше единствено ограниченото, дребното, житейското и безсмисленото. Той се въоръжаваше с умствен далекоглед и гледаше в далечината, там, дето това дребно и житейско, което се скриваше в мъглявата далечина, му се струваше велико и безкрайно само защото се виждаше неясно. Такъв му изглеждаше европейският живот, политиката, масонството, философията и филантропията. Но и тогава, в ония минути, които той смяташе за своя слабост, умът му проникваше в тая далечина и там той виждаше същите дребни, житейски и безсмислени неща. А сега се бе научил да вижда великото, вечното и безкрайното във всичко и затова той естествено, за да може да го вижда, за да може да се наслаждава от съзерцанието му, хвърли далекогледа, с който гледаше доскоро над главите на хората, и сега радостно съзерцаваше наоколо си вечно променящия се, вечно великия, непостижимия и безкраен живот. И колкото по-наблизо гледаше, толкова по-спокоен и щастлив беше той. Сега вече не съществуваше страшният въпрос: „Защо?“, който разрушаваше всичките му умствени постройки. Сега на тоя въпрос — защо? — в душата му винаги бе готов простият отговор: защото има Бог, оня Бог, без волята на когото и един косъм от главата на човека не пада.

XIII

Във външното си държане Пиер почти не се бе променил. На вид беше точно същият, какъвто беше по-рано. Също както по-рано той беше разсеян и изглеждаше зает не с онова, което бе пред очите му, а с нещо свое, особено. Разликата между предишното и сегашното му състояние беше тая, че по-рано, когато забравяше онова, което биваше пред него, онова, което му казваха, той мръщеше страдалчески чело, сякаш се мъчеше и не можеше да разгледа нещо, което беше далеч от него. Сега също тъй забравяше, каквото му казваха, и онова, което беше пред него; но сега с едва забележима, като че присмехулна усмивка се вглеждаше в това, което беше пред него, вслушваше се в онова, което му казваха, макар че очевидно виждаше и слушаше нещо съвсем друго. По-рано, макар да изглеждаше добър човек, той изглеждаше и нещастен и затуй хората неволно се отдалечаваха от него. Сега усмивка от жизнена радост постоянно играеше около устата му и в очите му светеше съчувствие към хората — въпросът: дали и те са доволни, както е доволен той? И на хората им биваше приятно в негово присъствие.

По-рано той много говореше, разпалваше се, когато говореше, и малко слушаше; сега рядко се увличаше в разговор и умееше така да слуша, че хората на драго сърце му изказваха най-съкровените си тайни.

Княжната, която никога не бе обичала Пиер и която имаше към него особено враждебно чувство, откак след смъртта на стария граф се чувствуваше задължена към Пиер, след краткото престояване в Орел, дето бе дошла с намерение да му докаже, че въпреки неговата неблагодарност смята за свой дълг да го гледа през боледуването му, княжната, за свой яд и учудване, скоро почувствува, че го обича. Пиер с нищо не търсеше да спечели разположението на княжната. Той само с любопитство я разглеждаше. По-рано княжната усещаше в погледа му равнодушие и насмешка и тя се свиваше пред него, както и пред другите и му показваше само своята боева жизнена страна; сега, напротив, тя усещаше, като че той навлиза в най-съкровените страни от живота й; и отначало с недоверие, а сетне с благодарност тя му показваше скритите добри страни на характера си.

И най-хитрият човек не би могъл по-изкусно от него да спечели доверието на княжната, като предизвикваше в нея спомени за най-хубавото й време на младостта и проявяваше съчувствие към него. А всъщност цялата хитрост на Пиер беше само в това, че той искаше да му бъде приятно, като предизвикваше да се проявят човешки чувства в озлобената, суха и горда посвоему княжна.

— Да, той е много, много добър човек, когато е под влияние не на лоши хора, а на такива като мене — казваше си княжната.

Промяната в Пиер бе забелязана посвоему и от слугите му — Терентий и Васка. Те смятаха, че той е станал много по-прост. Често, след като бе съблякъл господаря си и му бе пожелал лека нощ, Терентий с обувки и дрехи в ръка се помайваше да излезе, като чакаше дали господарят няма да го заприказва. И повечето пъти, като забелязваше, че Терентий иска да поприказва, Пиер го задържаше.

— Е, та кажи ми… как си набавяхте храна? — питаше го той. И Терентий почваше да разправя за разорението на Москва, за покойния граф и дълго стоеше с дрехите, като разправяше, а понякога слушаше какво разправя Пиер и с приятното съзнание, че е близък с господаря си, и с дружелюбие към него отиваше във вестибюла.

Докторът, който лекуваше Пиер и го навестяваше всеки ден, макар да смяташе, според задължението на докторите, че трябва да има вид на човек, всеки миг на когото е скъп за страдащото човечество, оставаше с часове у Пиер, разказвайки любимите си истории и наблюдения върху нравите на болните изобщо и на дамите — специално.

— Да, ей с такъв човек е приятно да поговориш, а не както тук у нас, в провинцията — думаше той.

В Орел живееха няколко пленени френски офицери и докторът доведе един от тях, млад италиански офицер.

Тоя офицер почна да ходи у Пиер и княжната се смееше на нежните чувства, които италианецът проявяваше към Пиер.

Личеше, че италианецът беше щастлив само когато можеше да отива при Пиер, да разговаря и да му разправя за своето минало, за домашния си живот, за любовта си и да излива пред него негодуванието си срещу французите и особено срещу Наполеон.

— Ако всички руси приличаха поне малко на вас — казваше той на Пиер, — c’est un sacrilege que de faire la guerre a un peuple comme le votre.[1] Вие, който толкова сте пострадали от французите, вие дори не изпитвате злоба към тях.

И тая страстна обич на италианеца Пиер бе заслужил сега само с това, че бе събудил в него най-хубавото в душата му и се радваше на това.

В края на пребиваването на Пиер в Орел при него дойде един стар негов познат масон — граф Виларски, — същият, който го бе въвел в ложата през 1807 година. Виларски беше женен за богата рускиня, която бе собственица на големи имения в Орловска губерния, а той заемаше в града временна служба по продоволствието.

Когато узна, че Безухов е в Орел, Виларски, макар че никога не бе бил близък с него, отиде при него с такива изявления за приятелство и близост, каквито обикновено си правят хората, когато се срещнат в пустиня. Виларски се отегчаваше в Орел и се чувствуваше щастлив, че среща човек от своя кръг и с еднакви, както мислеше той, интереси.

Но за свое учудване Виларски скоро забеляза, че Пиер е много изостанал от сегашния живот и е изпаднал, както сам прецени Пиер, в апатия и егоизъм.

— Vous vous encroutez, mon cher[2] — каза му той. Ала въпреки това сега на Виларски му беше по-приятно с Пиер, отколкото по-рано, и той всеки ден идваше у него. А на Пиер, като гледаше и слушаше сега Виларски, му беше странно и невероятно, че доскоро сам той е бил също такъв.

Виларски беше женен, семеен човек, зает и с работите около имението на жена си, и със службата, и със семейството си. Той смяташе, че всички тия неща са пречка в живота и че са презрени, защото имат за цел личното негово и на семейството му благо. Военните, административните, политическите и масонските съображения постоянно поглъщаха вниманието му. И Пиер, без да се опитва да промени схващанията му, без да го осъжда, със своята постоянна сега тиха и радостна усмивка се любуваше на това странно и толкова познато нему явление.

В отношенията си с Виларски, с княжната, с доктора и с всички хора, с които се срещаше сега, Пиер имаше една нова черта, която му печелеше разположението на всички хора: то беше признаването, че е възможно всеки човек да мисли, да чувствува и да гледа на нещата, както нему е присъщо; признаване, че не е възможно да разубедиш човек с думи. Тая законна особеност на всеки човек, която по-рано вълнуваше и дразнеше Пиер, сега беше основа на съчувствието и интереса, които той изпитваше към хората. Разликата, а понякога и пълното противоречие на схващанията на хората с живота им, както и помежду им, радваше Пиер и предизвикваше в него насмешлива и кротка усмивка.

В практическите работи сега Пиер неочаквано почувствува, че има център на тежестта, какъвто по-рано нямаше. По-рано всеки въпрос за пари, особено молбите за пари, на които той като много богат човек биваше много често изложен, го докарваха до безизходни вълнения и недоумения. „Да дам или да не давам?“ — питаше се той. „Аз имам, а на него му трябват. Но на другиго още повече трябват. На кого повече трябват? А може би и двамата са измамници?“ И от всички тия предположения по-рано той не намираше никакъв изход и даваше на всички, докато имаше какво да дава. Точно в същото недоумение се намираше той по-рано при всеки въпрос за състоянието му, когато един казваше, че трябва да постъпи така, а друг — иначе.

Сега за свое учудване той намери, че във всички тия въпроси нямаше повече съмнения и недоумения. Вътре в него се появи съдник, който по някакви неизвестни на самия него закони решаваше какво трябваше и какво не трябваше да се прави.

Също както по-рано той беше равнодушен към паричните въпроси; но сега безспорно знаеше какво трябва и какво не трябва да прави. Първият случай за него, когато тоя нов съдник се прояви, беше молбата на един пленен френски полковник, който бе дошъл при него, разказва му много за подвизите си и накрая предяви на Пиер почти като искане — да му даде четири хиляди франка, за да ги изпрати на жена си и децата си. Без най-малко усилие и напрежение Пиер му отказа и после се чудеше колко просто и лесно беше онова, което по-рано изглеждаше неразрешимо мъчно. Едновременно с това още веднага, като отказа на полковника, той реши, че трябва да употреби хитрост, за да може, когато си тръгне от Орел, да накара италианския офицер да вземе пари, от които, както личеше, той имаше нужда. Ново доказателство за затвърдените му вече възгледи по практическите работи беше неговото решение за дълговете на жена му и за възстановяването или не на московските къщи и вили.

В Орел пристигна при него главният му управител и заедно с него той направи обща сметка на променилите се вече свои доходи. По пресмятанията на управителя опожаряването на Москва струваше на Пиер около два милиона.

Като утешение за тия загуби управителят представи на Пиер изчисление, според което, въпреки тия загуби, доходите му не само че няма да се намалят, но ще се увеличат, ако той откаже да плати останалите от графинята дългове, които не е длъжен да плаща, и ако не възстанови московските и краймосковските къщи, които струват осемстотин хиляди годишно, а не дават нищо.

— Да, да, това е вярно — каза Пиер, като се усмихна весело. — Да, да, нищо такова не ми трябва. От разорението аз станах много по-богат.

Но през януари пристигна от Москва Савелич, разправи за положението в Москва, за сметката, която му беше направил архитектът по възстановяването на къщите в града и извън града, и говореше за това като за нещо решено. Точно в същото време Пиер получи писма от княз Василий и от други познати в Петербург. В писмата се говореше за дълговете на жена му. И Пиер реши, че планът на управителя, който толкова му се беше харесал, не е приемлив и че трябва да отиде в Петербург да ликвидира с работите на жена си и да почне строеж в Москва. Защо трябваше това, той не знаеше; но несъмнено знаеше, че трябва. Като последица от това решение доходите му се намаляваха с три четвърти. Но така трябваше; той чувствуваше това.

Виларски заминаваше за Москва и те се уговориха да пътуват заедно.

През цялото време на оздравяването си в Орел Пиер изпитваше чувство на радост, на свобода, на живот; но през пътуването си, когато се намери в свободен свят и видя стотици нови лица, това чувство още повече се засили. През всичкото време на пътуването си той изпитваше радостта на ученик през ваканция. Всички лица — коларят, станционният надзирател, селяните по пътя или в село, — всички имаха нов смисъл за него. Присъствието и бележките на Виларски, който постоянно се оплакваше от бедността у нас и от изостаналостта ни от Европа, от невежеството на Русия, само засилваха радостта на Пиер. Там, дето Виларски виждаше мъртвило, Пиер виждаше могъща сила на жизненост, оная сила, която под снега поддържаше живота на тоя цялостен, особен и единен народ на това пространство. Той не противоречеше на Виларски и сякаш се съгласяваше с него (тъй като престореното съгласие беше най-краткият начин да се избягнат разсъжденията, от които нищо не можеше да излезе), като го слушаше и се усмихваше радостно.

[1] Да се воюва с такъв народ, какъвто е вашият, е престъпление. ↑

[2] Вие се изоставяте, драги. ↑

XIV

Както е мъчно да се обясни за какво и закъде бързат мравките от разровения мравуняк, едни — по-надалеч от мравуняка, като мъкнат сламчици, яйца и трупове, други — към мравуняка, за какво се сблъскват, настигат една друга и се бият, също тъй мъчно би могло да се обяснят причините, които караха русите, след напускането на французите, да се трупат в онова място, което по-рано се наричаше Москва. Но също тъй както човек гледа пръснатите около мравуняка мравки, въпреки пълното унищожение на мравуняка, и вижда по жилавостта, по енергията, по безбройните гъмжащи насекоми, че е разорено всичко освен нещо неразрушимо, невеществено, което е цялата сила на мравуняка, също тъй и Москва през месец октомври, макар че нямаше ни началства, нито църкви, нито светини, нито богатства, ни къщи — беше същата Москва, каквато беше през август. Всичко бе разрушено освен нещо невеществено, но могъщо и неразрушимо.

Подбудите на хората, които, след като врагът я бе напуснал, се стремяха от всички страни към Москва, бяха най-различни, лични и на първо време повечето — диви, животински. Една само подбуда беше обща за всички — стремежът насам, към това място, което по-рано се наричаше Москва, за да приложат тук своята дейност.

След една седмица в Москва имаше вече петнадесет хиляди жители, след две — двадесет и пет хиляди и т.н. Като растеше и растеше непрекъснато, тоя брой към есента на 1813 година стигна до една цифра, която превишаваше населението от 12-а година.

Първите руси, които влязоха в Москва, бяха казаците от отряда на Винцингероде, селяните от съседните села и жителите на Москва, които бяха избягали от града и се криеха в околностите. Влезли в разорената Москва, русите, намирайки я разграбена, почнаха и те да грабят. Те продължаваха онова, което бяха вършили французите. Селски кервани пристигаха в Москва, за да откарват по селата всичко, което беше изоставено в разсипаните московски къщя и улици. Казаците откарваха, каквото можеха, в лагерите си; стопаните на къщи вземаха всичко, което намираха в другите къщи, и го отнасяха у тях си под предлог, че е тяхно.

Но след първите грабители пристигаха втори, трети и ограбването с всеки нов ден, с увеличаването на грабителите, ставаше все по-мъчно и по-мъчно и вземаше по-определени форми.

Французите завариха Москва макар и празна, но с всички форми на органически правилно живеещ град, с неговите различни дейности на търговия, занаяти, разкош, държавно управление, религия. Тия форми бяха безжизнени, но съществуваха. Имаше търговски квартали, дюкяни, магазини, складове, пазари — и повечето със стоки; имаше дворци, богати домове, пълни с предмети на разкош; имаше болници, затвори, учреждения, църкви, катедрали. Колкото по-дълго стояха французите, толкова повече се унищожаваха тия форми на градски живот и накрая всичко се сля в едно неразделно, безжизнено място на грабеж.

Колкото повече продължаваше френският грабеж, толкова повече той разрушаваше богатствата на Москва и силите на грабителите. Руският грабеж, с който почна заемането от русите на столицата, колкото повече продължаваше и колкото повече хора участвуваха в него, толкова по-бързо възстановяваше богатството на Москва и правилния живот на града.

Освен грабители най-различни хора, привличани кой от любопитство, кой от служебен дълг, кой от сметка — домопритежатели, духовенство, висши и низши чиновници, търговци, занаятчии, селяни, — от различни страни, като кръв към сърце, приливаха към Москва.

Само след една седмица селяните, които пристигаха с празни каруци, за да откарват вещи, биваха спирани от началството и принуждавани да извозват труповете от града. Други селяни, чули за несполуката на другарите си, пристигаха в града с жито, овес, сено и се конкурираха, като намаляваха цените повече от предишните. Задругите на дърводелските работници, с надежда, за големи печалби, пристигаха всеки ден в Москва и отвред се строяха нови дървени и се поправяха старите изгорели къщи. Търговци продаваха в бараки. В изгорелите къщи се нагласяваха гостилници и странноприемници. Духовенството поднови службата в много неизгорели църкви. Пожертвуватели донасяха разграбени църковни вещи. Чиновниците редяха масите си със сукно и шкафовете с книжа в малки стаички. Висшето началство и полицията нареждаха да се раздават останалите след французите имущества. Стопаните на къщи, в които бяха оставени докараните от други къщи неща, се оплакваха, че е несправедливо всички неща да се закарват в Грановитата палата; други твърдяха, че французите са закарвали на едно място взетите от различни къщи неща и че затова не е справедливо да се дават на домопритежателя ония вещи, които са намерени в него. Ругаеха полицията; подкупваха я; вписваха в сметките десеторно по-високи цени за изгорелите държавни вещи; искаха подпомагане. Граф Растопчин пишеше своите прокламации.

XV

В края на януари Пиер пристигна в Москва и се настани в оцелялото крило на къщата. Той посети граф Растопчин и някои познати, които се бяха върнали в Москва, и се канеше на третия ден да замине за Петербург. Всички празнуваха тържествено победата; всичко в разорената и съживяваща се столица кипеше от живот. Всички се радваха на Пиер; всички искаха да го видят и всички го разпитваха за онова, което бе видял. Пиер се чувствуваше особено дружелюбно настроен към всички хора, които срещаше; но сега, без да ще, той с всички се държеше нащрек, за да не се обвърже с нещо. На всички въпроси, които му задаваха, важни или най-незначителни, например когато го запитваха де ще живее, дали ще строи, кога ще замине за Петербург и дали ще се съгласи да занесе едно малко сандъче, той отговаряше: да, може би, мисля и така нататък.

За Ростови беше чул, че са в Кострома, и мисълта за Наташа рядко минаваше през ума му. Но и когато минаваше, тя беше като приятен спомен от далечното минало. Той се чувствуваше не само свободен от всички житейски условия, но и от това чувство, което, както му се струваше, умишлено си бе внушил.

На третия ден от пристигането си в Москва той узна от семейство Друбецкой, че княжна Маря е в Москва. Смъртта, страданията, последните дни на княз Андрей често занимаваха мислите на Пиер и сега с нова живост минаха през ума му. На обеда, като научи, че княжна Маря е в Москва и живее в неизгорялата си къща на Вздвиженка, той още същата вечер отиде у нея.

По пътя Пиер непрестанно мислеше за княз Андрей, за приятелството си с него, за различните си срещи с него и особено за последната — в Бородино.

„Нима той е умрял в онова злобно настроение, в което беше тогава? Нима пред смъртта не му се е открило обяснението на живота?“ — мислеше Пиер. Той си спомни за Каратаев и смъртта му и неволно почна да сравнява тия двама толкова различни хора и в същото време толкова приличащи си по обичта, която той имаше към двамата, а още и за туй, че и двамата бяха живели, и двамата бяха умрели.

Пиер стигна до къщата на стария княз в най-сериозно настроение. Къщата беше оцеляла. По нея личаха следи от разрушение, но духът на къщата беше същият. Старият лакей посрещна Пиер със строго лице, сякаш искаше да даде на гостенина да разбере, че отсъствието на княза не нарушава реда на къщата, и му каза, че княжната е благоволила да се оттегли в своето отделение и че приема в неделя.

— Доложи; може да ме приеме — рече Пиер.

— Слушам — отговори лакеят, — заповядайте в портретната.

След няколко минути при Пиер влязоха лакеят и Десал. Десал предаде на Пиер от името на княжната, че тя много ще се радва да го види и го моли да я извини за безцеремонността й и да се качи горе, в нейното отделение.

В невисока стаичка, осветена от една свещ, седеше княжната и с нея още някой в черно облекло. Пиер помнеше, че при княжната винаги имаше компаньонки, но какви бяха тия компаньонки — не знаеше и не помнеше. „Това е някоя от компаньонките“ — помисли той, като погледна дамата в черна рокля.

Княжната бързо стана да го посрещне и му подаде ръка.

— Да — рече тя, след като той й целуна ръка, загледана в промененото му лице, — ето как се срещаме ние с вас. Той и напоследък често говореше за вас — каза тя, като изви очи от Пиер към компаньонката със стеснение, което за миг порази Пиер.

— Толкова се зарадвах, когато чух за вашето спасение. Това беше единственото радостно известие, получено след дълго време. — Княжната отново и още по-неспокойно се извърна към компаньонката си и понечи да каже нещо, но Пиер я прекъсна.

— Можете ли да си представите, че аз нищо не знаех за него — каза той. — Аз смятах, че е убит. Всичко, което научих, научих го от други хора. Знам само, че попаднал у Ростови… Каква съдба!

Пиер говореше бързо, оживено. Той погледна един път лицето на компаньонката, видя внимателно-ласкав, любопитен поглед, устремен в него, и както често се случва след разговор, кой знае защо, почувствува, че тая компаньонка в черна рокля е мило, добро, чудесно същество, което няма да попречи на сърдечния му разговор с княжна Маря.

Но когато изрече последните думи за Ростови, объркаността по лицето на княжна Маря се прояви още по-силно. Тя пак изви очи от лицето на Пиер към лицето на дамата в черна рокля и каза:

— Нима не можете да я познаете?

Пиер отново погледна бледното, тънко, с черни очи и странна уста лице на компаньонката. Нещо близко, отдавна забравено, повече от мило го гледаше от тия внимателни очи.

„Не, не може да бъде — помисли той. — Това строго, слабо и бледно, състарено лице? Не може да бъде тя. Това е само спомен от онова.“ Но в това време княжна Маря каза; „Наташа.“ И лицето с внимателните очи с труд, с усилие, както се отваря ръждясала врата, се усмихна и от тая отворена врата изведнъж го лъхна и обгърна онова отдавна забравено щастие, за което той, особено сега, не можеше и да помисли. Лъхна го, обгърна го и го погълна цял. Когато тя се усмихна, вече не можеше да има съмнение: това беше Наташа и той я обичаше.

В първия миг Пиер, без да ще, изказа и на нея, и на княжна Маря, и най-важното — на себе си една неизвестна и за него тайна. Той се изчерви радостно и страдалчески болезнено. Поиска да скрие вълнението си. Но колкото повече искаше да го скрие, толкова по-ясно — по-ясно от най-определените думи — казваше и на себе си, и на нея, и на княжна Маря, че я обича.

„Не, това е от неочакваността“ — помисли Пиер. Но щом поиска да продължи почнатия с княжна Маря разговор, той пак погледна Наташа и още по-силна червенина покри лицето му, и още по-силно вълнение от радост и страх обзе душата му. Той обърка думите и спря насред фразата си.

Пиер не забеляза Наташа, защото съвсем не очакваше да я види тук, но не я позна, защото станалата с нея — откак не бе я виждал — промяна беше грамадна. Тя беше отслабнала и побледняла. Но не това я правеше неузнаваема: в първия миг, когато бе влязъл, той не можа да я познае, защото по това лице с очите, в които по-рано светеше затаена усмивка на радост от живота, сега, когато влезе и за пръв път я погледна, нямаше и сянка от усмивка; имаше само очи, внимателни, добри и тъжно-въпросителни.

Смущението на Пиер не се отрази в Наташа със смущение, а само с удоволствие, което едва забележимо освети цялото й лице.

XVI

— Тя ми дойде на гости — каза княжна Маря. — Графът и графинята ще пристигнат тия дни. Графинята е в ужасно състояние. Но и за Наташа беше необходимо да се види с доктора. Насила я изпратиха с мене.

— Да, има ли семейство без своя скръб? — каза Пиер, като се обърна към Наташа. — Знаете ли, че то беше в същия ден, когато ни освободиха. Аз го видях. Какво, прелестно момченце беше той!

Наташа го погледна и в отговор на думите му само очите й още по се разтвориха и светнаха.

— Какво може да се каже или измисли за утеха? — каза Пиер. — Нищо. Защо трябваше да умре такова чудесно, изпълнено с живот момченце?

— Да, в наше време мъчно се живее без вяра… — рече княжна Маря.

— Да, да. Това е напълно вярно — бързо я пресече Пиер.

— Защо? — попита Наташа, загледана внимателно в очите на Пиер.

— Как защо? — рече княжна Маря. — Само мисълта какво ни чака там…

Без да доизслуша какво казва княжна Маря, Наташа отново погледна Пиер въпросително.

— И затова — продължи Пиер, — че само човек, вярващ, че има Бог, който ни управлява, може да понесе такава загуба, каквато е нейната и… вашата — каза Пиер.

Наташа бе отворила вече уста, за да каже нещо, но изведнъж спря. Пиер побърза да извие очи от нея и отново се обърна към княжна Маря с въпроса за последните дни на приятеля си. Сега смущението на Пиер бе почти изчезнало; но в същото време той усещаше, че бе изчезнала и предишната му свобода. Чувствуваше, че за всяка негова дума и действие сега има съдник, чиято преценка му е по-скъпа от преценката на всички хора в света. Сега той говореше, но едновременно с думите, които изричаше, мислеше за впечатлението, което правеха на Наташа неговите думи. Той не говореше нарочно неща, които можеха да й се харесат; но каквото и да говореше, преценяваше себе си от нейно гледище.

Княжна Маря неохотно, както става винаги, почна да разказва в какво състояние бе заварила княз Андрей. Но въпросите на Пиер, неговият оживено-безпокоен поглед, треперещото му от вълнение лице полека-лека я принудиха да навлезе в някои подробности, които тя — за самата себе си — се страхуваше да възстановява във въображението си.

— Да, да, тъй, тъй… — думаше Пиер, приведен с цялото си тяло напред към княжна Маря, вслушан жадно в това, което разказваше тя. — Да, да; та успокои ли се? Смекчи ли се? Той толкова, от цялата си душа искаше само едно нещо: да стане съвсем добър и затова не можеше да се страхува от смъртта. Недостатъците, които имаше — ако имаше такива, — произлизаха не от него. Та смекчи ли се той? — рече Пиер. — Какво щастие, че се е видял с вас — каза той на Наташа, като се обърна неочаквано към нея и я загледа с изпълнени от сълзи очи.

Лицето на Наташа трепна. Тя се намръщи и за миг наведе очи. Една минута тя се колеба: да говори — или да не говори?

— Да, това беше щастие — каза тя с тих гръден глас, — за мене това сигурно беше щастие. — Тя спря за малко. — И той… той… той каза, че е желаел това тъкмо в тоя миг, когато аз влязох при него…

Гласът на Наташа се пресече. Тя се изчерви, стисна ръце на коленете си и изведнъж, като очевидно направи усилие над себе си, дигна глава и почна бързо да говори.

— Когато тръгнахме от Москва, ние не знаехме нищо. Аз не смеех да питам за него. И неочаквано Соня ми каза, че той е заедно с нас. Аз не мислех нищо, не можех да си представя в какво положение е той; трябваше ми само да го видя, да бъда с него — каза тя, разтреперана и задъхана. И не позволявайки да я пресичат, тя разказа онова, което никога и никому досега не бе разказвала: всичко, което бе преживяла през тия три седмици на пътуването им и живота в Ярославъл.

Пиер я слушаше с отворена уста, без да откъсва от нея изпълнените си със сълзи очи. Слушайки я, той не мислеше нито за княз Андрей, нито за смъртта, нито за онова, което разказваше тя. Той я слушаше и само я жалеше за мъката, която изпитваше тя сега, като разказваше.

Сбърчена, за да сдържи сълзите си, княжната седеше до Наташа и за пръв път слушаше историята на тия последни дни от любовта на брат си и Наташа.

Това мъчително и радостно разказване очевидно бе необходимо за Наташа.

Тя разказваше, смесвайки най-незначителни подробности с най-съкровени тайни, и сякаш никога нямаше да свърши. По няколко пъти повтаряше едно и също.

През вратата се чу гласът на Десал, който попита дали Николушка може да влезе и да каже лека нощ.

— Та ето, това е всичко, всичко… — каза Наташа. Тя бързо стана и докато Николушка влизаше, почти отърча до вратата, чукна си главата о вратата, закрита с портиера, и като изохка — от болка ли, от скръб ли, изхвръкна от стаята.

Пиер гледаше вратата, през която бе излязла тя, и не разбираше защо изведнъж остана самичък в целия свят.

Княжна Маря го изтръгна от разсеяността, като привлече вниманието му към племенника си, който бе влязъл в стаята.

В тоя миг на душевно размекване, в каквото се намираше сега Пиер, лицето на Николушка, който приличаше на баща си, тъй му подействува, че като целуна Николушка, той бързо стана, извади кърпичка и се дръпна до прозореца. Поиска да се сбогува с княжна Маря, но тя го задържа.

— Не, ние с Наташа понякога не лягаме до два часа: поседете още, моля ви се. Аз ще поръчам да сложат вечерята. Слезте долу; ние ще дойдем след малко.

Преди Пиер да излезе, княжната му каза:

— Тя за първи път приказва тъй за него.

XVII

Заведоха Пиер в осветената голяма трапезария, след няколко минути се чуха стъпки и княжната и Наташа влязоха в стаята. Наташа беше спокойна, макар че едно строго, без усмивка изражение бе изписано по лицето й. Княжна Маря, Наташа и Пиер изпитваха еднакво онова чувство на неловкост, което обикновено настъпва след завършен сериозен и сърдечен разговор. Да се продължи досегашният разговор, е невъзможно; да се приказва за празни работи — срамно, а да се мълчи — е неприятно, защото ти се иска да приказваш, а с това мълчание сякаш се преструваш. Те мълчаливо отидоха до трапезата. Лакеите отдръпнаха и приближиха столовете. Пиер разгъна студената салфетка и като се реши да прекъсне мълчанието, погледна Наташа и княжна Маря. И двете очевидно се бяха решили на същото: в очите и на двете светеше доволство от живота и признание, че освен скръб има и радост.

— Пиете ли водка, графе? — рече княжна Маря и тия думи изведнъж прогониха сенките на миналото. — Но разкажете за себе си — каза княжна Маря, — за вас разправят такива невероятни чудеса.

— Да — отговори Пиер със своята сега вече привична усмивка на кротка насмешка. — И на самия мене дори разправят такива чудеса, каквито и насън не съм виждал. Маря Абрамовна ме покани у тях и непрекъснато ми разправяше какво се било случило с мене или какво трябвало да се случи. Степан Степанич също ме научи как трябва да разказвам. Изобщо забелязах, че да бъдеш интересен човек, е много удобно (сега аз съм интересен човек); мене ме канят и ми разправят.

Наташа се усмихна и искаше да каже нещо.

— Разправяха ни — прекъсна я княжна Маря, — че сте загубили в Москва два милиона. Истина ли е?

— А станах тройно по-богат — рече Пиер.

Макар че дълговете на жена му и необходимостта от строежи бяха изменили състоянието му, Пиер продължаваше да разправя, че е станал тройно по-богат.

— Онова, което безспорно спечелих, е свободата… — започна той сериозно; но се отказа да продължи, като помисли, че това бе премного егоистичен предмет за разговор.

— А строите ли?

— Да, Савелич заповядва.

— Кажете, когато останахте в Москва, не знаехте ли вече за смъртта на графинята? — каза княжна Маря и веднага се изчерви, като помисли, че задавайки му тоя въпрос след неговите думи, че е свободен, тя придава на тия думи такова значение, каквото те може би нямаха.

— Не — отговори Пиер, на когото очевидно не се бе видяло неловко тълкуването, което княжна Маря бе дала на споменаването за свободата му. — Аз научих това в Орел и не можете да си представите колко ме порази то. Ние не бяхме примерни съпрузи — каза бързо той, като погледна Наташа и забеляза по лицето й любопитство, какво ще каже той за жена си. — Но тая смърт страшно ме порази. Когато двама души се карат, винаги и двамата са виновни. И твоята вина изведнъж става страшно тежка пред човека, когото вече го няма. И сетне — такава смърт… без приятели, без утешение. Мене много, много ми е мъчно за нея — довърши той и с удоволствие забеляза радостно одобрение по лицето на Наташа.

— Да, ето че вие пак сте ерген и кандидат за женене — рече княжна Маря.

Пиер изведнъж много силно се изчерви и дълго се мъчи да не погледне Наташа. Когато се реши да я погледне, лицето й беше студено, строго и както му се видя, дори презрително.

— Но наистина ли сте видели и сте говорили с Наполеон, както ни разправяха? — каза княжна Маря.

Пиер се засмя.

— Нито един път, никога. Винаги на всички им се струва, че да бъдеш в плен, значи да си на гости у Наполеон. Не само че не съм го видял, но и не чух за него. Аз бях в много по-лошо общество.

Вечерята свършваше и Пиер, който изпърво отказваше да разказва за пленничеството си, полека-лека се увлече и почна да разказва.

— Но истина е, нали, че вие сте останали, за да убиете Наполеон? — попита Наташа, като се усмихна леко. — Аз се досетих тогава, когато ви срещнахме до Сухарьова кула; помните ли?

Пиер призна, че това е било истина и като започна от тоя въпрос, увлече се в подробно разказване на приключенията си, насочван донякъде от въпросите на княжна Маря и особено на Наташа.

Отначало той разказваше с оня насмешлив, кротък поглед, с който се отнасяше сега към хората и особено към себе си; но после, когато стигна до ужасите и страданията, които беше видял, без сам да забелязва това, се увлече и почна да говори със сдържаното вълнение на човек, който преживява в спомените си своите силни впечатления.

Княжна Маря с кротка усмивка гледаше ту Пиер, ту Наташа. Във всичко, което той разказваше, тя виждаше само Пиер и неговата доброта. Наташа, облакътена, с изражение, което се менеше постоянно, съобразно разказването, следеше Пиер, без да се откъсва нито за миг, и очевидно преживяваше заедно с него онова, което той разказваше. Не само погледът й, но възклицанията и кратките въпроси, които задаваше, показваха на Пиер, че от онова, което той разказваше, тя разбираше тъкмо това, което той искаше да предаде. Личеше, че тя разбираше не само онова, което той разказваше, но и онова, което той искаше, но не можеше да изрази с думи. Епизода с детето и жената, за защитата на която той бе арестуван, Пиер разказа по следния начин:

— То беше ужасно зрелище, изоставени деца, и някои в огъня… Пред мене измъкнаха едно дете… жени, на които смъкваха дрехите, късаха обиците им…

Пиер се изчерви и обърка.

— Пристигна един разезд и всички, които не ограбваха, всички мъже — ги отведоха. И мене.

— Вие сигурно не разправяте всичко; вие сигурно, сте направили нещо… — каза Наташа и млъкна за миг — хубаво.

Пиер продължи да разказва по-нататък. Когато разказваше за смъртното наказание, той искаше да избегне страшните подробности, но Наташа настоя той да не пропуска нищо.

Пиер почна да разказва за Каратаев (той бе станал вече от трапезата и се разхождаше, а Наташа, го следеше с очи) и се спря.

— Не, вие не можете разбра какво научих аз от тоя неграмотен малоумен човек.

— Не, не, кажете — рече Наташа. — Но де е той?

— Убиха го почти пред очите ми.

И Пиер почна да разправя за последното време на отстъплението им, за болестта на Каратаев (гласът му непрекъснато трепереше) и за смъртта му.

Пиер разправяше приключенията си тъй, както никога досега не бе ги разказвал, както никога досега не бе си ги припомнял. Сега той сякаш виждаше новото значение на всичко, което бе преживял. Сега, когато разказваше всичко това на Наташа, той изпитваше рядката наслада, която доставят жените, когато слушат мъже, но не умните жени, които, слушайки, се мъчат или да запомнят това, което им казват, за да обогатят ума си и при случай да преразкажат същото, или пък да нагодят разказаното посвоему и да изрекат по-скоро своите умни приказки, изработени в тяхното мъничко умствено стопанство, а оная наслада, която дават истинските жени, надарени със способността за избиране и всмукване в себе си на всичко най-хубаво в проявите на мъжа. Без сама да знае това, Наташа цяла беше внимание: тя не изпускаше ни една дума, ни колебанието на гласа, нито погледа, нито трепването на мускулите по лицето, нито жестовете на Пиер. Тя предварително грабваше още недоизказаната дума и я слагаше направо в разтвореното си сърце, долавяйки скрития смисъл на цялата душевна работа на Пиер.

Княжна Маря разбираше разказваното, съчувствуваше му и го приемаше със сърцето си, но сега тя виждаше друго нещо, което изцяло поглъщаше вниманието й; тя виждаше възможността за любов и щастие между Наташа и Пиер. И тая мисъл, която за пръв път мина през ума й, изпълни душата й с радост.

Беше три часът през нощта. Лакеите дохождаха да сменяват свещите с тъжни и строги лица, но никой не ги забелязваше.

Пиер свърши да разказва. С блестящи, оживени очи Наташа продължаваше настойчиво и внимателно да гледа Пиер, сякаш искаше да разбере и онова, останалото, което той може би не бе разказал. В свенливо и щастливо смущение Пиер я поглеждаше от време на време и мислеше какво да каже сега, за да отклони разговора на друга тема. Княжна Маря мълчеше. Никому не минаваше през ума, че е три часът след полунощ и че е време за сън.

— Казват: нещастия, страдания — рече Пиер. — Но ако ей сега, в тоя миг, биха ми казали: искаш ли да останеш такъв, какъвто беше преди пленничеството, или да преживееш всичко това отначало? За Бога, още веднъж — и пленничество, и конско месо. Ние смятаме, че щом ни изхвърлят от привичната пътечка — всичко е загубено; а то тъкмо тогава почва новото, хубавото. Докато има живот, има и щастие. Напреде има много, много. Казвам това на вас — рече той, обръщайки се към Наташа.

— Да, да — каза тя, отговаряйки на съвсем друго нещо, — и аз не бих искала нищо друго, освен да преживея всичко отначало.

Пиер внимателно я погледна.

— Да, и нищо повече — потвърди Наташа.

— Не е истина, не е истина — викна Пиер. — Аз не съм виновен, че съм жив и че искам да живея; и вие също.

Изведнъж Наташа отпусна глава на ръцете си и заплака.

— Какво ти е, Наташа? — рече княжна Маря.

— Нищо, нищо. — Тя се усмихна през сълзи на Пиер. — Довиждане, време е за сън.

Пиер стана и се сбогува.

Както винаги княжна Маря и Наташа се намериха в спалнята! Те поговориха за онова, което им бе разказал Пиер. Княжна Маря не каза мнението си за Пиер. Наташа също не говори за него.

— Довиждане, Мари — каза Наташа. — Знаеш ли, аз често се боя, че ние не говорим за него (княз Андрей), сякаш се страхуваме да не унизим чувството си, и го забравяме.

Княжна Маря въздъхна тежко и с тая въздишка призна, че думите на Наташа бяха прави; но не изрази с думи това.

— Нима може да се забрави? — рече тя.

— Тая вечер тъй ми беше хубаво, като разказах всичко; и тежко, и мъчно, и хубаво. Много хубаво — каза Наташа, — аз съм уверена, че той наистина го е обичал. Затова и му разправих… Нали няма нищо лошо, че му разправих? — попита тя, като се изчерви неочаквано.

— На Пиер ли? О, не! Колко прекрасен е той — рече княжна Маря.

— Знаеш ли, Мари — каза неочаквано Наташа със закачлива усмивка, която княжна Маря отдавна не бе виждала на лицето й. — Той е станал някак чист, гладък, свеж; сякаш току-що е излязъл от баня — разбираш ли? — морално от баня. Не е ли тъй?

— Да — каза княжна Маря, — той много нещо е придобил.

— И сюртучето му късичко, и косите подстригани; също, да, също като че излязъл от баня… татко понякога…

— Аз разбирам, че той (княз Андрей) не е обичал никого така, както него — каза княжна Маря.

— А той се и различава от него. Казват, че мъжете се сближават, когато съвсем не си приличат. Това трябва да е вярно. Наистина, нали той в нищо не прилича на него?

— Да, и е чудесен.

— Хайде, довиждане — отговори Наташа.

И същата закачлива усмивка, забравила сякаш да се махне, дълго остана на лицето й.

XVIII

Тая нощ Пиер дълго не можа да заспи; той се разхождаше назад-напред из стаята и ту се мръщеше, замислен за нещо трудно, като свиваше изведнъж рамене и потреперваше, ту щастливо се усмихваше.

Той мислеше за княз Андрей, за Наташа, за тяхната любов и ту я ревнуваше за миналото, ту се укоряваше, ту си прощаваше това. Стана шест часът сутринта, а той все още се разхождаше из стаята.

„Но какво да правя, щом не може без това? Какво да правя?! Значи, тъй трябва“ — каза си той, бързо се съблече и си легна, щастлив и развълнуван, но без съмнения и колебания.

„Колкото и странно, колкото и невъзможно да е това щастие — трябва, трябва да сторя всичко, за да бъдем с нея мъж и жена“ — каза си той.

Няколко дни още преди това Пиер бе определил заминаването си за Петербург за петък. В четвъртък, когато се събуди, Савелич дойде при него за нареждания по приготвянето на багажа му за пътуването.

„Как за Петербург? Какво е това — Петербург? Кой е в Петербург? — неволно, макар и само за себе си, се питаше той. — Да, нещо отдавна, отдавна, много преди това, се беше случило, аз се готвех да заминавам за нещо в Петербург — спомни си той. — Но защо? Може и да замина. Колко е добър и внимателен, как помни всичко! — помисли той, загледан в старческото лице на Савелич. — И каква приятна усмивка!“ — помисли той.

— Е, все тъй ли не искаш да те освободя, Савелич? — попита Пиер.

— Защо ми е, ваше сиятелство, да бъда свободен? При покойния граф, Бог да го прости, живяхме, и при вас лошо не сме видели.

— Е, ами децата?

— И децата ще преживеят, ваше сиятелство: при такива господари може да се живее.

— Ами моите наследници? — рече Пиер. — Ако изведнъж се оженя… Зер, може да се случи — добави той с неволна усмивка.

— И, ще се осмеля да доложа, хубаво ще бъде, ваше сиятелство.

„Колко лесна смята той тая работа — помисли Пиер. — Той не знае колко страшно, колко опасно е то. Твърде рано или твърде късно… Страшно!“

— Какво ще благоволите да заповядате? Утре ли ще благоволите да тръгнете? — попита Савелич.

— Не, мъничко ще поотложа. Аз ще ти обадя. Ти ме извини, че те карах да тичаш насам-нататък — рече Пиер, като погледна усмихнат Савелич, и помисли: „Колко е странно все пак, той не знае, че сега няма никакъв Петербург и че преди всичко трябва да се реши онова. Всъщност той сигурно знае, но се преструва. Дали да поприказвам с него? Какво ли мисли той? — помисли Пиер. — Не, по-късно, някой ден.“

На закуската Пиер съобщи на княжната, че е бил вчера у княжна Маря и заварил там — можете ли да си представите кого?! — Натали Ростова.

Княжната се престори, че не вижда в съобщението му нищо по-необикновено, отколкото ако Пиер би видял Ана Семьоновна.

— Познавате ли я? — попита Пиер.

— Виждала съм княжната — отговори тя. — Чувах, че са я сватосвали за младия Ростов. То би било много добре за Ростови; разправят, че те съвсем са се разорили.

— Не, Ростова познавате ли?

— Чувах тогава само за тая история. Много жалко.

„Не, тя или не разбира, или се преструва — помисли Пиер. — По-добре и на нея да не казвам.“

Княжната също бе приготвила на Пиер провизии за из пътя.

„Колко добри са всички — помисли Пиер, — че сега, когато това сигурно не може да им бъде интересно, те се занимават с всички тия работи. И всичко това — за мене; ето кое е чудното.“

Същия ден при Пиер дойде полицейският началник и му предложи да изпрати свой пълномощник в Грановитата палата, за да получи вещите, които се раздаваха днес на собствениците.

„Ето на, и тоя също — мислеше Пиер, като гледаше полицейския началник в лицето, — какъв чудесен, хубав офицер и колко е добър! Да се занимава сега с такива дреболии. А пък разправят, че не бил честен и че използувал положението си. Глупости! А всъщност защо и той да не използува? Той така е възпитан. И всички вършат същото. А пък има такова приятно, добро лице и се усмихва, като ме гледа.“

Пиер отиде на обед у княжна Маря.

Минавайки по улиците между опожарените къщи, той се учудваше на красотата на тия развалини. Комините на къщите, срутените стени, които приличаха живописно на Рейн и на Колизей, се редяха из опожарените квартали, като се закриваха едни други. Срещнатите файтонджии и ездачи, дърводелците, които сечаха греди, продавачите и дюкянджиите, всички поглеждаха Пиер с весели, светнали лица и сякаш думаха: „А, ето го! Да видим какво ще излезе от това.“

Когато влизаше в дома на княжна Маря, Пиер бе обзет от съмнение дали наистина е бил вчера тук, видял се е с Наташа и е приказвал с нея. „Може би съм го измислил. Може би ще вляза и няма да видя никого.“ Но едва бе успял да влезе в стаята, и с цялото си същество, по мигновеното лишаване от свободата си, той усети нейното присъствие. Тя беше със същата черна рокля с меки гънки, вчесана също като снощи, но беше съвсем друга. Ако беше снощи такава, той още при влизането в стаята не би могъл нито за миг да не я познае!

Тя беше също такава, каквато я познаваше, когато тя беше почти дете и по-късно, като годеница на княз Андрей. Весел въпросителен блясък светеше в очите й; лицето й имаше ласкаво и странно-закачливо изражение.

Пиер обядва и щеше да остане и цялата вечер; но княжна Маря отиваше на нощна църковна служба и Пиер тръгна заедно с тях.

На другия ден Пиер дойде рано, обядва и остана цялата вечер. Макар че княжна Маря и Наташа очевидно се радваха на гостенина, макар че целият жизнен интерес на Пиер бе съсредоточен сега в тоя дом, привечер те бяха вече изприказвали всичко и разговорът непрекъснато минаваше от едно незначително нещо към друго и често се прекъсваше.

Пиер се заседя тая вечер толкова до късно, че княжна Маря и Наташа почнаха да се споглеждат, като очевидно чакаха да си отиде скоро. Пиер виждаше това и не можеше да си отиде. Стана му тежко, неудобно, но продължаваше да седи, защото не можеше да стане и да си отиде.

Княжна Маря, която не виждаше докога ще продължи това, първа стана и като се оплака, че има мигрена, поиска да се сбогува.

— Та, значи, вие утре заминавате за Петербург? — рече тя.

— Не, не заминавам — учудено и като че обидено бързо отговори Пиер. — Ах, да, за Петербург ли? Утре; само че сега не се сбогувам. Утре ще намина да ми дадете поръчки — каза той, застанал пред княжна Маря, като се червеше и не си отиваше.

Наташа му подаде ръка и излезе. Княжна Маря, напротив, вместо да излезе, се отпусна в креслото и строго и внимателно устреми в Пиер своя лъчист и дълбок поглед. Умората, която тя очевидно показваше преди това, сега съвсем бе изчезнала. Тя въздъхна тежко и продължително, сякаш се приготвяше за дълъг разговор.

С излизането на Наташа цялото смущение и неловкост на Пиер мигновено изчезнаха и се смениха с развълнувано оживление. Той бързо премести креслото си по-близо до княжна Маря.

— Да, исках да ви кажа — рече той, като че отговаряше и на думите, и на погледа й. — Княжна, помогнете ми. Какво да правя? Мога ли да се надявам? Княжна, приятелко, чуйте ме. Аз знам всичко. Знам, че не я заслужавам; знам, че сега е невъзможно да се приказва за това. Но аз искам да бъда неин брат. Не, не искам… не мога…

Той спря и потърка с ръце лицето и очите си.

— Ето на — продължи той и личеше, че е направил усилие над себе си, за да говори свързано. — Не знам откога я обичам. Но единствено нея, само нея съм обичал през целия си живот, и тъй я обичам, че не мога да си представя своя живот без нея. Да моля за ръката й сега, не се решавам; но мисълта, че може би тя би могла да бъде моя и че ще изпусна тая възможност… възможност… е ужасна. Кажете, мога ли да се надявам? Кажете, какво да правя? Мила княжна — каза той, след като млъкна за малко и я пипна по ръката, защото тя не отговори.

— Мисля за това, което ми казахте — отговори княжна Маря. — Ето какво ще ви кажа. Вие имате право, че сега да й се говори за любов…

Княжната спря. Тя щеше да каже: сега не е възможно да й се говори за любов, но спря, защото оня ден по мигновено променената Наташа тя видя, че Наташа не само не би се оскърбила, ако Пиер би й изказал любовта си, но че тя само това искаше.

— Да й се говори сега… не бива — каза все пак княжна Маря.

— Но какво да правя?

— Оставете това на мене — рече княжна Маря. — Аз знам…

Пиер гледаше княжна Маря в очите.

— Кажете, кажете… — рече той.

— Аз знам, че тя ви обича… че ще ви обикне — поправи се княжна Маря.

Преди още да доизрече тия думи, Пиер скочи и с уплашено лице грабна ръката на княжна Маря.

— Защо смятате? Мислите ли, че мога да се надявам? Мислите?!

— Да, мисля — каза усмихната княжна Маря. — Пишете на родителите й. И оставете тая работа на мене. Когато ще бъде възможно, аз ще й кажа. Аз желая това. И сърцето ми усеща, че то ще стане.

— Не, това не може да бъде! Колко съм щастлив! Но то не може да бъде… Колко съм щастлив! Не, не може да бъде! — каза Пиер, като целуваше ръцете на княжна Маря.

— Вие заминете за Петербург; така е по-добре. А аз ще ви пиша — рече тя.

— За Петербург ли? Да замина? Да, добре, ще замина. Но утре мога ли да дойда при вас?

На другия ден Пиер пристигна, за да се сбогува. Наташа бе по-малко оживена, отколкото в предишните дни; но тоя ден, когато понякога я погледнеше в очите, Пиер чувствуваше, че изчезва, че няма вече нито него, нито нея, а има единствено чувство на щастие. „Нима? Не, не може да бъде“ — казваше си той при всеки неин поглед, жест и дума, които изпълваха душата му с радост.

Когато се сбогуваше с нея и хвана тънката й слаба ръка, той, без да ще, малко по-дълго я задържа в своята.

„Нима тая ръка, това лице, тия очи, цялото това чуждо за мене съкровище на женска прелест, нима всичко това ще бъде вечно мое, привично, такова, каквото съм аз самият за себе си? Не, това е невъзможно!…“

— Довиждане, графе — каза му тя високо. — Аз много ще ви чакам — прибави тя шепнешком.

И тия прости думи, погледът и изражението на лицето, които ги придружаваха, в продължение на два месеца бяха предмет на неизчерпаеми спомени, тълкувания и щастливи мечти за Пиер. „Аз много ще ви чакам… Да, да, как каза тя? Да, аз много ще ви чакам. Ах, колко съм щастлив! Ама как така, толкова да съм щастлив!“ — казваше си Пиер.

XIX

Сега в душата на Пиер не ставаше нищо подобно на онова, което ставаше в нея при също такива обстоятелства, когато го сватосваха за Елен.

Той не повтаряше както тогава с болезнен срам думите, които бе казал, не се укоряваше: „Ах, защо не казах това и защо, защо казах тогава «je vous aime»[1]?“ Напротив, сега той повтаряше във въображението си всяка нейна и своя дума, с всички подробности на лицето, на усмивката, и не искаше нищо нито да намали, нито да прибави: искаше му се само да ги повтаря. Сега нямаше и сянка от съмнение дали е добро или лошо онова, което бе започнал. Само едно страшно съмнение от време на време минаваше през ума му. „Дали всичко туй не е насън? Не се ли е излъгала княжна Маря? Не съм ли аз премного горд и самонадеян? Аз вярвам; ами ако изведнъж — нещо, което наистина би трябвало да стане — княжна Маря й каже, а тя се усмихне и отговори: «Колко е странно! Той сигурно е сгрешил. Нима той не знае, че той е човек, просто — човек, а аз!… Аз съм съвсем друго нещо, висше.»“

Само това съмнение често спохождаше Пиер. Той също така не правеше сега никакви планове. Тъй невероятно му се струваше предстоящото щастие, че стигаше то да го споходи, по-нататък нищо друго не можеше да има. Всичко се свършваше.

Обзе го радостно, неочаквано побъркване, за каквото Пиер се смяташе неспособен: Целият смисъл на живота не само за него, но за целия свят му се струваше включен само в неговата любов и във възможността на нейната любов към него. Понякога му се струваше, че всички хора са заети само с едно нещо — неговото бъдещо щастие. Струваше му се понякога, че те всички се радват, както и той сам, и че само се мъчат да скрият тая радост, като се преструват, че са заети с други интереси. Във всяка дума и движение той виждаше загатване за щастието си. Той често учудваше хората, с които се срещаше, със своите многозначителни, изразяващи скрито съгласие, щастливи погледи и усмивки. Но когато разбираше, че хората можеха да не знаят за неговото щастие, той от дъното на душата си ги съжаляваше и изпитваше желание да им обясни някак, че всичко, с което те са заети, е съвсем празна работа и глупости, които не заслужават внимание.

Когато му предлагаха да постъпи на служба или когато обсъждаха някакви общи, държавни работи и войната, като смятаха, че от такова или инакво разрешение на събитието зависи щастието на всички хора, той слушаше с кротка съболезнователна усмивка и учудваше разговарящите с него хора със странните си забележки. Но както ония хора, които изглеждаха на Пиер, че разбират истинския смисъл на живота, тоест неговото чувство, така и ония, нещастните, които очевидно не разбираха това, всички хора в тоя период от време му се представяха в такава ярка светлина на сияещото в него чувство, че без най-малко усилие, отведнъж, когато срещнеше какъвто и да е човек, той виждаше в него всичко, което беше хубаво и достойно за обич.

Когато преглеждаше работите и книжата на покойната си жена, той не изпитваше към паметта й никакво друго чувство освен съжаление, че тя не бе познала онова щастие, което познаваше той сега. Княз Василий, който сега бе особено горд поради това, че бе получил нова служба и звезда, му се струваше трогателен, добър и жалък старец.

По-късно Пиер често си спомняше това време на щастливо безумие. Всички преценки, които бе направил през тоя период за хората и за обстоятелствата, останаха за него верни докрай. Той не само не се отрече по-късно от тия възгледи за хората и нещата, но, напротив, при вътрешните си съмнения и противоречия прибягваше към онова свое виждане, което имаше през време на безумието, и това виждане винаги излизаше вярно.

„Може — мислеше той — тогава да съм изглеждал странен и смешен; но тогава аз не бях така безумен, както изглеждах. Напротив, тогава аз бях по-умен и по-проницателен от когато и да е и разбирах всичко, което заслужава да бъде разбирано в живота, защото… бях щастлив.“

Безумието на Пиер се състоеше в това, че той не чакаше както по-рано да има лични причини, които наричаше достойнства на хората, за да ги обича, а обичта препълваше сърцето му и той, обичайки безпричинно хората, намираше безспорни причини, поради които заслужаваше да ги обича.

[1] Обичам ви. ↑

XX

Още от оная първа вечер, когато Пиер си отиде и Наташа с радостно-насмешлива усмивка каза на княжна Маря, че той сякаш току-що е излязъл от баня, да, току-що е излязъл от баня, и сюртучето му, и подстриган, от тоя миг нещо скрито, непознато и на самата нея, но непреодолимо се пробуди в душата й.

Всичко: лице, вървеж, поглед, глас — всичко в нея изведнъж се промени. Силата на живота и надеждите за щастие — неочаквани за самата нея, изплуваха на повърхността и искаха да бъдат задоволени. Още от първата вечер Наташа сякаш бе забравила какво бе преживяла. Оттогава тя ни веднъж не се оплака от положението си, не каза ни една дума за миналото и не се страхуваше вече да прави весели планове за бъдещето. Тя малко приказваше за Пиер, но когато княжна Маря го споменаваше, отдавна загасналият пламък светваше в очите й и устните й се сбърчваха в странна усмивка.

Отначало станалата в Наташа промяна учуди княжна Маря; но когато разбра какво значеше тя, тая промяна я огорчи. „Нима толкова малко е обичала брат ми, че тъй скоро можа да го забрави“ — помисли княжна Маря, когато обмисляше сама станалата промяна. Но когато биваше с Наташа, не й се сърдеше и не я укоряваше. Пробудената сила на живота, обхванала Наташа, беше очевидно толкова неудържима и тъй неочаквана и за самата нея, че в присъствието на Наташа княжна Маря чувствуваше, че няма право да я укорява дори в душата си.

Наташа се бе отдала цялата на новото чувство с такава пълнота и искреност, че не се и опитваше да скрива, че сега не й беше тъжно, а радостно и весело.

Когато след нощното обяснение с Пиер княжна Маря се върна в стаята си, Наташа я посрещна на прага.

— Каза ли? Да? Каза ли? — повтори тя. И по лицето на Наташа замря радостно и в същото време жалко изражение, което молеше прошка за радостта си.

— Аз щях да подслушвам до вратата; но знаех, че ти ще ми кажеш.

Колкото и ясен и трогателен да беше за княжна Маря погледът, който Наташа бе устремила в нея, колкото и мъчно да й бе, като виждаше вълнението й, думите на Наташа в първия миг я оскърбиха. Тя си спомни брат си и неговата любов.

„Но какво да се прави! Тя не може иначе“ — помисли княжна Маря; и с тъжно и малко строго лице предаде на Наташа всичко, каквото й бе казал Пиер. Като чу, че той се готви да отива в Петербург, Наташа се смая.

— В Петербург? — повтори тя, сякаш не разбираше. Но като се вгледа в тъжното изражение по лицето на княжна Маря, тя се сети за причината на тъгата й и изведнъж заплака. — Мари — каза тя, — научи ме какво да правя. Страхувам се да не стана лоша. Каквото кажеш, ще го направя; научи ме.

— Обичаш ли го?

— Да — прошепна Наташа.

— Защо плачеш? Аз съм щастлива за тебе — каза княжна Маря, която заради тия сълзи бе простила вече напълно радостта на Наташа.

— То няма да бъде скоро, а някога. Помисли какво щастие ще бъде, когато аз ще съм негова жена, а ти ще се омъжиш за Nicolas.

— Наташа, аз те молих да не говорим за това. Нека говорим за тебе.

Те млъкнаха за малко.

— Само че за какво в Петербург? — каза изведнъж Наташа и сама бързо си отговори: — Не, не, тъй трябва… Нали, Мари? Тъй трябва…

ЕПИЛОГ

ЧАСТ ПЪРВА

I

Минаха седем години след 12-а година. Развълнуваното историческо море на Европа се намести отново в бреговете си. То изглеждаше затихнало, но тайнствените сили, които движат човечеството (тайнствени, защото за нас са неизвестни законите, които определят движението им), продължаваха действието си.

Макар че повърхността на историческото море изглеждаше неподвижна, човечеството се движеше също тъй непрекъснато, както времето. Образуваха се, разпадаха се различни групи от човешки общности; подготвяха се причини за образуване и разлагане на държави и за разместване на народи.

Историческото море не се устремяваше както по-рано с пориви от единия бряг към другия: то кипеше в дълбочините си. Историческите лица не се носеха както по-рано на вълни от единия бряг до другия; сега те сякаш се въртяха на едно място. Историческите лица, които начело на войските отразяваха по-рано движението на масите със заповеди за войни, походи и сражения, сега отразяваха кипящото движение с политически и дипломатически съображения, със закони и трактати…

Тая дейност на историческите лица историците я наричат реакция.

Като описват дейността на тия исторически лица, които според тях бяха причина на онова, което те наричат реакция, историците ги осъждат строго. Всички известни хора от онова време, от Александър и Наполеон до m-me Stael, Фотий, Шелинг, Фихте, Шатобриан и други, минават пред техния строг съд и биват оправдавани или осъждани в зависимост от това дали са съдействували на прогреса, или на реакцията.

Според тяхното описание в Русия през тоя период от време също имало реакция и главният виновник на тая реакция бил Александър I — същият тоя Александър I, който пак по техните описания бе главен виновник за либералните инициативи през царуването си и за спасението на Русия.

В сегашната руска литература, от гимназиста до учения историк, няма човек, който да не е хвърлил своето камъче срещу Александър I за неправилните му постъпки през тоя период на царуването му.

„Той трябваше да постъпи тъй и тъй. В тоя случай — той постъпи добре, в оня — лошо. Той се държа прекрасно в началото на царуването си и през 12-а година, но постъпи зле, като даде конституция на Полша, като създаде Свещения съюз, като даде власт на Аракчеев и насърчаваше Голицин и мистицизма, а след това — насърчаваше Шишков и Фотий. Той постъпи зле, като се занимаваше със строевата работа на армията; той постъпи зле, като разформира Семьоновския полк и т.н.“

Трябва да се изпишат десет коли, за да се изброят всички укори, отправени срещу него от историците въз основа на ония разбирания за доброто на човечеството, които те имат.

Какво означават тия укори?

Същите ония постъпки, за които историците одобряват Александър I — например либералните инициативи през царуването му, борбата с Наполеон, твърдостта, проявена от него в 12-а година, и походът през 13-а година, не произлизат ли от едни и същи извори — условията на произхода му, на възпитанието и живота, които създадоха личността на Александър такава, каквато беше, — от които произлизат и ония постъпки, за които историците го порицават, като например: Свещеният съюз, възстановяването на Полша, реакцията през 20-те години?

Каква е същината на тия укори?

Това, че такова историческо лице като Александър I, лице, което беше на възможно най-високото стъпало на човешката власт и сякаш във фокуса на ослепителната светлина от всичките съсредоточени в него исторически лъчи; лице, което е изложено на най-силните в света влияния на интриги, измами, ласкателства и самоизмами, неразделни от властта; лице, което през всеки миг на живота си чувствува върху си отговорността за всичко, което се върши в Европа, и лице — не измислено, а живо, което като всеки човек има свои лични навици, страсти, стремежи към добро, красота и истина — че това лице преди петдесет години не че не е било добродетелно (историците не го укоряват за това), а не е имало ония възгледи за доброто на човечеството, каквито има сега професорът, който от младини се занимава с наука, тоест с четене на книжки, с лекции и с преписване на тия книжки и лекции в една тетрадка.

Но дори ако се предположи, че преди петдесет години Александър I се е лъгал в схващанията си по това, кое е добро за народите, трябва неволно да се предположи, че след изтичането на известно време и историкът, който съди Александър, също тъй ще излезе, че не е бил прав във възгледите си за това кое е добро за човечеството. Това предположение е още по-естествено и необходимо, защото, като следим развитието на историята, виждаме, че с всяка година, с всеки нов писател се променя схващането за това какво е доброто на човечеството; така че онова, което е изглеждало добро, след десет години се вижда като зло; и обратно. Дори нещо повече — ние намираме в историята, в едно и също време, съвсем противоположни схващания за онова, което е било зло, и за онова, което е било добро: едни смятат дадената на Полша конституция и Свещения съюз за заслуга, а други — за вина на Александър.

За дейността на Александър и Наполеон не може да се каже, че е била полезна или вредна, защото ние не можем да кажем защо тя е полезна и защо вредна. Ако тая дейност не се харесва на някого, тя не му се харесва само защото не съвпада с неговите ограничени понятия за онова, кое е добро. И дори да ми се струва, че добро е било да се запази в 12-а година домът на баща ми в Москва или славата на руските войски, или процъфтяването на Петербургския или другите университети, или свободата на Полша, или могъществото на Русия, или равновесието на Европа, или известен род европейска просвета — прогрес, аз трябва да призная, че дейността на всяко историческо лице е имала освен тия цели и други, още по-общи и недостъпни за мене цели.

Но да речем, че тъй наречената наука има възможност да примири всички противоречия и има неизменно мерило за добро и лошо за историческите лица и събития.

Да речем, че Александър е могъл да направи всичко иначе. Да речем, че можеше, по предписание на ония, които го обвиняват, на ония, които преподават науката за крайната цел на човешкото движение, да издава нареждания по оная програма за народност, свобода, равенство и прогрес (друга май че няма), която биха му дали сегашните му обвинители. Да речем, че тая програма би била възможна и съставена и че Александър би действувал по нея. Но какво би станало тогава с дейността на всички тия хора, които са противодействували на тогавашната насока на правителството — с дейността, която според историците е добра и полезна? Тая дейност нямаше да я има; нямаше да има живот; нищо нямаше да има.

Ако допуснем, че човешкият живот може да се управлява от разума, възможността за живот ще се унищожи.

II

Ако допуснем, както правят историците, че великите хора водят човечеството към постигане на известни цели, които са — величието на Русия или Франция, или равновесието на Европа, или разпространението на идеите на революцията, или общият прогрес, или каквото и да е, не е възможно да се обяснят явленията на историята без понятията за случая и за гения.

Ако целта на европейските войни в началото на днешното столетие е била величието на Русия, тази цел би могла да се постигне без всички предходни войни и без нашествие. Ако целта е била величието на Франция, тая цел е могла да бъде постигната и без революция, и без империя. Ако целта е била разпространяване на идеи, книгопечатането би извършило това много по-добре от войниците. Ако целта е била прогресът на цивилизацията, твърде лесно е да се помисли, че освен унищожението на хората и на техните богатства има други, по-целесъобразни пътища за разпространение на цивилизацията.

Но защо се е случило тъй, а не иначе?

Затуй, че се е случило тъй. „Случаят е създал положението; геният се е възползувал от него“ — казва историята.

Но какво нещо е случаят? Какво нещо е геният?

Думите случай и гений не означават нищо, което действително съществува, и затуй не могат да бъдат определени. Тия думи означават само известна степен в проумяването на явленията. Аз не зная защо става известно явление; мисля, че не мога да зная; затова не искам да зная и казвам: случай. Аз виждам сила, която произвежда действие несъразмерно с общочовешките качества; не разбирам защо става това и казвам: гений.

За стадото овни овенът, който всяка вечер се вкарва от овчаря за храна в отделна кошара и става двойно по-тлъст: от другите, трябва да изглежда гений. И обстоятелството, че всяка вечер тъкмо тоя овен отива не в общата кошара, а в отделна — за да яде овес, и че тъкмо тоя овен, цял в лой, бива заклан за месо, трябва да изглежда поразително съчетание на гениалност с цяла редица необикновени случайности.

Но достатъчно е овните да престанат да мислят, че всичко, което се върши с тях, става само за постигане на техните овчи цели; достатъчно е да допуснат, че събитията, които стават с тях, могат да имат и неразбираеми за тях цели — веднага ще видят единство и последователност в онова, което става с угоявания овен. Дори и да не знаят за каква цел го угояват, поне ще знаят, че всичко, което е станало с овена, е станало не неочаквано и няма да има вече нужда от понятия нито за случай, нито за гений.

Само като се откажем от мисълта, че знаем близката, достъпна за разбиране цел и като признаем, че крайната цел е недостъпна за нас, ще видим последователността и целесъобразността в живота на историческите лица; ще видим причината на онова несъразмерно с общочовешките способности действие, което извършват те, и няма да ни трябват думите случай и гений.

Достатъчно е само да се признае, че целта на вълненията на европейските народи не ни е известна, а ни са известни само фактите, които са убийствата, отначало във Франция, после в Италия, в Африка, в Прусия, в Австрия, в Испания, в Русия, и че движенията от запад към изток и от изток към запад са същината и целта на тия събития, не само че няма да ни е необходимо да виждаме изключителност и гениалност в характерите на Наполеон и Александър, но не ще можем да си представим тия лица иначе освен като хора също такива, каквито са останалите; и не само не ще бъде потребно да се обясняват със случайност дребните събития, които направиха тия хора такива, каквито бяха, но ще стане ясно, че всички тия дребни събития са били необходими.

Като се откажем от мисълта, че знаем крайната цел, ние ясно ще разберем, че както нито за едно растение не може да се измислят други, по-отговарящи му цветчета и семена освен ония, които то изкарва, също тъй е невъзможно да се измислят други двама души с цялото тяхно минало, които да отговарят до такава степен и до такива най-малки подробности на онова предназначение, което им предстоеше да изпълнят.

III

Основният, същественият смисъл на европейските събития в началото на сегашното столетие е военното движение на масите на европейските народи от запад към изток и сетне от изток към запад. Започна се с движението от запад към изток. За да могат западните народи да извършат военното движение до Москва, което извършиха, необходимо бе: 1. Да се подредят във военна група от такава големина, която би била в състояние да издържи сблъскване с военната група на изтока; 2. Да се откажат от всички установени вече завети и навици и 3. Извършвайки войнственото си движение, да имат за вожд човек, който би могъл и за себе си, и за тях да оправдае измамите, грабежите и убийствата, които ще се извършат през това движение.

И като се почне с Френската революция, разрушава се старата, недостатъчно голяма група; унищожават се старите навици и завети; стъпка по стъпка се създава група с нови размери, нови навици и завети и се приготвя човекът, който трябва да стои начело на бъдещото движение и да понесе върху си цялата отговорност за онова, което ще се извършва.

Човек без убеждения, без навици, без минало, без име, дори не французин, се промъква сякаш по най-странни случайности между всички партии, които раздвижват Франция, и без да се присъедини към нито една от тях, се издига на видно място.

Невежеството на другарите му, слабостта и нищожността на противниците му, искреността в лъжата и блестящата и самоуверена ограниченост на тоя, човек го издигат начело на армията. Бляскавият състав на войниците от армията в Италия, нежеланието на противниците да се бият, детинската дързост и самоувереност му спечелват военна слава. Безброй тъй наречени случайности го придружават навред. Немилостта, в която изпада пред френските властници, му донася полза. Опитите му да промени предназначения му път не успяват: не го приемат на служба в Русия и не сполучва да бъде назначен в Турция. През войната в Италия той няколко пъти е пред гибел и всеки път се спасява по неочакван начин. Руските войски, тъкмо тия, които могат да унищожат славата му, не навлизат, по разни дипломатически съображения, в Европа, докато той е там.

След връщането си от Италия той намира правителството в Париж в такъв процес на разложение, в който ония, които попадат в това правителство, неизбежно се заличават и унищожават. И изходът за него от това опасно положение се явява сам по себе си в безсмислената и безпричинна експедиция в Африка, Отново го придружават същите тъй наречени случайности. Непристъпната Малта се предава без ни един изстрел; най-непредпазливите нареждания се увенчават с успех. Неприятелският флот, който по-късно няма да пропусне и една лодка, пропуска цяла армия. В Африка се извършват цяла редица злодеяния над почти безоръжните жители. И хората, които вършат тия злодеяния, и особено техният ръководител уверяват себе си, че това е прекрасно, че това е слава, че това прилича на Цезар и на Александър Македонски и че това е хубаво.

Идеалът за слава и величие, който се състои в това не само да не смяташ за лошо нищо от онова, което вършиш, но да се гордееш с всяко престъпление, като му приписваш неразбираемо свръхестествено значение, този идеал, който трябваше да ръководи тоя човек и свързаните с него хора, се създава, на пълна свобода в Африка. Всичко, каквото прави той сполучва. Чумата не го заразява; жестокостта да се убиват пленниците не му се вменява във вина. Детски непредпазливото, безпричинно и неблагородно негово заминаване от Африка, след като е изоставил другарите си в беда, му се смята за заслуга и неприятелският флот отново го пропуска. В това време, когато, вече съвсем опиянен от щастливо извършените престъпления и готов за ролята си, той пристига без всякаква цел в Париж, онова разложение на републиканското правителство, което преди година можеше да го погуби, стига до крайна степен и неговото присъствие, присъствието на човек, несвързан с партиите, сега може само да го издигне.

Той няма никакъв план; той се страхува от всичко; но партиите се вкопчват в него и искат неговото участие.

Само той със своя създаден в Италия и Египет идеал за слава и величие, със своето безумие на самообожаване, със своята дързост за престъпление, със своята искреност в лъжата — само той може да оправдае онова, което има да става.

Той е потребен за мястото, което го очаква, и затуй почти независимо от волята му, въпреки нерешителността му, въпреки липсата на план и всичките грешки, които прави, той се вплита в заговора, който има за цел да завземе властта, и заговорът се увенчава с успех.

Вкарват го в заседанието на управниците. Изплашен, той иска да бяга, като се смята загубен; преструва се, че пада в несвяст, приказва безсмислени неща, които би трябвало да го погубят. Но управниците на Франция, по-рано съобразителни й горди, сега, чувствувайки, че ролята им е изиграна, са смутени повече от него, казват не тия думи, които би трябвало да кажат, за да запазят властта си и да го погубят.

Случайността, милионите случайност и му дават власт и всички хора, които сякаш са се сговорили, съдействуват за утвърдяването на тая власт. Случайности създават характерите на тогавашните френски управници, които му се подчиняват; случайности създават характера на Павел I, който признава неговата власт; случайност създава заговора срещу него, който не само не му наврежда, но затвърдява властта му. Случайност изпраща в ръцете му Енгиенския херцог и го накарва неволно да го убие и с това, по-силно от всички други, средства, убеждава тълпата, че той има правото, тъй като има силата. Случайността прави той да напрегне всички сили за експедиция в Англия, която очевидно би го погубила, и никога да не изпълни намерението си, а без да има намерение да нападне Мак с австрийците, които се предават без бой. Случайността и гениалността му дават победата при Аустерлиц и случайно всички хора, не само французи, но и цяла Европа, с изключение на Англия, която няма да участвува в предстоящите събития, всички хора, въпреки по-раншния си ужас и отвращение от неговите престъпления, сега признават властта му, името, което си е дал, и неговия идеал за величие и слава, който изглежда на всички като нещо прекрасно, и разумно.

Сякаш за да се проверят и да се приготвят за предстоящото движение, силите на Запада на няколко пъти в 1805, 6-а, 7-а и 9-а година се устремяват на изток, като все повече укрепват и се увеличават. В 1811 година група хора, образувана във Франция, се слива със срединните народи в една грамадна група. Колкото повече се увеличава групата, толкова повече нараства силата за оправдаване на човека, който е начело на движението й. В десетгодишния подготвителен период от времето, което предхожда голямото движение, тоя човек се сближава с всички короновани лица в Европа. Разобличените световни властници не могат да противопоставят никакъв разумен идеал на Наполеоновия идеал за слава и величие, който няма смисъл. Един през друг те се стремят да му покажат нищожеството си. Пруският крал изпраща жена си да търси благоволението на великия човек; императорът на Австрия смята, за благосклонност, че тоя човек приема в леглото си царската дъщеря, папата, пазител на светинята на народите, служи с религията си за въздигането на великия човек. Самият Наполеон не се готви толкова за изпълнението на ролята си, колкото всичко, което го обкръжава, го приготвя да приеме върху си цялата отговорност за онова, което става и има да става. Няма постъпка, няма злодеяние или дребна измама, която той да е извършил и която веднага да не се е преобразила чрез устата на окръжаващите го във велико деяние. Най-хубавият празник, който могат да измислят германците за него, е празнуването на Йена и Ауерщет. Не само че той е велик — велики са и неговите прадеди, братя, доведени деца и зетьове. Всичко става така, че да го лиши от последната сила на разума и да го приготви за неговата страшна роля. И когато той е готов, готови са и силите.

Нашествието се стреми на изток, стига до крайната цел — Москва. Столицата е превзета; руската войска е повече унищожена, отколкото някога са били унищожени неприятелските войски в предишните войни — от Аустерлиц до Ваграм. Но изведнъж, вместо ония случайности и оная гениалност, които тъй последователно го водеха досега чрез непрекъсната верига от успехи до предназначената цел, явяват се безброй обратни случайности — от хремата в Бородино до мразовете и искрата, която запали Москва; и вместо гениалност се появяват глупост и подлост, подобни на които никога не е имало.

Нашествието бяга, връща се назад, отново бяга и всички случайности сега са вече постоянно не за, а против него.

Извършва се обратно движение от изток към запад, което изключително прилича на предходното движение от запад към изток. Същите опити за движение от изток към запад в 1805, 1807, 1809 година предхождат голямото движение; същото съединение в група от грамадни размери; същото присъединяване на срединните народи към движението; същото колебание по средата на пътя й същото ускоряване на бързината, колкото повече се приближават до целта.

Париж — крайната цел е достигната. Наполеоновото правителство и войска са унищожени. Самият Наполеон няма вече значение; всичките негови действия очевидно са жалки и гнусни; но пак става необяснима случайност: съюзниците мразят Наполеон, в когото виждат причината на бедствията си; лишен от силата и властта си, уличен в злодеяния и коварства, той би трябвало да им се вижда такъв, какъвто им се бе струвал преди десет години и една година по-късно — като разбойник извън закона. Но по някаква странна случайност никой не вижда това. Ролята му още не е свършена. Човекът, когото десет години преди това и една година по-късно смятаха за разбойник вън от закона, изпращат на остров на две крачки от Франция, който му се дава като владение — с гвардията и с милиони, които му се плащат за нещо си.

IV

Движението на народите започва да влиза в своите брегове. Вълните на голямото движение се бяха отдръпнали и по затихналото море се образуват кръгове, по които се носят дипломатите, въобразявайки си, че тъкмо те причиняват затихването на движението.

Но затихналото море неочаквано се дига. На дипломатите им се струва, че те, техните несъгласия, са причина за тоя нов натиск на силите, те очакват война между монарсите си; струва им се, че положението е неразрешимо. Но вълната, издигането на която те усещат, иде не оттам, отдето я очакват. Издига се същата вълна със същата изходна точка на движението — Париж. Извършва се последното изплискване на движението от запад; изплискване, което ще трябва да разреши дипломатическите затруднения, които изглеждаха неразрешими, и да тури край на войнственото движение през тоя период.

Човекът, който бе опустошил Франция, сам, без да има заговор, без войници, пристига във Франция. Всеки полицай може да го залови; но по странна случайност никой не само не го залавя, но всички с възторг посрещат тоя човек, когото ден преди това са проклинали и когото ще проклинат след един месец.

Тоя човек още е потребен, за да се оправдае последното съвкупно действие.

Действието е свършено. Последната роля е изиграна. Заповядват на актьора да се съблече и да измие черната боя и червилото: той вече няма да потрябва.

И минават няколко години, през които тоя човек в самотията на своя остров играе сам пред себе си жалка комедия, интригува и лъже, оправдавайки своите деяния, когато това оправдаване не е вече потребно, и показва на цял свят какво е било онова, което хората са смятали за сила, докато невидимата ръка го е направлявала.

Режисьорът, завършил драмата и разсъблякъл актьора, ни го показа.

— Вижте в какво сте вярвали! Ето го! Виждате ли сега, че не той, а АЗ съм ви движил?

Но заслепени от силата на движението, хората дълго не разбираха това.

Още по-голяма последователност и необходимост представлява животът на Александър I, лицето, което бе начело на противодвижението от изток към запад.

Какво е потребно за оня, който, засенчвайки другите, би застанал начело на това движение от изток към запад?

Потребно е да има чувство на справедливост, участие към работите на Европа, но отдалечено, незатъмнено от дребнави интереси; потребно е да надвишава по нравствена чистота другарите си — монарсите от онова време; потребна е кротка и привлекателна личност; потребно е да бъде лично оскърбен от Наполеон. И всичко това Александър го има; всичко това е подготвено от безброй тъй наречени случайности в целия му предходен живот: и от възпитанието, и от либералните инициативи, и от обкръжаващите го съветници, и от Аустерлиц, и Тилзит, и Ерфурт.

През време на народната война това лице бездействува, защото не е потребно. Но щом изпъква необходимостта от обща европейска война, това лице в определения миг се явява на мястото, си и като обединява европейските народи, води ги към целта.

Целта е постигната. След последната война през 1815 година Александър е на върха на възможната човешка власт. Но как я прилага той?

Александър I, умиротворителят на Европа, човекът, който на младини се бе стремил само към доброто на своите народи, първият инициатор на либералните нововъведения в отечеството си, сега, когато притежава, би казал човек, най-голяма власт, а затова — и възможност да стори добро на своите народи, докато Наполеон в изгнанието си прави детински и лъжливи планове как би ощастливил човечеството, ако би имал власт, Александър I, изпълнил призванието си и усетил върху си Божията ръка, изведнъж съзнава нищожността на тая мнима власт, отвръща се от нея, предава я в ръцете на презираните от него и презрени хора и казва само:

— „Не нам, не нам, а Имени Твоему!“[1] И аз съм човек като вас; оставете ме да живея като човек и да мисля за душата си и за Бога.

Както слънцето и всеки атом от етера е кълбо, завършено за себе си и в същото време само атом от недостъпното за човека поради грамадността си цяло, тъй и всяка личност носи в себе си свои цели и в същото време носи ги, за да служи на недостъпните за човека общи цели.

Кацналата на цветчето пчела ужилва детето. И детето се страхува от пчелите и казва, че целта на пчелата е да жили хората. Поетът се любува на пчелата, която се е впила в чашката на цветчето, и казва, че целта на пчелата е да смуче аромата на цветята. Пчеларят, който вижда, че пчелата събира цветния прашец и го носи в кошера, казва, че целта на пчелата е да събира мед. Друг пчелар, който е проучил по-отблизо живота на рояка, казва, че пчелата събира прашец за изхранване на младите пчели и за да може царицата да се плоди и затова целта й е в продължаване народа. Ботаникът вижда, че като прелита с прашец от двудомно цветче върху: плодника, пчелата го оплодява и ботаникът вижда целта на пчелата в това. Друг, който следи преселването на растенията, вижда, че пчелата помага за преселването и тоя нов наблюдател може да каже, че това е целта на пчелата. Но крайната цел на пчелата не се изчерпва нито с една, нито с втора, нито с трета цел, които човешкият ум може да открие. Колкото повече се възвишава човешкият ум в откриването на тия цели, толкова по-очевидна е за него недостъпността на крайната цел.

За човека е достъпно само наблюдението върху съответствието на живота на пчелата с другите явления на живота. Същото може да се каже за целите на историческите лица и на народите.

[1] „Не нам, Господи, не нам, а на Твоето Име“ (псалом 113, 9 стих). — Б.пр. ↑

V

Сватбата на Наташа, която в 13-а година се омъжи за Безухов, беше последното радостно събитие в старото семейство Ростови. Същата година умря граф Иля Андреевич и както става винаги, с неговата смърт старото семейство се разпадна.

Събитията през последната година: опожаряването на Москва и бягството от нея, смъртта на княз Андрей и отчаянието на Наташа, смъртта на Петя, скръбта на графинята — всичко това падаше като удар след удар върху главата на стария граф. Той като че не разбираше, а пък и чувствуваше, че не може да разбере значението на всички тия събития и приведе нравствено старата си глава, сякаш очакваше и молеше нови удари, които да го доубият. Той изглеждаше ту уплашен и объркан, ту неестествено оживен и предприемчив.

Сватбата на Наташа го оживи за кратко време с външната си страна. Той поръчваше обеди, вечери и личеше, че иска да изглежда весел; но неговата веселост не заразяваше както по-рано другите, а, напротив, възбуждаше състрадание в ония, които го познаваха и обичаха.

След заминаването на Пиер и жена му той притихна и почна да се оплаква от мъка. След няколко дни се разболя и легна. От първите дни на болестта си, въпреки успокоенията на докторите, той разбра, че няма да се дигне. Графинята прекара две седмици в кресло до главата му, без да се съблича. Всеки път, когато му даваше лекарство, той изхлипваше и мълчаливо целуваше ръката й. Последния ден с ридания помоли жена си и задочно сина си за прошка заради разсипването на имота, което той чувствуваше като най-голяма своя вина. След като го причестиха и миропомазаха, той умря тихо и на следния ден множеството познати, дошли да отдадат последен дълг на покойния, изпълни наемното жилище на Ростови. Всичките им познати, които толкова пъти бяха обядвали и танцували у тях и толкова пъти му се бяха подигравали, всички те сега с еднакво чувство на укор и умиление, сякаш оправдавайки се пред някого, казваха: „Да, било що било, но той беше прекрасен човек. Такива хора вече не се срещат… А пък кой няма слабости?…“

Тъкмо когато работите на графа тъй се бяха объркали, че човек не можеше да си представи как щеше да свърши всичко това, ако продължаваше още една година — и той неочаквано умря.

Когато получи съобщението за смъртта на баща си, Николай бе в Париж с руските войски. Той веднага даде оставка и преди да дочака приемането й, взе отпуск и пристигна в Москва. Месец след смъртта на графа положението на работите се очерта напълно и учуди всички с грамадната сума от разни дребни дългове, съществуването на които никой не подозираше. Дълговете бяха дваж по-големи от имотите.

Близките и приятелите на Николай го съветваха да се откаже от наследството. Но Николай смяташе отказа от наследството за израз на укор към свещената за него памет на баща му и затуй не искаше и да чуе за отказ и прие наследството със задължението да изплати дълговете.

Кредиторите, които толкова дълго бяха мълчали, възпирани, когато графът беше още жив, от неопределеното, но могъщо влияние, което имаше над тях неговата разпусната доброта, изведнъж всички предявиха исканията си. Изникна, както винаги става, съревнование — кой по-рано да получи — и същите хора, които като Митенка и другите бяха получили полици — подаръци, се показаха сега като най-взискателни кредитори. На Николай не му даваха нито срок, нито почивка и ония, които явно съжаляваха стареца, виновник за техните загуби (ако е имало загуби), сега се нахвърлиха безжалостно на очевидно невинния пред тях млад наследник, който бе поел доброволно изплащането.

Нито едно от средствата, предполагани от Николай, не успя; имението бе продадено на публичен търг на половин цена, а половината дългове все тъй оставаха неизплатени. Николай взе предложените от зет му Безухов тридесет хиляди за изплащане на ония дългове, които той признаваше за парични, истински дългове. А за да не бъде пратен в затвора за останалите дългове, както го заплашваха кредиторите, отново постъпи на служба.

Той не можеше да отиде пак в армията, дето при първо вакантно място щеше да бъде полкови командир, защото майка му сега се държеше за сина си като за последна примамка на живота; и затуй, въпреки нежеланието си да остане в Москва, между хората, които го познаваха от по-рано, въпреки отвращението си от цивилната служба, той зае в Москва длъжност по гражданското ведомство и като свали любимия си мундир, премести се с майка си и със Соня в една малка квартира на Сивцев Вражок.

През това време Наташа и Пиер живееха в Петербург, без да имат ясна представа за положението на Николай. След като взе назаем пари от зет си, Николай се мъчеше да скрие от него лошото си материално положение. Положението на Николай беше особено лошо, защото със заплатата си от хиляда и двеста рубли той трябваше не само да издържа себе си, Соня и майка си, но трябваше да издържа майка си така, че тя да не вижда бедността им. Графинята не можеше да разбере как може да се живее без ония условия на разкош, с които беше свикнала от детинство, и без да съзнава колко трудно бе това за сина й, непрестанно искаше ту екипаж, какъвто те нямаха, за да го изпрати да доведе някоя позната, ту скъпо ядене за себе си и вино за сина си, ту пари, за да направи подарък-сюрприз на Наташа, на Соня или на самия Николай.

Соня водеше домакинството, грижеше се за леля си, четеше й на глас, търпеше капризите й и затаеното й неразположение към себе си и помагаше на Николай да скрива от старата графиня бедственото положение, в което се намираха. Николай чувствуваше, че с благодарността си не може да се издължи към Соня за всичко, което тя правеше за майка му, възхищаваше се от нейното търпение и преданост, но се мъчеше да се отдалечава от нея.

В душата си той сякаш я укоряваше, че тя беше прекалено съвършена, та той нямаше за какво да я укори. Тя имаше всичко онова, за което се ценят хората; но имаше малко неща, които можеха да го накарат да я обича. И той чувствуваше, че колкото повече я ценеше, толкова по-малко я обичаше. Той се залови за думите й в писмото, с което тя му даваше свобода, и сега така се държеше с нея, като че всичко, което е било помежду им много отдавна, е вече забравено и в никакъв случай не може да се повтори.

Положението на Николай ставаше все по-лошо и по-лошо. Мисълта да пести от заплатата си излезе мечта. Не само че не пестеше, но задоволявайки исканията на майка си, правеше дребни дългове. Той не виждаше никакъв изход от положението си. Мисълта да се ожени за богата наследница, която предлагаха роднините му, беше противна. Другият изход от положението — смъртта на майка му — никога не му минаваше през ума. Той не желаеше нищо и на нищо не се надяваше; и в дъното на душата си изпитваше мрачна и строга наслада от безропотното понасяне на положението си. Той се мъчеше да избягва предишните си познати с тяхното съчувствие и с оскърбителните предложения за помощ, избягваше всякакви развлечения и забави, дори и в къщи не се занимаваше с нищо освен с нареждане на карти заедно с майка си, с мълчаливи разходки из стаята и с пушене на лули една след друга. Той като че усърдно поддържаше това свое мрачно настроение, в което единствено чувствуваше, че може да понася положението си.

VI

В началото на зимата княжна Маря пристигна в Москва. От градските слухове тя научи за положението на Ростови и че „синът се е пожертвувал за майка си“ — тъй разправяха из града.

„Аз и не очаквах друго нещо от него“ — каза си княжна Маря, като усети радостно потвърждение на любовта си към него. Спомняйки си своите приятелски и почти роднински отношения към цялото семейство, тя сметна за свой дълг да отиде у тях. Но като си спомняше отношенията си с Николай във Воронеж, тя се страхуваше от това. Ала няколко седмици след пристигането си в града направи голямо усилие над себе, си и отиде у Ростови.

Пръв я посрещна Николай, тъй като за да се отиде при графинята, можеше да се мине само през неговата стая. Още при първия поглед към нея лицето на Николай вместо изражение на радост, както очакваше княжна Маря, прие невиждано дотогава изражение на студенина, неприветливост и гордост. Николай я попита как е, заведе я при майка си и след като поседя пет минути, излезе от стаята.

Когато княжната излизаше от графинята, Николай пак я посрещна и особено тържествено и сухо я изпроводи до преддверието. Той не отговори нито дума на нейната забележка за здравето на графинята. „Какво ви интересува вас? Оставете ме на мира“ — казваше погледът му.

— И какво скитори? Какво иска? Не мога да търпя тия благородни дами и всички тия любезности! — каза гласно той пред Соня, след като каретата на княжната потегли от къщата, и личеше, че не може да сдържи раздразнението си.

— Ах, как може да се приказва тъй, Nicolas — рече Соня, която едва скриваше радостта си. — Тя е толкова добра и maman толкова я обича.

Николай нищо не отговори и искаше изобщо да не се говори вече за княжната. Но откак тя бе направила посещението си, старата графиня по няколко пъти на ден заприказваше за нея.

Графинята я хвалеше, настояваше синът й да я посети, изразяваше желание да я вижда по-често, но в същото време винаги щом заговореше за нея, настроението й се разваляше.

Когато майка му говореше за княжната, Николай се опитваше да мълчи, но мълчанието му дразнеше графинята.

— Тя е много достойно и прекрасно момиче — думаше тя — и ти трябва да отидеш у тях. Все пак там ще видиш тоз-оня; че тук с нас, струва ми се, ти е отегчително.

— Но аз съвсем не искам, мамичко.

— Уж искаше да я видиш, а сега пък — не искам. Наистина не мога да те разбера, мили мой. Ту ти е отегчително, ту изведнъж никого не искаш да видиш.

— Но аз не съм казал, че ми е отегчително.

— Ама как, ти сам каза, че не искаш и да я видиш. Тя е много достойно момиче и винаги ти се е харесвала; а сега изведнъж — някакви съображения. Всичко се крие от мене.

— Съвсем не, мамичко.

— Ако те молех да направиш нещо неприятно, разбирам, а пък то — моля те да отидеш и да направиш визита. Струва ми се, че и учтивостта го изисква… Аз те помолих, но сега вече няма да се меся, щом имаш тайни от майка си.

— Но щом искате, ще отида.

— Все ми е едно; аз за тебе го желая.

Николай въздъхваше, хапеше мустаците си и нареждаше картите, като се мъчеше да отвлече вниманието на майка си.

На следния, на третия и на четвъртия ден същият разговор се повтори.

След посещението си у Ростови и неочакваното студено посрещане от Николай княжна Маря си каза, че е била права, когато не искаше първа тя да отиде у Ростови.

„Аз нищо друго и не очаквах — каза си тя, като викаше на помощ гордостта си. — Той съвсем не ме интересува и аз исках само да видя старата жена, която винаги е била добра към мене и на която много дължа.“

Но тя не можа да се успокои с тия разсъждения: когато си спомняше посещението, някакво чувство, прилично на разкаяние, я измъчваше. Макар че твърдо бе решила да не отива вече у Ростови и да забрави всичко това, тя непрестанно се чувствуваше в неопределено положение. И когато се запитваше какво точно я измъчваше, трябваше да си признае, че това бяха отношенията й с Ростов. Неговият студен, учтив тон не бе причинен от чувствата му към нея (тя знаеше това), а тоя тон прикриваше нещо. Тя трябваше да си разясни това „нещо“ и чувствуваше, че дотогава не ще може да бъде спокойна.

В средата на зимата тя седеше в стаята за занимания и следеше уроците на племенника си, когато дойдоха да й съобщят, че е дошъл Ростов. С твърдото решение да не издава тайната си и да не проявява смущението си, тя повика m-lle Bourienne и заедно с нея отиде в салона.

Още от първия поглед към лицето на Николай тя видя, че той бе дошъл само да изпълни дълга си на учтивост и реши да държи твърдо същия тон, с който той ще се обърне към нея.

Те заговориха за здравето на графинята, за общи познати, за последните новини от войната и когато изтекоха необходимите за приличието десет минути, след които гостенинът може да си отиде, Николай стана да се сбогува.

С помощта на m-lle Bourienne княжната много добре издържа разговора; но в последната минута, тъкмо когато той стана, тя се почувствува толкова уморена да говори неща, които не я интересуваха, и мисълта, че толкова малко радости са й отредени в живота, тъй я беше обзела, че в един миг на разсеяност, устремила пред себе си своите лъчисти очи, тя остана неподвижно седнала, без да забележи, че той е станал.

Николай я погледна и като поиска да се престори, че не забелязва разсеяността й, каза няколко думи на m-lle Bourienne и пак погледна княжната. Тя седеше все тъй неподвижно и по нежното й лице бе изписано страдание. Нему изведнъж му дожаля за нея и смътно му се стори, че може би той беше причината на тая тъга, изписана по лицето й. Поиска му се да й помогне, да й каже нещо приятно; но не можа да намисли какво да й каже.

— Довиждане, княжна — рече той.

Тя се опомни, изчерви се и тъжно въздъхна.

— Ах, извинете — каза тя, сякаш се бе събудила. — Отивате си вече, графе; е, довиждане! А възглавницата за графинята?

— Чакайте, аз ей сега ще я донеса — рече m-lle Bourienne и излезе от стаята.

И двамата мълчаха, като се поглеждаха един друг.

— Да, княжна — каза най-сетне Николай, като се усмихна тъжно, — не беше отдавна уж, а колко вода изтече, откак се видяхме за пръв път в Богучарово. Как ни се струваше, че всички сме сполетени от нещастие, а какво ли не бих дал, за да върна това време… но не можеш го върна.

Докато той казваше това, княжната го гледаше втренчено в очите със своя лъчист поглед. Тя сякаш се мъчеше да разбере скрития смисъл на думите му, който би й обяснил неговото чувство към нея.

— Да, да — рече тя. — Но вие няма защо да съжалявате за миналото, графе. Доколкото разбирам сегашния ви живот, вие винаги с наслада ще си го спомняте, защото самоотвержеността, с която живеете сега…

— Не приемам похвалите ви — бързо я прекъсна той, — напротив, аз постоянно се укорявам; но това е съвсем неинтересен и невесел разговор.

И погледът му отново придоби предишното сухо и студено изражение. Но княжната видя вече в него пак същия човек, когото познаваше и обичаше, и сега говореше само с тоя човек.

— Мислех, че вие ще ми позволите да ви кажа това — рече тя. — Ние тъй се сближихме с вас… и с вашето семейство и аз мислех, че вие няма да сметнете моето съчувствие за неуместно; но съм се излъгала — каза тя. Гласът й изведнъж трепна. — Не зная защо — продължи тя, като се оправи, — вие по-рано бяхте друг и…

— Има хиляди причини защо (той особено подчерта думата защо). Благодаря ви, княжна — каза тихо той. — Понякога е тежко.

„Та, значи, ето защо било! Ето защо! — каза един вътрешен глас на княжна Маря. — Не, не само тоя весел, добър и открит поглед, не само хубавата външност обикнах в него; аз усетих неговата благородна, твърда и самоотвержена душа — каза си тя. — Да, сега той е беден, а аз съм богата… Да, само поради това… Да, ако това го нямаше…“ И спомняйки си предишната му нежност, и като гледаше сега неговото добро и тъжно лице, тя изведнъж разбра причината за студенината му.

— Но защо, графе, защо? — изведнъж и неволно, почти извика тя, като се приближи до него. — Защо, кажете ми! Вие трябва да ми кажете. — Той мълчеше. — Аз не знам вашето защо, графе — продължи тя. — Но мене ми е тежко, мене ми… Аз ще ви призная, това. Вие заради нещо искате да ме лишите от предишното приятелство. И от това ме боли. — В очите и в гласа й имаше сълзи. — Толкова малко щастие съм имала през живота си, че всяка загуба ми е тежка… Извинете, довиждане. — Тя изведнъж заплака и тръгна да излиза.

— Княжна! Чакайте, за Бога — извика той, като се опита да я спре. — Княжна!

Тя се извърна. Няколко секунди те се гледаха мълчаливо един друг в очите и далечното, невъзможното изведнъж стана близко, възможно и неизбежно…

VII

През есента на 1814 година Николай се ожени за княжна Маря и с жена си, майка си и Соня се премести да живее в Лѝсие Гори.

За три години, без да продава имоти на жена си, той изплати останалите дългове и след като получи малко наследство от една умряла братовчедка, плати и на Пиер дълга си.

След още три години, към 1820 година, Николай тъй бе уредил паричните си работи, че купи едно малко имение до Лѝсие Гори и водеше преговори за откупуването на бащиното си Отрадное, което беше неговата любима мечта.

Почнал по необходимост да се занимава със стопанство, той скоро тъй се пристрасти, че то стана за него любимо и почти изключително занятие.

Николай беше обикновен стопанин, не обичаше нововъведенията, особено английските, които влизаха тогава на мода, смееше се на теоретичните съчинения за стопанството, не обичаше заводите, скъпите производства, сеене на скъпи житни храни и изобщо не се занимаваше нито с една отделна част от стопанството. Той винаги имаше пред очи само цялото имение, а не която и да било отделна част от него. А в имението главното нещо не бяха азотът и кислородът, които се намират в почвата и във въздуха, не особеният плуг и торът, а онова главно оръдие, чрез което действува и азотът, и кислородът, и торът, и плугът — тоест работникът-селянин. Когато Николай почна да се занимава със стопанство и да се задълбочава в неговите различни части, вниманието му особено бе привлечено от селянина; за него селянинът беше не само оръдие, но и цел, и съдник. Отначало той се вглеждаше в селянина, като се мъчеше да разбере от какво има нужда той, кое смята лошо и добро и се преструваше, че дава нареждания и заповядва, а всъщност само се учеше от селяните и за начините на работа, и за приказките, и за преценките — кое е добро и кое лошо. И едва когато разбра вкусовете и стремежите на селянина, когато се научи да приказва с неговите думи и да разбира скрития смисъл на думите му, когато се почувствува сроден с него, само тогава почна да го управлява смело, тоест да изпълнява по отношение на селяните оная длъжност, изпълнението на която се изискваше от него. И стопанството на Николай даваше най-бляскави резултати.

Когато се заемаше да управлява някое имение, Николай отведнъж, безпогрешно, по някакъв дар на прозрение, назначаваше за кмет, управител и техни заместници тъкмо ония хора, които щяха да бъдат избрани от самите селяни, ако те можеха да избират, и неговите началствуващи лица никога не се променяха. Преди да изследва химическите качества на тора, преди да се вдълбочи в дебита и кредита (както обичаше да казва подигравателно), той научаваше броя на добитъка у селяните и увеличаваше тоя брой по всевъзможни начини. Поддържаше в най-големи размери селските семейства, като не им позволяваше да се делят. Мързеливите, развратните и слабите преследваше еднакво и се мъчеше да ги изгони от селските общини.

При сеитбата и прибирането на сеното и житата той се грижеше съвсем еднакво за своите и за селските нивя. И на много малко стопани нивята бяха толкова рано и добре засети и прибрани и даваха толкова много приходи, както на Николай.

С хората от прислугата той не обичаше да има каквато и да е работа, наричаше ги готовани и, както казваха всички, беше ги разпуснал и разглезил; когато трябваше да даде някакво нареждане за слуга, особено когато трябваше да наказва, той се двоумеше и се съветваше с всички в къщи; само когато можеше да изпрати като войник някой от слугите вместо селянин, той правеше това без каквото и да е колебание. При всички нареждания, които се отнасяха до селяните, той никога не изпитваше ни най-малко съмнение. Всяко негово нареждане — той знаеше това — щеше да бъде одобрено от всички срещу един или срещу неколцина.

Той не си позволяваше нито да обременява с работа, нито да наказва някого само защото така му се искаше, както и да облекчава и награждава, защото лично той желаеше това. Не би могъл да каже кое беше мерилото му за онова — кое трябва и кое не трябва; но в душата му мерилото беше твърдо и непоколебимо.

Той често казваше с раздразнение за някой неуспех или безредие: „С нашия руски народ“ и си въобразяваше, че не може да понася селянина.

Но с цялата си душа обичаше тоя наш руски народ и неговия бит и само затова бе разбрал и усвоил за себе си тоя единствен път и начин на стопанисване, които му донасяха добри резултати.

Графиня Маря ревнуваше мъжа си за тая негова обич и съжаляваше, че не можеше да взема участие в нея; но не можеше да разбере радостите и огорченията, които му даваше тоя отделен, чужд за нея свят. Тя не можеше да разбере защо, когато бе станал призори и прекарал цялата сутрин на полето или на хармана, след сеитба, сенокос или жътва, той се връщаше за нейния чай тъй особено оживен и щастлив. Тя не разбираше от какво толкова се възхищава той, като разправя с възторг за богатия добър стопанин-селянин Матвей Ермишин, който цяла нощ с цялото си семейство бе превозвал снопи и докато никой нищо не бе прибрал още, неговите снопи бяха вече на купни в двора. Тя не разбираше защо той тъй радостно, отивайки от прозореца до балкона, се усмихваше под мустак и смигаше, когато върху почналите да изсъхват стръкчета овес падаше топъл, чест дъждец, или защо, когато през сенокос или жътва вятърът отвяваше заплашителния облак, той, зачервен, загорял, изпотен, с мирис на пелин и на болиглава в косите, пристигаше от хармана, като търкаше радостно ръце и казваше: „Е, само един ден още и моето, и на селяните — всичко ще бъде по харманите.“

Още по-малко можеше да разбере тя защо той с неговото добро сърце, с неизменната му готовност да предугажда желанията й стигаше почти до отчаяние, когато тя му предаваше молбите на някой селянки или селяни да ги освободи от работа, защо той, добрият Nicolas, упорито й отказваше и я молеше, ядосан, да не се бърка в чужди работи. Тя чувствуваше, че той има свой особен свят, страстно обичан от него, с някакви закони, които тя не разбираше.

Понякога, когато се мъчеше да го разбере, тя му казваше, че той има заслуга, защото прави добро на своите селяни; той се ядосваше и отговаряше: „Ни най-малко; и през ума ми не минава такава мисъл; за тяхно добро аз ей толкова няма да направя. Поезия и женски приказки е това — добро на ближния. Аз искам децата ни да не тръгнат да просят; и трябва да уредя нашето състояние, докато съм жив; ей туй е цялата работа. А пък за това трябва ред, трябва строгост… Ето какво! — казваше той, като стискаше сангвиничния си юмрук. — И справедливост, разбира се — добавяше той, — защото, ако селянинът е гол и гладен и има едно конче, той няма да може да работи нито за себе си, нито за мене.“

И навярно защото Николай не си позволяваше да мисли, че върши каквото и да е за другите от добродетел, всичко, каквото вършеше, беше плодотворно: състоянието му бързо се увеличаваше; съседните селяни дохождаха да го молят да ги купи и дълго време след смъртта му сред народа се пазеше набожен спомен за неговото управление. „Беше добър стопанин… Първо — селското, че след това — своето. Е, то се знае, и не прощаваше! С една реч — стопанин!“

VIII

Едно нещо, което измъчваше Николай при воденето на стопанството, беше неговата избухливост, съчетана със стария му хусарски навик да дава воля на ръцете си. На първо време той не виждаше в това нищо за осъждане, но през втората година от женитбата възгледът му за тоя род разправа изведнъж се промени.

Веднъж, през лятото, извикаха от Богучарово кмета, който бе сменил умрелия Дрон и беше обвинен в разни мошеничества и нередности. Николай излезе при него на входната площадка и още с първите отговори на кмета в преддверието се чуха викове и удари. Когато се върна за закуска в къщи, Николай се приближи до жена си, която седеше с ниско наведена над гергефа глава, и почна както обикновено да й разправя за всичко, което го бе занимавало цялата сутрин, и между другото и за богучаровския кмет. Графиня Маря седеше все тъй с наведена глава, червеше се, побледняваше, стискаше устни и не отговаряше нищо на мъжа си.

— Какъв нахален мерзавец — каза той и кипна само като си припомни. — Поне да беше ми казал, че е бил пиян, че не е видял… Но какво ти е, Мари? — попита неочаквано той.

Графиня Маря вдигна глава, понечи да каже нещо, но пак бързо наведе очи и сви устни.

— Какво ти е? Какво ти е, миличка?…

Когато плачеше, некрасивата графиня Маря винаги ставаше хубава. Тя никога не плачеше от болка или от раздразнение, но винаги от скръб и жалост. И когато плачеше, лъчистите й очи придобиваха неотразима прелест.

Щом Николай я хвана за ръката, тя не можа да се стърпи и заплака.

— Nikolas, аз видях… той е виновен, но ти, защо ти! Nikolas! — И закри лице с ръцете си.

Николай не отговори, силно се изчерви, отдръпна се от нея и почна мълчаливо да се разхожда из стаята. Той разбра защо плачеше тя; но той не можеше така изведнъж да се съгласи в душата си с нея, че онова, с което бе свикнал от детинство, което смяташе за нещо най-обикновено, бе лошо.

„Учтивост ли е това, женски приказки ли, или пък тя има право?“ — питаше се той. Без сам да реши тоя въпрос, той погледна още веднъж нейното страдащо и любещо лице и в миг разбра, че тя имаше право и че той отдавна вече е виновен пред себе си.

— Мари — каза й той тихо, като се приближи до нея, — това вече никога няма да се повтори; обещавам ти. Никога — още веднъж каза той с трепетен глас, като момченце, което моли за прошка.

От очите на графинята сълзите потекоха още по-силно. Тя взе ръката на мъжа си и я целуна.

— Nocolas, кога счупи камеята? — рече тя, за да промени разговора, като гледаше ръката му, на която имаше пръстен с главата на Лаокоон.

— Днес пак същото. Ах, Мари, не ми припомняй това. — Той пак се изчерви. — Давам ти честна дума, че няма вече да се повтори. И нека това винаги да ми напомня — каза той, сочейки счупения пръстен.

Оттогава при обясненията му с кметовете и управителите, щом кръвта се качваше в главата му и ръцете му се свиваха в юмруци, Николай завърташе счупения пръстен и навеждаше очи пред оня, който го бе разсърдил. Веднъж-дваж в годината той се забравяше и тогава отиваше при жена си, признаваше си и отново даваше обещание, че сега вече е за последен път.

— Мари, ти сигурно ме презираш? — казваше й той. — Аз го заслужавам.

— Щом усетиш, че не можеш да се сдържиш, ти се махни, махни се по-скоро оттам — казваше тъжно графиня Маря, като се мъчеше да утеши мъжа си.

В дворянското общество уважаваха Николай, но не го обичаха. Дворянските интереси не го занимаваха. И заради това едни го смятаха горд, а други — глупав човек. През лятото всичкото си време, от сеитбата до жътвата, той биваше зает в стопанството. През есента със същата делова сериозност, която влагаше в стопанските си занятия, той се отдаваше на лов, като отсъствуваше месец-два с ловците и кучетата си. Зиме ходеше по другите села и се занимаваше с четене. Четиво му бяха предимно историческите книги, изписвани всяка година за определена сума. Той си уреждаше, както казваше сам, сериозна библиотека и си бе поставил за правило да прочита всички купени книги. Той седеше в кабинета си с важен вид и четеше нещо, което отначало си налагаше като задължение, а по-късно то му стана привично занимание, което му доставяше особен род удоволствие и съзнание, че е зает със сериозна работа. С изключение на пътуванията по работа повечето време през зимата той прекарваше в къщи, като все повече навлизаше в живота на семейството си и участвуваше във всекидневните отношения между майката и децата. С жена си той се сближаваше все повече и повече и всеки ден откриваше в нея нови душевни съкровища.

Откакто се бе оженил Николай, Соня живееше в неговия дом. Още преди женитбата си Николай разказа на годеницата си всичко, каквото бе имало в миналото между тях, като обвиняваше себе си и хвалеше Соня. Той помоли княжна Маря да бъде ласкава и добра с братовчедка му. Графиня Маря напълно чувствуваше вината на мъжа си; чувствуваше и своята вина пред Соня; смяташе, че нейното състояние е имало влияние при избора на Николай, не можеше в нищо да укори Соня и искаше да я обича; но не само че не я обичаше, ами често откриваше в душата си лоши чувства към нея и не можеше да ги надвие.

Веднъж тя заприказва за Соня и за несправедливостта си към нея с Наташа, която беше нейна приятелка.

— Знаеш ли какво — рече Наташа, — ти много си чела евангелието; там има едно място точно за Соня.

— Кое? — попита с учудване графиня Маря.

— „На оня, който има, ще му се даде, а от оня, който няма, ще му се отнеме“, помниш ли? Тя е оня, който няма. За какво? Не знам; в нея може би няма егоизъм, не знам, но ще й се отнеме, и всичко й се е отнело. Понякога ужасно ми е мъчно за нея; по-рано аз ужасно желаех Nicolas да се ожени за нея; но сякаш винаги предчувствувах, че това няма да стане. Тя е безплоден цвят, нали знаеш, както в ягодите? Понякога ми е жал, а понякога си мисля, че тя не чувствува това така, както бихме го чувствували ние.

И макар че графиня Маря обясняваше на Наташа, че тия евангелски думи трябва да се разбират иначе, като гледаше Соня, тя се съгласяваше с даденото от Наташа обяснение. Наистина, изглеждаше, че на Соня не й тежеше нейното положение и че напълно се е примирила с участта си на безплоден цвят. Тя сякаш скъпеше не толкова отделните хора, колкото цялото семейство. Като котка, тя се привързваше не към хората, а към къщата. Тя се грижеше за старата графиня, галеше и разглезваше децата, винаги биваше готова да направи малките услуги, на които беше способна, но всичко туй неволно се приемаше с прекалено слаба благодарност.

Имението Лѝсие Гори беше възстановено, но не с оня размах, както беше при покойния княз.

Постройките, започнати през времето на нуждата, бяха съвсем прости. Грамадната къща върху стара каменна основа беше дървена, измазана само отвътре. Голямата широка къща с небоядисан дъсчен под беше мебелирана с най-прости твърди дивани и кресла, маси и столове от собствени брези и изработени от свои дърводелци. Къщата беше широка, със стаи за слугите и стаи за гости. Близките на Ростови и на Болконски се събираха понякога да гостуват в Лѝсие Гори със семействата си, с по шестнадесет коня, с десетки слуги и живееха с месеци. Освен това четири пъти през годината на именните и рождените дни на домакините пристигаха по стотина души гости за ден-два. През останалото време на годината си течеше ненарушимо редовен живот с обикновените занятия, чайове, закуски, обеди и вечери от домашни продукти.

IX

Беше навечерието на зимния Никулден, 5 декември 1820 година. Тая година Наташа с мъжа и децата си гостуваше от началото на есента у брат си. Пиер беше в Петербург, дето бе отишъл по свои специални работи, както казваше той, за три седмици, но караше вече там седмата. Очакваха го всеки миг.

На 5 декември освен семейство Безухови у Ростови гостуваше и старият приятел на Николай, запасният генерал Василий Фьодорович Денисов.

Николай знаеше, че на 6 декември, деня на тържеството, ще трябва да свали бешмета, да облече сюртук, да обуе тесни ботуши с тесни носове и да отиде в новата, построена от него църква, а след това да приема поздравления и да предлага закуски, и да приказва за дворянските избори и за реколтата; но смяташе, че има право да прекара навечерието на тоя ден както обикновено. До обяд Николай провери сметките на кмета от рязанското село за имението на племенника, на жена си, написа две делови писма и обиколи, хармана и дворовете за добитъка и за конете, Като взе мерки срещу очакваното утре по случай храмовия празник общо пиянство, той си отиде за обяд и без да успее да поговори насаме с жена си, седна на дългата трапеза, приготвена за двадесет души, дето се бяха събрали всичките домашни. На трапезата бяха майка му, бабичката Белова, която живееше при нея, жена му, трите деца, гувернантката, гуверньорът, племенникът със своя гуверньор, Соня, Денисов, Наташа, трите й деца, тяхната гувернантка и старчето Михаил Иванич, архитектът на княза, който доживяваше старините си в Лѝсие Гори.

Графиня Маря седеше на отсрещния край на масата. Щом мъжът й седна на мястото си, по жеста, с който взе салфетката и бързо отмести сложените пред него чаша и малка чашка, графиня Маря си каза, че той е в лошо настроение, както понякога се случваше с него особено преди супата и когато идеше на обяд направо от стопанската си работа. Графиня Маря много добре знаеше това негово настроение и когато сама тя бе в добро настроение, спокойно чакаше, докато той изяде супата си, тогава почваше да говори с него и го принуждаваше да признае, че без причина е в лошо настроение; но сега съвсем бе забравила това свое наблюдение; докривя й, че той без причина й се сърди и се почувствува нещастна. Тя го попита де е бил. Той отговори. Тя отново го попита всичко в ред ли е в стопанството. Той се смръщи неприятно от неестествения й тон и отговори припряно.

„Значи, не съм се излъгала — помисли графиня Маря, — но за какво ми се сърди?“ В тона, с който й отговаряше той, тя усети враждебност към нея и желание да прекрати разговора. Тя чувствуваше, че думите й са неестествени; но не можа да се сдържи и му зададе още няколко въпроса.

Благодарение на Денисов разговорът на трапезата скоро стана общ и оживен и графиня Маря не приказва с мъжа си. Когато станаха от масата и отидоха да благодарят на старата графиня, графиня Маря подаде своята ръка, целуна мъжа си и го попита защо й се сърди.

— Ти винаги имаш чудновати мисли; не съм и помислил да се сърдя — рече той.

Но думата винаги отговори на графиня Маря: да, сърдя се и не искам да кажа.

Николай живееше с жена си тъй хубаво, че дори Соня и старата графиня, които от ревност желаеха да има несъгласие помежду им, не можеха да намерят предлог за укор; но и между тях се случваха минути на враждебност. Понякога, тъкмо след най-щастливи периоди, изведнъж ги обземаше чувство на отчуждение и враждебност; това чувство се появяваше най-често през време на бременност на графиня Маря. Сега тя беше в такъв период.

— Е, messieurs et mesdames — рече Николай високо и сякаш весело (на графиня Маря й се стори, че това е нарочно, за да я оскърби), — аз съм на крак от шест часа. Няма как, утре ще трябва да се мъча и затуй сега ще вървя да си почина. — И без да каже нещо повече на графиня Маря, отиде в малката диванна и легна на един диван.

„Ето, винаги е така — помисли графиня Маря, — с всички говори, само с мене — не. Виждам, виждам, че съм му противна. Особено в това положение.“ Тя погледна издутия си корем, а в огледалото — жълтобледното си отслабнало лице с по-големи от когато и да било очи.

И всичко й стана неприятно: и виковете, и гръмливият смях на Денисов, и приказките на Наташа, и особено погледът, който Соня набързо й хвърли.

Соня винаги бе първият предлог, който графиня Маря избираше за раздразнението си.

Като поседя с гостите, без да разбира нищо от онова, което те говореха, тя излезе незабелязано и отиде в детската стая.

Децата, качени на столовете, пътуваха за Москва и поканиха и нея да тръгне с тях. Тя седна, поигра с тях, но мисълта за мъжа й и за неговото безпричинно раздразнение не преставаше да я мъчи. Тя стана и тръгна, като с усилие вървеше на пръсти, към малката диванна.

„Може да не спи; аз ще се обясня с него“ — каза си тя. Андрюша, най-голямото момченце, подражавайки й, тръгна след нея на пръсти. Графиня Маря не го забеляза.

— Chere Marie, il dort, je crois; il est si fatigue[1] — каза й в голямата диванна Соня, която (както се стори на графиня Маря) навсякъде я срещаше. — Да не би Андрюша да го събуди.

Графиня Маря се извърна, видя зад себе си Андрюша и като почувствува, че Соня има право, кипна тъкмо от това и явно едва се сдържа да не каже остра дума. Тя не каза нищо, но за да не я послуша, направи с ръка знак на Андрюша да не дига шум, но все пак да върви подире й, и се приближи до вратата. Соня излезе през другата врата. От стаята, в която спеше Николай, се чуваше неговото равно, познато на жена му до най-малките отсенки дишане. Слушайки това дишане, тя виждаше пред себе си неговото гладко красиво чело, мустаците, цялото му лице, което тя толкова често дълго гледаше, когато той спеше, в тишината на нощта. Николай изведнъж се размърда и изпъшка. И в същия миг Андрюша викна през вратата.

— Татенце, мамичка е тук.

Графиня Маря побледня от уплаха и почна да прави знаци на сина си. Той млъкна и страшното за графиня Маря мълчание продължи една минута. Тя знаеше, че Николай никак не обичаше да го будят. Неочаквано зад вратата се чу ново изпъшкване, раздвижване и недоволният глас на Николай:

— Не ти дават нито една минута спокойствие. Мари, ти ли си? Защо си го довела тук?

— Аз дойдох само да видя, не го съзрях… извинявай…

Николай се изкашля и млъкна. Графиня Маря се дръпна от вратата и заведе сина си в детската. Пет минути след това малката черноока тригодишна Наташа, любимка на баща си, като узна от брата си, че татко спи в малката диванна, незабелязана от майка си, отиде при баща си. Черноокото момиченце смело скръцна вратата, отиде с енергичните си с широчки стъпалца крачета до дивана и като видя положението на баща си, заспал гърбом към нея, дигна се на пръсти и целуна сложената му под главата ръка. Николай се обърна с разнежена усмивка на лицето.

— Наташа, Наташа! — чу се зад вратата изплашеният шепот на графиня Маря. — На татко му се спи.

— Не, мамо, не му се спи — отговори с убедителност малката Наташа, — той се смее.

Николай спусна нозе, стана и взе дъщеря си на ръце.

— Влез, Маша — каза той на жена си. Графиня Маря влезе в стаята и седна до мъжа си.

— Аз не видях как е изтичал подире ми — каза плахо тя. — Аз така само.

Николай, взел в едната си ръка дъщерята, погледна жена си и като забеляза виновното изражение на лицето й, прегърна я с другата си ръка и я целуна по косите.

— Мога ли да целуна мама? — попита той Наташа.

Наташа се усмихна стеснително.

— Пак — рече тя с повелителен жест, като посочи мястото, дето Николай бе целунал жена си.

— Не знам защо мислиш, че съм в лошо настроение — каза Николай, отговаряйки на въпроса, който — той знаеше това — бе в душата на жена му.

— Не можеш да си представиш колко съм нещастна и самотна, когато си такъв. Все ми се струва…

— Мари, стига глупости. Как не те е срам — каза весело той.

— Струва ми се, че ти не можеш да ме обичаш, че аз съм толкова грозна… и винаги… а сега… в това по…

— Ах, колко си смешна! Не ми е мил, защото е хубав, а е хубав, защото ми е мил. Само Malvina и другите ги обичат, защото са красиви; а пък аз нима обичам жена си? Не че я обичам, а така, не зная как да ти го кажа. Без тебе или когато, на, като сега, някоя котка ни мине път, аз все едно, че съм загинал и нищо не мога. На, да речем, обичам ли си пръста? Не го обичам, но я се опитай да го отрежеш…

— Не, с мен не е същото, но разбирам. Значи, не ми се сърдиш?

— Ужасно ти се сърдя — каза той усмихнат, стана, приглади косите си и почна да се разхожда из стаята.

— Знаеш ли, Мари, за какво мислех? — почна той сега, когато вече се бяха помирили, и начена веднага да мисли гласно пред жена си. Той не я попита готова ли е да го слуша; беше му все едно. Дошла му е някоя мисъл, значи, дошла е и на нея. И той й разказа за намерението си да уговори Пиер да останат при тях до пролетта.

Графиня Маря го изслуша, направи си бележките и на свой ред почна да мисли гласно. Мислите й бяха за децата.

— Как си личи вече жената — каза тя на френски, като посочи Наташа. — Вие ни укорявате нас, жените, за нелогичност. Ето я нашата логика. Аз й казвам: на татко му се спи, а тя отговаря: не, той се смее. И тя има право — рече графиня Маря, като се усмихна щастливо.

— Да, да! — И Николай взе на силната си ръка дъщеря си, дигна я високо, сложи я на рамото си, като прегърна крачката й, и почна да се разхожда с нея из стаята. И бащата, и дъщерята имаха едни и същи безсмислено щастливи лица.

— А знаеш ли, ти май че си несправедлив. Ти премного обичаш тая — каза шепнешком на френски графиня Маря.

— Да, но какво да правя?… Мъча се да не го показвам…

В това време в преддверието и във вестибюла се чу звукът от скрипеца на вратата и стъпки, които приличаха на стъпки от пристигане.

— Някой е пристигнал.

— Сигурна съм, че е Пиер. Ще отида да разбера — рече графиня Маря и излезе.

В нейно отсъствие Николай си позволи да разходи дъщеря си в галоп из стаята. Задъхан, той бързо сне разсмяното момиченце и го притисна до гърдите си. Неговите скокове му припомниха танците и загледан в детското кръгло щастливо личице, помисли каква ли ще бъде тя, когато той, вече старче, ще я води по баловете и както покойният му баща танцуваше с дъщеря си „Данило Купор“, той ще изиграе с нея мазурка.

— Той, той, Nicolas! — каза след няколко минути графиня Маря, връщайки се в стаята. — Нашата Наташа оживя сега. Трябваше да видиш възторга й, и как го накастри, че е просрочил. Хайде, да вървим по-скоро, да вървим! Разделете се най-сетне де — рече тя усмихната, като гледаше момиченцето, което се притискаше до баща си. Николай излезе, като водеше дъщеря си за ръка.

Графиня Маря остана в диванната.

— Никога, никога не бих повярвала — прошепна си тя, — че мога да бъда толкова щастлива. — Лицето й просия от усмивка; но в същото време тя въздъхна и тиха тъга се изписа в дълбокия й поглед. Сякаш освен това щастие, което изпитваше, имаше друго, недостижимо в тоя живот щастие, за което, без да ще, тя си бе спомнила в тоя миг.

[1] Мила Мари, той спи, струва ми се; толкова е уморен. ↑

X

Наташа се омъжи през ранна пролет 1813 година и в 1820 година имаше вече три дъщери и един син, когото тя бе желала да има, и сега сама го кърмеше. Тя беше напълняла и се беше разширила, тъй че в тая яка майка човек мъчно можеше да познае предишната тънка, подвижна Наташа. Чертите й се бяха оформили и имаха изражение на спокойна мекота и яснота. В лицето й нямаше както по-рано непрестанно горящия огън на оживлението, който бе нейната прелест. Сега често се виждаше само лицето й и тялото, а душата съвсем не се виждаше. В нея личеше само силната; красива и плодовита самка. Сега много рядко се запалваше в нея предишният огън. Това се случваше само когато както сега се връщаше мъжът й или когато оздравяваше някое от децата, или когато си спомняше, с графиня Маря, за княз Андрей (тя не говореше с мъжа си никога за княз Андрей, тъй като предполагаше, че той я ревнува от спомените за него) и много рядко, когато случайно се увличаше да пее, нещо, което след омъжването си тя съвсем бе изоставила. И в тия редки минути, когато предишният огън отново пламваше в нейното развито, красиво тяло, тя ставаше още по-привлекателна от по-рано.

След омъжването си Наташа живееше с мъжа си в Москва, в Петербург и в краймосковското село, и при майка си, тоест у Николай. В обществото рядко виждаха младата графиня Безухова и ония, които я виждаха, оставаха недоволни от нея. Тя не беше нито мила, нито любезна. Не че Наташа обичаше усамотението (тя не знаеше дали го обичаше, или не; струваше й се дори, че не), но като носеше, раждаше и кърмеше децата си и вземаше участие във всеки миг от живота на мъжа си, не можеше да задоволи тия потребности иначе, освен като се откажеше от висшето общество. Всички, които познаваха Наташа до омъжването й, се учудваха като от нещо необикновено от станалата с нея промяна. Единствена старата графиня, която бе разбрала с майчинския си усет, че всички пориви на Наташа водеха началото си само от нейната потребност да има семейство, да има съпруг (както тя, не толкова на шега, колкото искрено, крещеше в Отрадное), единствена майката се чудеше на учудването на хората, които не разбираха Наташа, и повтаряше, че тя винаги е знаела, че Наташа ще бъде примерна съпруга и майка.

— Само че тя стига до крайност в обичта си към мъжа и децата — казваше графинята, — дотолкова, че дори е глупаво.

Наташа не се придържаше към онова златно правило, проповядвано от умните хора, особено от французите, което гласи, че след като се омъжи, девойката не бива да се изостави, да зареже дарбите си, че трябва повече, отколкото като момиче, да се занимава с външността си, че трябва да прелъстява съпруга си така, както го е прелъстявала, преди да й стане съпруг. Наташа, напротив, заряза всичките си очарования, най-силното от които беше пеенето. Тя го бе зарязала тъкмо затуй, че то бе силно очарование. Тя, както се казва, се бе занемарила. Не се грижеше нито за маниерите си, нито за деликатността на приказките си, нито да се показва на мъжа си в най-изгодни пози, нито за тоалета си, нито — да не притеснява мъжа си със своите изисквания. Тя правеше всичко противно на тия правила. Чувствуваше, че ония очарования, които инстинктът й я бе научил да прилага по-рано, сега щяха да бъдат смешни в очите на мъжа й, на когото тя още от първия миг се бе отдала цяла, тоест с цялата си душа, като не бе оставила нито едно скрито от него кътче. Долавяше, че връзката с мъжа й се крепи не на ония поетични чувства, които го бяха привлекли към нея, а на нещо друго, неопределено, но здраво, каквато беше връзката между собствената й душа и тялото.

Да си прави букли, да облича роброни и да пее романси, за да привлича мъжа си, би й се сторило толкова странно, колкото и да се гизди, та самата тя да бъде доволна от себе си. А да се гизди, за да се харесва на другите, може би щеше да й бъде приятно, тя не знаеше, но нямаше никакво време за това. Главната причина, поради която не се занимаваше нито с пеене, нито с тоалета си, нито с обмисляне на думите си, беше, че тя нямаше никакво време да се занимава с това.

Знае се, че човек има способността да бъде погълнат изцяло от едно нещо, колкото и то да изглежда нищожно. И знае се, че няма такова нищожно нещо, което при съсредоточено в него внимание да не се разрасне до безкрайност.

Онова, което изцяло бе погълнало Наташа, беше семейството, тоест мъжът, когото тя трябваше да държи така, че той да принадлежи неразделно на нея, на семейството и децата, които трябваше да носи, ражда, кърми и възпитава.

И колкото повече се вдълбочаваше тя не с ума, а с цялата си душа, с цялото си същество в онова, което я занимаваше, толкова повече то се разрастваше под нейното внимание и толкова по-слаби и незначителни й се струваха нейните сили, тъй че тя съсредоточаваше всички в едно и също нещо и все пак не успяваше да направи всичко, което смяташе, че е необходимо.

Приказките и разсъжденията за правата на жените, за отношенията между съпрузите, за тяхната свобода и за правата им, макар да не се наричаха още както сега въпроси, бяха тогава също такива, каквито са и сега; ала тия въпроси не само че не интересуваха Наташа, но тя съвсем не ги разбираше.

Тия въпроси и тогава, както и сега, съществуваха само за ония хора, които виждат в брака единствено удоволствието, което съпрузите получават един от друг, тоест само едно от началата на брака, а не цялото му значение, което е в семейството.

Тия разсъждения и сегашните въпроси, които приличат на въпросите как може да се получи колкото е възможно по-голямо удоволствие от обеда, тогава не съществуваха, както и сега не съществуват за хората, за които целта на обеда е нахранване и целта на съпружеството — семейство.

Ако целта на обеда е — нахранването на тялото, оня, който ще изяде отведнъж два обеда, ще постигне може би по-голямо удоволствие, но няма да постигне целта, защото двата обеда няма да се смелят от стомаха.

Ако целта на брака е семейство, оня, който ще поиска да има много жени и мъже, ще получи може би много удоволствия, но в никакъв случай няма да има семейство.

Целият въпрос, щом целта на обеда е нахранването, а целта на брака — семейството, се разрешава само с това — да не се яде повече, отколкото стомахът може да смели, и да нямаш повече жени и мъже, отколкото е потребно за семейство, тоест една и един. На Наташа й трябваше съпруг. Дадоха й съпруг. И съпругът й даде семейство. И тя не само не смяташе, че й трябва друг, по-добър съпруг, но тъй като всичките й душевни сили бяха устремени да служи на тоя съпруг и на семейството, тя не можеше и да си представи и не виждаше никакъв интерес да си представя какво би било, ако беше иначе.

Наташа не обичаше обществото изобщо, ала толкова повече обичаше обществото на своите — на графиня Маря, на брат си, на майка си и на Соня. Тя скъпеше обществото на ония хора, при които — невчесана, по роба, би могла да излезе с широки крачки от детската стая с радостно лице и да покаже пеленка с жълто вместо със зелено петно и да изслуша утешения, че детето сега е много по-добре.

Наташа до такава степен се беше занемарила, че дрехите й, прическата, неуместно казаните думи, ревността й — тя ревнуваше от Соня, от гувернантката, от всяка хубава и грозна жена — бяха обикновеният прицел за шеги на всичките й близки. Общото мнение беше, че Пиер е под чехъла на жена си и наистина беше тъй. Още от първите дни на съпружеството им Наташа предяви своите изисквания. Пиер се учуди от тоя съвсем нов за него възглед на жена му — че всеки миг от неговия живот принадлежи ней и на семейството; Пиер се учуди от изискванията на жена си, но беше поласкан от тях и им се подчини.

Подчинението на Пиер се състоеше в това, че той не само не смееше да ухажва, но не смееше да говори усмихнат с друга жена, Не смееше да ходи в клубове, по обеди само тъй, за да прекара времето си, не смееше да харчи пари за прищевки, не смееше да пътува за дълго време освен по работа, в която жена му включваше и научните му занимания, от които тя нищо не проумяваше, но на които отдаваше голямо значение. Срещу това Пиер имаше пълно право да разполага в къщи не само със себе си, както си искаше, но и с цялото семейство. У дома си Наташа се държеше като робиня на мъжа си; и когато Пиер се занимаваше — четеше или пишеше в кабинета си, цялата къща ходеше на пръсти. Стигаше Пиер да прояви някаква своя силна склонност към нещо и онова, което обичаше, винаги се изпълняваше. Стигаше само да каже, че желае нещо, и Наташа скачаше и хукваше да го изпълни.

Цялата къща се ръководеше от мнимите заповеди на съпруга, тоест от желанията на Пиер, които Наташа се мъчеше да предугади. Начинът и мястото, дето щяха да живеят, познанствата, връзките, заниманията на Наташа, възпитанието на децата — всичко не само че се вършеше по изразената воля на Пиер, но Наташа се мъчеше да предусети онова, което можеше да произтича от мислите, изказвани от Пиер в разговорите. И тя вярно долавяше онова, което бе същина на Пиеровите желания, и щом веднъж го доловеше, здраво държеше на това, което бе открила. И когато самият Пиер поискаше да промени желанието си, тя се бореше срещу него с неговото оръжие.

Така през тежкото за Наташа време, което Пиер никога не забравяше, след раждането на първото слабо дете, когато трябваше да сменят три кърмачки и Наташа се бе разболяла от отчаяние, веднъж Пиер й каза мислите на Русо, с които той бе напълно съгласен, за неестествеността и вредата от кърмачките. При второто дете, въпреки противодействието на майка й, на докторите и на мъжа й, които не се съгласяваха тя да кърми — което се смяташе тогава за нещо нечувано и вредно, тя настоя на своето и оттогава кърмеше всичките си деца.

В минути на раздразнение твърде често се случваше, че мъжът и жената спореха дълго, но след спора Пиер, за своя радост и учудване, намираше не само в думите, но и в действията на жена си същата своя мисъл, срещу която тя беше спорила. И не само че намираше тая мисъл, но я намираше изчистена от всичко, което бе излишно, предизвикано от увлечението и спора, така както той я бе изразил.

След седем години съпружество Пиер чувствуваше радостното, твърдо съзнание, че не е лош човек и чувствуваше това, защото се виждаше отразен в жена си. В себе си той чувствуваше всичко — и добро, и лошо — смесено и засенчващо се едно друго. Но в жена му се отразяваше само онова, което бе истински хубаво; всичко, което не беше съвсем хубаво, бе махнато. И това отразяване ставаше не по пътя на логическата мисъл, а по друг — тайнствен и непосреден път.

XI

Преди два месеца, когато вече гостуваха у Ростови, Пиер бе получил писмо от княз Фьодор, който го викаше в Петербург за обсъждане на важни въпроси, които занимаваха в Петербург членовете на едно общество, на което Пиер беше един от главните основатели.

Като прочете това писмо, така както четеше всичките писма на мъжа си, Наташа, колкото и да й бе тежко отсъствието на мъжа й, сама му предложи да замине за Петербург. На всичко, което беше умствена, отвлечена работа на мъжа й, тя придаваше, без да я разбира, грамадно значение и постоянно се страхуваше да не пречи на мъжа си в тая му дейност. На плахия, въпросителен поглед на Пиер, след като прочете писмото, тя отговори с молба, да замине, но като й определи точно времето на връщането си. И отпускът бе разрешен за четири седмици.

От деня, когато бе изтекъл срокът на Пиеровия отпуск — това бе преди две седмици, — Наташа беше в състояние на непрестанен страх, скръб и раздразнение.

Денисов, запасен генерал, недоволен от сегашното положение, пристигнал през тия последни две седмици, гледаше Наташа с учудване и скръб, както се гледа портрет, който не прилича на любим някога човек. Унил поглед, поглед на човек, който се отегчава, неуместни отговори и разговори за детската стая — това беше всичко, което той виждаше и чуваше от предишната вълшебница.

През всичкото това време Наташа беше тъжна и раздразнена особено когато, утешавайки я, майка й, брат й, Соня или графиня Маря се мъчеха да извинят Пиер и да измислят причини за забавянето му.

— Всичко е глупости, всичко е празна работа — думаше Наташа, — всички негови разсъждения, които не водят до нищо, и всички тия глупашки общества — казваше тя за същата тая работа, в голямото значение на която твърдо вярваше. И отиваше в детската да кърми единственото си момченце Петя.

Никой не можеше да й каже нищо толкова успокоително и разумно, колкото това тримесечно мъничко същество, когато то лежеше на гърдите й и тя усещаше мърдането на устата му и сумтенето на нослето. Това същество казваше: „Ти се ядосваш, ти ревнуваш, ти би искала да му отмъстиш, ти се страхуваш, а пък аз — на, аз съм той, аз съм — той…“ И нямаше какво да се отговори. Това беше повече от истина.

През тия две седмици на безпокойство Наташа толкова често отиваше за успокоение при детето, толкова се занимаваше с него, че го кърми повече, отколкото трябваше, и то се разболя. Тя се ужаси от болестта му, но в същото време тъкмо това й трябваше. Като се грижеше за него, по-леко понасяше безпокойството за мъжа си.

Когато пред главния вход дигна шум шейната на Пиер, тя кърмеше и бавачката, която знаеше с какво може да зарадва господарката си, безшумно, но бързо влезе със светнало лице.

— Пристигна ли? — попита с бърз шепот Наташа, страхувайки се да мръдне, за да не събуди заспиващото дете.

— Пристигна, господарко — прошепна бавачката.

Кръвта преля по лицето на Наташа и нозете й неволно мръднаха; но не биваше да скача и тича. Детето отново отвори очички, погледна: „Тука си“, сякаш каза то и отново мързеливо замляска с устни.

Наташа неусетно прибра гърдата си, полюля го, даде го на бавачката и тръгна към вратата с бързи крачки. Но при вратата спря, сякаш почувствува угризение на съвестта, че като се бе зарадвала, много бързо бе оставила детето, и погледна назад. Бавачката, дигнала лакти, понесе детето над преградката на креватчето, за да го сложи вътре.

— Вървете, вървете, господарко, бъдете спокойна, вървете — прошепна усмихната бавачката с фамилиарността, която се установява между бавачка и господарка.

И Наташа с леки стъпки изтича към вестибюла.

Денисов, с лула, влязъл от кабинета в залата, сега за пръв път позна Наташа. Ярка, блестяща, радостна светлина струеше на потоци от преобразеното й лице.

— Пристигна! — каза му тя бегом и Денисов се почувствува във възторг от пристигането на Пиер, когото твърде малко обичаше. Като се втурна във вестибюла, Наташа видя висока фигура в шуба, която развиваше шалчето си.

„Той! Той! Наистина! Ето го! — рече си тя, налетя отгоре му, притисна го до себе си, с глава на гърдите му, и сетне, като го отстрани, погледна оскреженото му румено и щастливо лице. — Да, той е; щастлив, доволен…“

И изведнъж си спомни всичките мъки на очакването, които бе преживяла през последните две седмици; светналата по лицето й радост изчезна; тя се намръщи и поток от укори и злобни думи се изля върху Пиер:

— Да, тебе ти е добре, ти си много доволен, ти си се веселил… А на мене какво ми е? Поне децата да беше съжалил. Аз кърмя, млякото ми се развали… Петя щеше да умре. А на тебе ти е много весело. Да, на тебе ти е весело…

Пиер знаеше, че не е виновен, защото не можеше да си дойде по-рано; знаеше, че това избухване от нейна страна е неприлично, и знаеше, че след две минути то ще мине; най-важното — той знаеше, че на него самия му беше весело и радостно. Искаше му се да се усмихне, но не посмя и да помисли за това. Лицето му стана жалко и уплашено и той се приведе.

— Не можах, вярвай Бога! Какво му е на Петя?

— Сега вече нищо, ела. Как не те е срам! Да можеше да видиш каква съм без тебе, как съм се мъчила…

— Здрава ли си?

— Ела, ела — каза тя, без да пусне ръката му. И те се оттеглиха в техните стаи.

Когато Николай и жена му отидоха да потърсят Пиер, той беше в детската и държеше на грамадната си дясна длан събудилото се кърмаче и го люлееше. На широкото му лице с отворена беззъба уста бе замряла весела усмивка. Бурята отдавна вече бе профучала и по лицето на Наташа, която гледаше разнежено мъжа и сина си, светеше ярко, радостно слънце.

— Добре ли поговорихте за всичко с княз Фьодор? — рече Наташа.

— Да, отлично.

— Виждаш ли, държи я (главата, искаше да каже Наташа). Ах, как ме уплаши той!

— А видя ли княжната? Вярно ли е, че е влюбена в оня?…

— Да, представи си…

В това време влезе Николай с графиня Маря. Пиер, без да снема от ръце сина си, се наведе, разцелува се с тях и отговори на въпросите им. Но очевидно, въпреки многото интересни работи, за които трябваше да поговорят, детето с качулката и с клатещата се глава поглъщаше цялото внимание на Пиер.

— Колко е мил! — каза графиня Маря, като гледаше детето и играеше с него. — Виж, Nicolas, това не мога да разбера — обърна се тя към мъжа си, — как не разбираш прелестта на тия чудесни същества!

— Не разбирам, не мога — каза Николай, като погледна студено детето. — Къс месо. Хайде, Пиер.

— А пък най-важното е, че той е такъв нежен баща — каза графиня Маря, оправдавайки мъжа си, — но само когато са вече на една година или татък…

— Не, Пиер отлично ги бави — рече Наташа. — Той казва, че ръката му е направена тъкмо според задничето на детето. Вижте.

— Е, само не за това — каза неочаквано и със смях Пиер, като прехвана детето и го подаде на бавачката.

XII

Както във всяко истинско семейство, в лисогорския дом живееха заедно няколко съвсем различни светове, които, всеки запазвайки своята особеност и правейки си отстъпки един на друг, се сливаха в едно хармонично цяло. Всяко събитие, което ставаше в къщата, беше еднакво важно — радостно или тъжно — за всички тия светове; но всеки свят имаше съвсем свои, независими от другите причини да се радва или да тъгува за което и да е събитие.

Така пристигането на Пиер беше радостно, важно събитие и то се отрази като такова на всички.

Слугите — най-добрите съдници на господарите, защото съдят не по приказки и изразяване на чувствата, а по действията и по начина на живот — се радваха от пристигането на Пиер, защото знаеха, че като е той тук, графът ще престане да се занимава всеки ден със стопанските работи и ще бъде по-добър и по-весел, и още — защото всички щяха да имат хубави подаръци за празника.

Децата и гувернантките се радваха от пристигането на Безухов, защото никой така не ги вмъкваше в общия живот, както Пиер. Единствен той можеше да свири на клавикорда оня екосез (едничкото нещо, което той можеше да свири), при който можеха да се танцуват, както казваше той, всякакви танци, и сигурно беше донесъл подаръци на всички.

Николенка, който беше сега петнадесетгодишно слабо, с къдрави руси коси и прекрасни очи, болезнено, умно момче, се радваше, защото чичо Пиер, както го наричаше той, беше обект на неговото възхищение и страстна обич. Никой не беше вдъхвал на Николенка особена обич към Пиер и той го виждаше само от време на време. Неговата възпитателка, графиня Маря, се мъчеше с всички сили да накара Николенка да обича мъжа й тъй, както тя го обичаше, и Николенка обичаше свако си; но го обичаше с една едва доловима отсянка на презрение. А обожаваше Пиер. Той не искаше да стане нито хусар, нито Георгиевски кавалер като свако Николай, искаше да стане учен, умен и добър като Пиер. В присъствието на Пиер по лицето му винаги имаше радостно сияние и когато Пиер се обръщаше към него, той се изчервяваше и задъхваше. Не изпускаше ни една дума от онова, което казваше Пиер, и след това с Десал или самичък си спомняше и размисляше върху значението на всяка Пиерова дума. Миналият живот на Пиер, неговите нещастия до 12-а година (за които той от думите, които бе слушал, бе си съставил неясна поетична представа), приключенията му в Москва, пленничеството, Платон Каратаев (за когото бе слушал от Пиер), любовта му към Наташа (която момчето също така обичаше с особена обич) и най-главно приятелството с баща му, когото Николенка не помнеше, всичко това правеше за него Пиер герой и светиня.

От откъслечните приказки за баща му и Наташа, от вълнението, с което Пиер говореше за покойния, от внимателната, благоговейна нежност, с която Наташа говореше за него, момчето, което сега почваше да се досеща за любовта, си реши, че баща му е обичал Наташа и умирайки, я е завещал на приятеля си. А тоя баща, когото момчето не помнеше, му се струваше божество, което човек не може да си представи и за което той мислеше само с примиране на сърцето и със сълзи от скръб и възторг. И момчето беше щастливо от пристигането на Пиер.

Гостите се радваха на Пиер като на човек, който винаги съживяваше и сплотяваше всяко общество.

Възрастните домашни, като не се смяташе жена му, се радваха на приятеля, с когото се живееше по-леко и по-спокойно.

Бабичките се радваха и на подаръците, които той им носеше, и най-главно, защото Наташа пак щеше да се съживи.

Пиер усещаше тия различни схващания за него от различните светове и бързаше да даде на всекиго очакваното.

Пиер, най-разсеяният човек и най-големият забраван, сега по списък, съставен от жена му, беше купил всичко, като не бе забравил нито поръчките на майката и на брата, нито подаръка — плат за рокля — за Белова, нито играчки за племенниците. В първото време след женитбата нему се струваше странно искането на жена му да изпълни и да не забрави всичко, което се бе наел да купи, и когато при първото си пътуване изпозабрави всичко, бе поразен от нейното сериозно огорчение. Но след това свикна. Знаейки, че Наташа никога нищо не поръчваше за себе си, а за другите поръчваше само когато той сам предлагаше, сега той неочаквано за себе си намираше детско удоволствие в тия покупки на подаръци за цялата къща и никога нищо не забравяше. И ако заслужаваше укори от Наташа, то беше, че купуваше излишни неща и прекалено скъпо. Към всичките си недостатъци — небрежност, занемареност, — според повечето хора, и качества, според Пиер, Наташа прибави и скъперничество.

Откак Пиер заживя с голямо домакинство, със семейство, което изискваше големи разноски, той за свое учудване забеляза, че харчи два пъти по-малко от по-рано и че разстроените му напоследък сметки (особено от дълговете на първата му жена) почнаха да се оправят.

Живееха по-евтино, защото животът им беше стегнат: Пиер вече нямаше, а и не желаеше да има най-скъпия разкош, заключаващ се в оня начин на живот, който всеки миг да може да се измени. Той чувствуваше, че сега начинът му на живот е определен завинаги, чак до смъртта му, че не е в негова власт да го измени и затуй тоя начин на живот беше евтин.

С весело, усмихнато лице Пиер изваждаше покупките си.

— Я какво нещо! — каза той, развивайки като продавач парче плат. Наташа, седнала срещу него с най-голямата си дъщеря на коленете, бързо извиваше светналите си очи от съпруга си към онова, което показваше той.

— Това за Белова ли е? Отлично. — Тя попипа плата да види качеството.

— Сигурно по една рубла?

Пиер каза цената.

— Скъпо — рече Наташа, — но как ще се радват децата и maman. Само напразно си ми купил това — добави тя и не можа да сдържа усмивката си, като се любуваше на златния с бисери гребен, каквито току-що бяха излезли тогава на мода.

— Адел ме подведе: купи, та купи — рече Пиер.

— Ами че кога ще го сложа? — Наташа го забоде в плитката си. — Едва когато ще водим по балове Машенка; може би тогаз пак ще почнат да ги носят. Хайде, ела.

И като взеха подаръците, отидоха първо в детската, а след това при графинята.

Когато Пиер и Наташа влязоха в салона с пакети под мишници, графинята седеше както обикновено с Белова и нареждаше гранпасианс.

Графинята бе минала вече шейсет години. Тя беше съвсем побеляла, носеше боне, което обграждаше с рюш цялото й лице. Лицето й беше сбръчкано, горната й устна бе хлътнала навътре, очите й бяха мътни.

След постигналите я бързо една подир друга загуби на сина и мъжа й тя се чувствуваше като забравено на тоя свят същество, което няма никаква цел и смисъл. Ядеше, пиеше, спеше, бодърствуваше, но не живееше. Животът не й даваше никакви впечатления. Нищо от живота не й трябваше освен спокойствие и това спокойствие тя можеше да намери само в смъртта. Но докато дойдеше смъртта, тя трябваше да живее, тоест да прекарва времето си, да изразходва своите жизнени сили. В нея до най-голяма степен се забелязваше онова, което се забелязва в малките деца и в много старите хора. В живота й не се виждаше никаква външна цел, а бе очевидна само потребността да проявява различните си склонности и способности. Трябваше й да хапне, да поспи, да помисли, да поприказва, да поплаче, да поработи, да се поядоса и т.н. само защото имаше стомах, мозък, имаше мускули, нерви и черен дроб. Всичко това тя го вършеше, непредизвиквана от нищо външно, не тъй, както го правят хората в разцвета на силите си, когато зад целта, към която се стремят, не се забелязва другата цел — приложението на техните сили. Тя говореше само защото физически й беше потребно да поработи с дробовете и с езика си. Тя плачеше като дете, защото й бе необходимо да се изсекне, и т.н. Онова, което за хората в разцвета на силите им е цел, за нея очевидно беше предлог.

Така сутрин, особено ако предната вечер беше яла нещо тлъсто, тя имаше нужда да се посърди и тогава избираше най-близкия предлог — глухотата на Белова.

От другия край на стаята тя почваше да й приказва тихо.

— Днес май е по-топло, мила моя — думаше тя шепнешком. И когато Белова отговаряше: „Разбира се, пристигнаха“, тя сърдито измърморваше: — Боже мой, колко е глуха и глупава!

Друг предлог беше емфието, което й се струваше ту сухо, ту влажно, ту лошо стрито. След тия раздразнения по лицето й се разливаше жлъчка и нейните прислужнички по сигурни признаци знаеха кога пак Белова ще бъде глуха и емфието влажно и кога лицето й ще стане пак жълто. Тъй както й биваше необходимо да поработи с жлъчката си, тъй понякога й бе необходимо да поработи с останалите си още способности да мисли и предлогът за това беше пасиансът. Когато трябваше да поплаче — предлогът бе покойният граф. Когато трябваше да се тревожи, предлогът беше Николай и неговото здраве; когато трябваше да каже нещо хапливо, предлогът беше графиня Маря. Когато трябваше да поупражнява гласния си орган, това ставаше най-често към седем часа, след храносмилателната почивка в тъмна стая, тогава предлогът беше разказването на все едни и същи истории на все едни и същи слушатели.

Всички домашни разбираха това състояние на бабичката, макар че никой никога не говореше за него, и всички правеха всевъзможни усилия да задоволят тия нейни потребности. Това взаимно разбиране на нейното положение биваше изразявано само нарядко в някой поглед и в тъжната полуусмивка, разменяна между Николай, Пиер, Наташа и графиня Маря.

Но тия погледи казваха освен това и нещо друго: те казваха, че тя беше вече изпълнила своята задача в живота, че тя не е само това, което сега се виждаше в нея, че и ние всички ще бъдем такива и че е радостно да й се подчиняваш, да се сдържаш заради това някога скъпо, някога също като нас изпълнено с живот, а сега жалко същество. „Memento mori“[1] — казваха тия погледи. Само съвсем лошите и глупави хора и малките деца — измежду всичките домашни — не разбираха това и страняха от нея.

[1] Не забравяй за смъртта. ↑

XIII

Когато Пиер и жена му отидоха в салона, графинята беше в обикновеното си състояние на потребност да се заеме с умствената работа на гранпасианса и затуй, макар че по навик каза думите, които винаги изричаше, когато Пиер или синът й се връщаха: „Време беше, време беше, мили; отдавна те чакахме. Е, слава Богу“, и макар че, като й даваха подаръците, каза други привични думи: „Не подаръкът е скъп, мили, благодаря ти, че подаряваш на мене, старата…“, личеше, че дохождането на Пиер в тоя миг й беше неприятно, защото я отвличаше от ненаредения още гранпасианс. Тя довърши пасианса и чак тогава се зае с подаръците. Подаръците бяха един чудесно изработен калъф за карти, севърска яркосиня чашка с капаче и с изображение на овчарки и златна табакерка с портрета на покойния граф, която Пиер бе поръчал в Петербург на един миниатюрист (графинята отдавна желаеше такова нещо). Сега не й се искаше да плаче и затуй тя равнодушно погледна портрета и прояви интерес към калъфа.

— Благодаря ти, мили, зарадва ме — каза тя, както казваше винаги. — Но най-хубавото е, че ти си дойде. Че то на нищо не прилича; вземи поне се поскарай на жена си. Какво е туй? Без тебе е като побъркана. Нищо не вижда, не помни — приказваше тя привичните думи. — Виж, Ана Тимофеевна — добави тя, — какъв калъф ни е донесъл синът.

Белова похвали подаръците и се възхити от плата си.

Макар че и Пиер, и Наташа, и Николай, и графиня Маря, и Денисов имаха да си поприказват за много неща, за които не се приказваше пред графинята не защото криеха нещо от нея, но защото тя бе изостанала от много работи, и ако почнеха да говорят пред нея за нещо, трябваше да отговарят на въпросите й, задавани не на място, и да повтарят повтаряното й вече няколко пъти: да разправят, че тоя умрял, оня се оженил, което тя пак нямаше да запомни; те седяха както обикновено около самовара в салона и пиеха чай и Пиер отговаряше на зададените от графинята въпроси, непотребни за самата нея и неинтересуващи никого, за това, че княз Василий е остарял и че графиня Маря Алексеевна я поздравява, като моли да не я забравя, и т.н.

Такъв никому неинтересен, но необходим разговор се водеше през всичкото време, докато пиеха чай. За чая, около кръглата маса със самовара, при който седеше Соня, се събираха всичките възрастни членове на семейството. Децата, гувернантките и гуверньорите бяха пили вече чай и гласовете им се чуваха в съседната диванна. За чая всички сядаха на обикновените си места; Николай сядаше до печката, при една малка масичка, дето му слагаха чая. Старата, със съвсем побеляла муцуна, сред която още по-рязко се пулеха големите й черни очи, хрътка Милка, дъщеря на първата Милка, лежеше в кресло до него. Денисов, с полупобелели къдрави коси, мустаци и бакенбарди, в разкопчан генералски сюртук, седеше до графиня Маря. Пиер седеше между жена си и старата графиня. Той разказваше онова, което — той го знаеше — можеше да интересува и да бъде разбрано от бабичката. Той разправяше за външните, обществените събития и за ония хора, които съставляваха едно време кръга на връстниците на старата графиня, които някога бяха истински, жив, отделен кръг, но сега, повечето пръснати из света, доизживяваха като нея дните си, като събираха останалите класове от онова, което бяха посели в живота. Но те — тия връстници — бяха за старата графиня изключително важен и действителен свят. Наташа по оживлението на Пиер виждаше, че пътуването му е било интересно, че му се искаше да разкаже много неща, но че не смееше да говори пред графинята. Денисов, който не беше член на семейството и затуй не разбираше предпазливостта на Пиер, а освен това и като недоволен от управлението, твърде много се интересуваше какво става в Петербург и непрестанно предизвикваше Пиер да разправя — ту за току-що случилата се история в Семьоновския полк, ту за Аракчеев, ту за библейското общество. Пиер от време на време се увличаше и почваше да разказва, но Николай и Наташа всеки път го връщаха към здравето на княз Иван и на графиня Маря Антоновна.

— Е, как, цялото това безумие около Госнер и Татаринова — попита Денисов — нима все още продължава?

— Как да не продължава? — викна Пиер. — По-силно от когато и да е. Библейското общество — това сега е цялото правителство.

— Това пък какво е, mon cher ami? — попита графинята, която бе изпиля чая си и очевидно търсеше предлог да се ядоса след храната. — Какво казваш ти: правителството; не мога да разбера това.

— Знаете ли, maman — намеси се Николай, който знаеше как трябваше да се превежда на езика на майка му, — княз Александър Николаевич Голицин е учредил това общество и казват, че бил много силен.

— Аракчеев и Голицин — каза непредпазливо Пиер, — те са сега цялото правителство. И какво правителство! Навсякъде виждат заговори, от всичко се страхуват.

— Е, че какво е виновен княз Александър Николаевич? Той е много почтен човек. Аз съм го срещала на времето у Маря Антоновна — каза оскърбено графинята и още по-оскърбена, че всички млъкнаха, продължи: — Днеска осъждат всички. Евангелско общество — е, че какво лошо има? — И тя стана (всички също тъй станаха) и заплува със строг вид към своята маса в диванната.

Сред настъпилото тъжно мълчание от съседната стая се чуха детски гласове и смях. Очевидно сред децата имаше някакво радостно вълнение.

— Готово, готово! — чу се над всички радостният писък на мъничката Наташа. Пиер размени погледи с графиня Маря и Николай (Наташа, той винаги я виждаше) и се усмихна щастливо.

— Каква чудесна музика! — рече той.

— Това е, защото Ана Макаровна е свършила чорапа — каза графиня Маря.

— О, ще ида да видя — рече Пиер, като скочи. — Знаеш ли — каза той, спрял на вратата — защо особено обичам тая музика — те първи ми дават да разбера, че всичко е добре. Пътувам днес и колкото по̀ наближавам, толкова повече ме хваща страх. Щом влязох във вестибюла, чувам, Андрюша се залива от смях за нещо — е, значи, всичко е добре…

— Знам, знам аз това чувство — потвърди Николай. — Но аз не мога да отида, зер чорапите са сюрприз, който се готви за мене.

Пиер влезе при децата и смехът и виковете още повече се усилиха.

— Е, Ана Макаровна — чу се гласът на Пиер, — ей тука, в средата, и по команда — едно, две и когато кажа три, ти застани тук. А пък тебе ще те взема на ръце. Хайде, едно, две — каза Пиер; настъпи мълчание. — Три! — И възторжено охкане на детски гласове прокънтя в стаята.

— Два, два! — викаха децата.

Бяха двата чорапа, които по един таен, известен само ней начин Ана Макаровна плетеше наведнъж с куките си и които винаги измъкваше тържествено един от друг пред децата, когато чорапът биваше оплетен.

XIV

Скоро след това децата дойдоха да пожелаят лека нощ. Те се разцелуваха с всичките, гуверньорите и гувернантките се поклониха и излязоха. Останаха само Десал и възпитаникът му. Гуверньорът шепнешком подканваше възпитаника си да слизат долу.

— Non, monsieur Dessales, je demanderai a ma tante de rester[1] — отговори също шепнешком Николенка Болконски.

— Ma tante, позволете ми да остана — рече Николенка, като отиде при леля си. По лицето му се четеше молба, вълнение и възторг. Графиня Маря го погледна и се обърна към Пиер.

— Когато вие сте тук, той не може да се откъсне — каза му тя.

— Je vous le ramenerai tout-a-l’heure, monsieur Dessales, bonsoir[2] — рече Пиер, подавайки ръка на швейцареца, и се обърна усмихнат към Николенка. — Ние съвсем не сме се видели с тебе. Мари, колко много почва да прилича — добави той, като се обърна към графиня Маря.

— На баща ми ли? — рече момчето, като се изчерви силно, загледано в Пиер отдолу нагоре с възхитени, блестящи очи. Пиер му кимна и продължи прекъснатия от децата разговор. Графиня Маря везеше на канава; Наташа не откъсваше очи от мъжа си. Николай и Денисов ставаха, искаха лули, пушеха, вземаха чай от Соня, която седеше унило и упорито при самовара, и разпитваха Пиер. Къдравото болнаво момче с блестящите си очи седеше незабелязано от никого в едно ъгълче и като извиваше нататък, дето бе Пиер, къдравата си глава на тънка шия, която излизаше над двойната яка, от време на време трепваше и си прошепваше нещо, изпитвайки очевидно някакво ново и силно чувство.

Разговорът се въртеше около ония тогавашни клюки за висшето управление, които повечето от хората обикновено смятат, че са от най-важен интерес за вътрешната политика. Денисов, недоволен от правителството поради своите неуспехи по служба, с радост научаваше всички глупости, които според него се вършеха сега в Петербург, й със силни й резки изрази правеше бележки по думите на Пиер.

— По-г’ано тг’ябваше да бъдем немци, сега тг’ябва да танцуваме с Татаг’инова и madame Кг’юднег’, да четем… Екаг’стхаузен и компания. Ах, пуснал бих ви аз отново нашия юначага Бонапаг’т! Би ви избил из главите всички щуг’отии. Че на какво пг’илича това — да се даде Семьоновският полк на войника Шваг’ц?

Николай, макар и без желание да вижда всичко лошо, както правеше Денисов, също тъй смяташе, че е твърде достойна и важна работа да покритикуват правителството и смяташе за важни неща това, че А. е назначен за министър на това и това, а Б. е генерал-губернатор там и там, че царят е казал това и това, а министърът отговорил така и така. И смяташе, че е необходимо да се интересува от тия неща и разпитваше Пиер. Поради разпитванията на тия двама събеседници разговорът не излизаше от обикновения характер на клюки около висшите правителствени кръгове.

Но Наташа, която знаеше всичките различни прояви и мисли на мъжа си, видя, че Пиер отдавна искаше и не можеше да подкара разговора в друга насока и да изкаже интимната си мисъл, тая мисъл, за която бе ходил в Петербург — да поговори с приятеля си княз Фьодор; и тя му помогна, като го запита как е работата му с княз Фьодор.

— За какво? — попита Николай.

— Все за същото — рече Пиер, като погледна наоколо си. — Всички виждат, че работите вървят толкова зле, че не бива да се оставят тъй и че дълг на всички честни хора е да противодействуват на това според силите си.

— А какво могат да направят честните хора? — каза Николай, като се намръщи леко. — Какво може да се направи?

— Ето какво…

— Да отидем в кабинета — рече Николай.

Наташа, която отдавна знаеше, че ще я повикат да кърми, чу, че бавачката я викаше, и отиде в детската. Графиня Маря отиде с нея. Мъжете тръгнаха за кабинета и Николенка Болконски, незабелязан от свако си, също отиде там и седна в сянката до прозореца, при писалищната маса.

— Е, какво ще напг’авиш ти? — рече Денисов.

— Вечно фантазии — каза Николай.

— Ето какво — почна Пиер, без да сяда, като ту се разхождаше из стаята, ту се спираше, фъфлеше и правеше бързи жестове с ръце, докато говореше. — Ето какво. Положението в Петербург е следното: царят не се меси в нищо. Той цял се е предал на тоя мистицизъм (сега Пиер не прощаваше никому мистицизма). Той търси само спокойствие, а спокойствие могат да му дадат само ония хора sans ioi ni loi[3], които колят и бесят, без да му мислят: Магницки, Аракчеев и tutti quanti…[4] Ти съгласен ли си, че ако не се занимаваш сам със стопанството си, а искаш да имаш само спокойствие, то колкото по-жесток бъде твоят управител, толкова по-скоро ти ще постигнеш целта си? — обърна се той към Николай.

— Но за какво казваш това? — рече Николай.

— Затуй всичко загива. В съдилищата — кражби, в армията — само бой: маршировки, поселения[5]; мъчат народа, задушават просветата. Унищожават младото и честното! Всички виждат, че тъй не може да върви. Всичко е премного обтегнато и без друго ще се скъса — каза Пиер (както казват хората винаги — откак съществуват правителствата — когато се взрат в действията на което и да е правителство). — Едно нещо им казах аз в Петербург.

— Кому? — попита Денисов.

— Е, та вие знаете кому — отговори Пиер, като погледна изпод вежди, — на княз Фьодор и на всичките. Да има съревнование между просветата и благотворителността, всичко туй е хубаво, разбира се. Целта е прекрасна, както и всичко; но при днешните обстоятелства трябва друго.

В това време Николай съзря, че племенникът му е там. Лицето му стана мрачно; той отиде при него.

— Ти защо си тук?

— Защо? Остави го — рече Пиер, като хвана Николай за ръката и продължи: — Аз им казвам, това е малко: сега трябва друго нещо. Докато вие стоите и чакате тая изпъната струна ей сега да се скъса; докато всички чакат неминуем преврат — трябва колкото може по-сплотено и с повече хора да се хванем ръка за ръка, за да противостоим на общата катастрофа. Всичко младо и силно се придърпва там и се развращава. Един — жените го съблазняват, друг — почестите, трети — тщеславието, парите, и те минават в отвъдния лагер. Независими, свободни хора като вас и мене вече няма. Аз казвам: разширете кръга на обществото; mot d’ordre[6] нека бъде не само добродетелта, но независимостта и дейността.

Николай, като остави племенника си, дръпна ядосано едно кресло, седна в него и слушайки Пиер, покашляше недоволно и все повече и повече се мръщеше.

— Но с каква цел — дейност? — извика той. — И в какви отношения ще бъдете с правителството?

— Ето в какви! Като помощници. Обществото може да не бъде тайно, ако правителството го допусне. То не само че не е враждебно към правителството, но е общество на истински консерватори. Общество на джентълмени в пълния смисъл на думата. Ние искаме само да не дойде утре Пугачов, за да изколи и моите, и твоите деца, и Аракчеев да не ме изпрати във военно поселение — ние само за това се залавяме ръка за ръка, с една цел — за общото добро и общата безопасност.

— Да, но обществото е тайно, следователно — враждебно и вредно, което може да роди само зло.

— Защо? Нима тугендбундът, който спаси Европа (тогава още не смееха да мислят, че Русия бе спасила Европа), извърши нещо вредно? Тугендбундът — това е съюз на добродетелта, това е обич, взаимна помощ; това е същото, което проповядваше Христос на кръста…

Наташа, влязла в стаята по средата на разговора, радостно гледаше мъжа си. Тя не се радваше на това, което казваше той. То дори не я интересуваше, защото ней се струваше, че всичко туй бе извънредно просто и че тя отдавна го знае (така й се струваше, защото тя знаеше откъде идеше всичко това — цялата душа на Пиер); но се радваше, като гледаше неговата оживена, възторжена фигура.

Още по радостно-възторжено гледаше Пиер забравеното от всички момче с тънка шия, която се подаваше над двойната яка. Всяка дума на Пиер гореше сърцето му и с нервни движения на пръстите си то чупеше — без само да усеща — червения восък и перата, които му попадаха под ръка върху писмената маса на свако му.

— Съвсем не е онова, което мислиш, а какъвто беше немският тугендбунд, трябва да бъде и тоя, който аз предлагам.

— Не, дг’аги, то — за саламджиите е добъг’ тугендбундът, аз не разбиг’ам това, не мога и да го изговог’я — чу се гръмливият, решителен глас на Денисов. — Всичко е пг’отивно и мг’ъсно, съгласен съм, само че тугендбунда не го г’азбиг’ам, а щом не ми се хаг’есва — тогава бунт, това е то! Je suis votg’e homme![7]

Пиер се усмихна, Наташа се засмя, но Николай още повече смръщи вежди и почна да доказва на Пиер, че не се предвижда никакъв преврат и че цялата опасност, за която той говори, е само в неговото въображение. Пиер доказваше противното и тъй като неговите умствени способности бяха по-големи и по-гъвкави, Николай се почувствува натясно. Това още повече го ядоса, тъй като в душата си, не по разсъждение, а чрез нещо по-силно от разсъждение, знаеше несъмнената правота на мнението си.

— Виж какво ще ти кажа аз — рече той, като стана, помъчи се да закрепи с нервно движение лулата си в ъгъла и накрая я хвърли. — Не мога да ти докажа това. Ти казваш, че у нас всичко е отвратително и че ще има преврат; аз не виждам това, но ти казваш, че клетвата е нещо условно и на това ето какво ще ти кажа: ти знаеш, че си най-добрият ми приятел, но ако вие образувате тайно общество, ако почнете да действувате срещу правителството, каквото и да е то, аз знам, че моят дълг е да му се подчинявам. И ако Аракчеев тутакси ми заповяда да тръгна с ескадрона си срещу вас и да сека — няма да помисля нито един миг и ще тръгна. А пък ти прави, каквото искаш.

След тия думи настъпи неловко мълчание. Първа заговори Наташа, като защищаваше мъжа си и нападаше брат си. Защитата й беше слаба и несръчна, но целта й бе постигната. Разговорът се възобнови и сега вече не с тоя неприятно враждебен тон, с който бяха казани последните думи на Николай.

Когато всички станаха за вечеря, Николенка Болконски отиде при Пиер, бледен, с блестящи, лъчисти очи.

— Чичо Пиер… вие… не… Ако татко беше жив… щеше ли да бъде съгласен с вас? — попита той.

Пиер изведнъж разбра каква особена, независима, сложна и силна работа на чувствата и на мисълта се извършваше в това момче през време на разговора и като си припомни всичко, което бе приказвал, се ядоса, че момчето го бе слушало. Ала трябваше да му отговори.

— Мисля, че да — рече той неохотно и излезе от кабинета.

Момчето приведе глава и сега сякаш за първи път видя какво бе направило на масата. То се изчерви и отиде при Николай.

— Свако, извини ме, това аз го направих, без да ща — рече той, като посочи изпочупените червени восъци и пера.

Николай трепна ядосано.

— Добре, добре — каза той, като хвърли под масата късчетата восък и перата. И сдържайки очевидно кипналия си гняв, той се извърна от момчето.

— Ти изобщо съвсем не трябваше да бъдеш тук — рече той.

[1] Не, господин Десал, аз ще помоля леля да остана. ↑

[2] Аз след малко ще ви го доведа, господин Десал, лека нощ. ↑

[3] Без съвест и чест. ↑

[4] И тям подобни. ↑

[5] Военни поселения — при Аракчеев селяни в редица места били обърнати на войници, като освен с военно обучение продължавали да се занимават със селско стопанство. — Б.пр. ↑

[6] Лозунгът. ↑

[7] Аз съм с вас. ↑

XV

На вечерята разговорът вече не беше за политика и общества, а, напротив, завърза се най-приятен за Николай разговор — спомени за 12-а година, — предизвикан от Денисов, в който Пиер беше особено мил и забавен. И роднините се разотидоха в най-приятелски отношения.

След вечерята, когато Николай, който се бе съблякъл в кабинета и дал нареждания на дълго чакалия го управител, дойде по халат в спалнята, завари жена си още до писмената маса; тя пишеше нещо.

— Какво пишеш, Мари? — попита Николай.

Графиня Маря се изчерви. Тя се страхуваше, че онова, което пише, няма да бъде разбрано и одобрено от мъжа й.

Тя би искала да скрие това, което пишеше, но в същото време бе доволна, че той я завари и че трябваше да му каже.

— Това е дневник, Nicolas — каза тя, като му подаде една синичка тетрадка, изписана с твърд, едър почерк.

— Дневник?… — с отсянка на насмешка рече Николай и взе тетрадката. Написано бе на френски:

„4 декември. Днес Андрюша (най-големият ни син), като се събуди, не искаше да се облича и m-lle Loise изпрати да ме повикат. Той капризничеше и упорствуваше. Опитах се да го заплаша, но той само още повече се разсърди. Тогава постъпих, както аз си зная, оставих го и заедно с бавачката почнах да дигам другите деца; а на него казах, че не го обичам. Той дълго мълча, като че се учудваше; след това, по ризка, скочи при мене и тъй се разрида, че дълго не можах да го успокоя. Явно бе — най-много се измъчваше, че ме е огорчил; след това, вечерта, когато му дадох билетчето и той ме целуна, пак жално се разплака. С него всичко можеш да направиш с нежност.“

— Какво е това билетче? — попита Николай.

— Почнах да давам вечер на по-големите бележчици за поведението им.

Николай срещна погледа на лъчистите очи и продължи да прелиства и да чете. В дневника се записваше всичко от детския живот, което майката смяташе за важно, защото показваше характера на децата или предизвикваше общи мисли за начините на възпитание. Повечето бяха най-незначителни дреболии; но те не изглеждаха такива нито на майката, нито на бащата, когато той сега за пръв път четеше тоя детски дневник.

На 5 декември беше записано:

„Митя лудуваше на масата. Татко набеди да не му се дава от сладкишите. Не му дадоха; но той тъй жално гледаше другите, когато ядяха! Мисля, че наказанието с лишаване от сладки работи само развива лакомията. Трябва да кажа това на Nicolas.“

Николай остави тетрадката и се взря в жена си. Лъчистите очи въпросително (одобряваше или не одобряваше дневника?) го гледаха. Не можеше да има съмнение не само в одобрението, но и във възхищението на Николай от жена му.

„Може би не е трябвало да се прави тъй педантично; може би и съвсем не е нужно“ — мислеше Николай; но това неуморно, вечно душевно напрежение, което имаше за цел само нравственото добро на децата, го възхищаваше. Ако Николай можеше да осъзнае чувството си, той би открил, че главната основа на неговата твърда, нежна и горда любов към жена му беше винаги това чувство на учудване пред нейната душевност, пред оня почти недостъпен за Николай възвишен, нравствен свят, в който винаги живееше жена му.

Той се гордееше, че тя е тъй умна и добра, съзнаваше своята незначителност пред нея в духовно отношение и още повече се радваше, че тя със своята душа не само му принадлежеше, но бе част от него самия.

— Много, много добре си направила, мила — каза той многозначително. И след като помълча малко, добави: — А аз днес се държах отвратително. Ти не беше в кабинета. Ние почнахме да спорим с Пиер й аз пламнах. Но беше просто невъзможно. Той е такова дете. Не знам какво би станало с него, ако Наташа не му дърпаше юздите. Можеш ли си представи за какво е ходил в Петербург?… Те направили там.

— Да, зная — каза графиня Маря. — Наташа ми разправи.

— Е, та знаеш ли — пламвайки само като си спомняше за препирнята, продължи Николай, — той иска да ме убеди, че дълг на всеки честен човек е да тръгне срещу правителството тогаз, когато клетвата и дългът… Съжалявам, че те нямаше. Те всички се нахвърлиха срещу мене — и Денисов, и Наташа… Наташа е смешна. Тя хем го държи под чехъла, си, хем — щом работата е до разсъждения, тя няма свои думи, приказва с негови думи — добави Николай, поддавайки се на непреодолимия стремеж, който предизвиква човека да съди най-скъпите си и близки хора. Николай забравяше, че буквално същото, което бе казал за Наташа, можеше да се каже и за него по отношение на жена му.

— Да, аз съм забелязала това — рече графиня Маря.

— Когато му казах, че дългът и клетвата са над всичко, той почна да доказва Бог знае какво. Жалко, че теб те нямаше; какво би казала?

— Според мене ти имаш пълно право. Така и казах на Наташа. Пиер разправя, че всички страдат, мъчат се, развращават се и че наш дълг е да помогнем на ближния. Разбира се, той има право — рече графиня Маря, — но той забравя, че ние имаме и други, по-преки задължения, които сам Бог ни е посочил, и че ние можем да рискуваме себе си, но не и децата.

— На, ето, ето, същото му казах и аз — поде Николай, на когото наистина му се струваше, че е казал точно същото. — А те държат на своето: че любовта към ближния и християнството… и всичко това пред Николенка, който се вмъкнал в кабинета и изпочупил всичко.

— Ах, знаеш ли, Nicolas, Николенка много често ме тревожи — рече графиня Маря. — Той е такова необикновено момче. И аз се страхувам, че го забравям заради своите деца. Ние всички имаме деца, всички имат роднини; а той няма никого. Той постоянно е сам с мислите си.

— Е, ти, струва ми се, няма за какво да се укоряваш по отношение на него. Всичко, каквото може да стори най-нежната майка за сина си, ти си го правила и правиш за него. И аз, разбира се, съм доволен от това. Той е чудесно момче. Днес в някаква самозабрава слушаше Пиер. И представи си: отиваме на вечеря; гледам, той изпочупил всичко на парченца по масата ми и веднага ми каза. Никога не съм го чул да казва лъжа. Чудесно, чудесно момче! — повтори Николай, който по сърце не харесваше Николенка, но на когото винаги му се искаше да признава, че е чудесен.

— Все пак друго нещо е майката — каза графиня Маря, — чувствувам, че не е същото и това ме измъчва. Чудесно момче; но аз ужасно се страхувам за него. Полезно ще е да бъде в общество.

— Е, че какво, няма да бъде за дълго; това лято ще го заведа в Петербург — рече Николай. — Да, Пиер винаги е бил и ще остане мечтател — продължи той, връщайки се към разговора в кабинета, който очевидно го бе развълнувал. — Е, та какво ме интересува всичко там — че Аракчеев е лош и всичко друго, — какво ме интересуваше, когато се ожених и имах толкова дългове, че щяха да ме пратят в затвора, и с майка, която нищо не можеше да види и разбере. А след това ти, децата, работата. Нима аз за свое удоволствие от сутрин до вечер съм по работа и в канцеларията? Не, аз знам, че съм длъжен да работя, за да дам спокойствие на майка си, да се отплатя на тебе и да не оставя децата такива просяци, какъвто бях аз.

На графиня Маря й се искаше да му каже, че не само с хляб се храни човек, че той отдава прекалено голямо значение на тия работи; но знаеше, че не е потребно и е безполезно да казва това. Тя само взе ръката му и я целуна. Той прие тоя жест на жена си за одобрение и потвърждение на казаното от него и след като размисли мълчаливо известно време, продължи гласно мислите си.

— Знаеш ли, Мари — каза той, — днес пристигна Иля Митрофанич (той беше главният управител) от Тамбовска губерния и каза, че за гората дават вече осемдесет хиляди. — И с оживено лице Николай почна да разправя за възможността в много скоро време да откупи Отрадное. — Още десет годинки живот и ще оставя децата… в отлично положение.

Графиня Маря слушаше мъжа си и разбираше всичко, каквото той й казваше. Тя знаеше, че когато мислеше така гласно, понякога я запитваше какво е казал и се сърдеше, когато забелязваше, че тя е мислила за други работи. Но тя правеше за това големи усилия, защото никак не я интересуваше онова, което той говореше. Тя го гледаше и не мислеше, за друго, но чувствуваше друго. Тя чувствуваше покорна, нежна любов към тоя човек, който никога нямаше да разбере всичко, което разбираше тя, и поради това сякаш още по-силно, с отсянка на страстна нежност го обичаше. Освен това чувство, което цяла я поглъщаше и изречеше да се вдълбочава в подробностите на плановете на мъжа си, в главата й се мяркаха мисли, които нямаха нищо общо с онова, което говореше той. Тя мислеше за племенника си (това, което мъжът й разправи за неговото вълнение при разговора с Пиер, силно я порази) и различните черти от неговия нежен, чувствителен характер изпъкваха пред нея; и като мислеше за племенника, мислеше и за децата си. Тя не сравняваше племенника си със своите деца, но сравняваше своето чувство към тях и с тъга откриваше, че в чувството й към Николенка нещо не достигаше. Понякога й минаваше през ума, че тая разлика произлизаше от възрастта; но тя чувствуваше, че беше виновна пред него и в душата си обещаваше да се поправи и да стори невъзможното, тоест да обича в тоя живот и мъжа си, и децата, и Николенка, и всичките си ближни тъй, както Христос е обичал човечеството. Душата на графиня Маря винаги се стремеше към безкрайното, към вечното и съвършеното и затова никога не можеше да бъде спокойна. По лицето й се изписа строго изражение на затаено, извисено страдание на душата, обременена от тялото. Николай я погледна.

„Боже мой, какво ще стане с нас, ако тя умре, както ми се струва, когато видя лицето й такова“ — помисли той и като застана пред иконата, почна да чете вечерните си молитви.

XVI

Когато остана насаме с мъжа си, Наташа също разговаря така, както разговарят мъж и жена, тоест като разбират и предават един на друг с извънредна яснота и бързина мислите си по път, който е противен на всички логически правила, без посредничество на съждения, умозаключения и изводи, а по съвсем особен начин. Наташа до такава степен бе свикнала да говори с мъжа си по тоя начин, че за нея най-сигурният признак за нещо, което не беше в ред между двамата, беше логическият ход на Пиеровите мисли. Когато той почнеше да доказва, да говори разсъдително и спокойно и когато, увлечена от примера му, и тя почнеше да прави същото, тя знаеше, че това без друго ще доведе до скарване.

От мига, когато останаха сами и Наташа с широко разтворени щастливи очи се приближи тихо до него и изведнъж, като обгърна главата му, притисна я до гърдите си и рече: „Сега си цял, цял мой, мой! Няма да избягаш!“ — оттогава почна тоя разговор, противен на всички закони на логиката, противен вече и затуй, че в едно и също време говореха за съвсем различни неща. Това едновременно обсъждане на много неща не само че не им пречеше за яснотата на разбирането, а, напротив, беше най-верният белег, че те напълно се разбират един друг.

Както насън всичко бива невярно, безсмислено и противоречиво освен чувството, което ръководи съня, тъй и в това общение, противоречащо на всички закони на разсъдъка, последователни и ясни са не думите, а само чувството, което ги ръководи.

Наташа разказваше на Пиер за живота на брат си, за това как не е живяла, а е страдала без мъжа си, как още повече е обикнала Мари и как Мари във всяко отношение е по-добра от нея. Като казваше това, Наташа искрено признаваше, че вижда превъзходството на Мари, но в същото време, казвайки това, тя искаше Пиер все пак да предпочита нея пред Мари и пред всички други жени и сега отново, особено след като бе видял много жени в Петербург, да й повтореше това.

Отговаряйки на Наташините думи, Пиер й разправи колко му било непоносимо в Петербург да бъде на вечери и обеди с дами.

— Аз съвсем съм отвикнал да говоря с дами — каза той, — просто ми е отегчително. Особено като бях толкова зает.

Наташа го погледна втренчено и продължи.

— Мари е такава прелест! — рече тя. — Как умее да разбира децата. Сякаш вижда само душата им. Например вчера Митенка почна да капризничи…

— Ах, колко прилича той на баща си! — пресече я Пиер.

Наташа разбра защо той направи тая бележка за приликата на Митенка с Николай: споменът за препирнята с шурея му беше неприятен и му се искаше да знае мнението на Наташа за това.

— Николенка има тая слабост, че ако нещо не е прието от всички, той за нищо на света няма да се съгласи. А пък аз разбирам, ти тъкмо това скъпиш, да си ouvrir une carriere[1] — каза тя, като повтори тия думи, казани веднъж от Пиер.

— Не, главното е — каза Пиер, — че за Николай мислите и разсъжденията са забава, почти прекарване на времето. Ето той събира библиотека и си е поставил за правило да не купува нова книга, докато не прочете купената вече и Сизмонди, и Русо, и Монтескьо — добави с усмивка Пиер. — Ти знаеш, нали, как го… — щеше да почне той да смекчава думите си; но Наташа го прекъсна, като му даде да разбере, че това не е по-потребно.

— Та ти казваш, че за него мислите са забава…

— Да, а за мене забава е всичко останало. В Петербург през цялото време виждах всички като насън. Когато някаква мисъл ме обсеби, всичко останало е забава.

— Ах, колко съжалявам, че не видях как се срещнахте с децата — каза Наташа. — Коя най-много се зарадва? Сигурно Лиза?

— Да — рече Пиер и продължи за онова, което го занимаваше. — Николай казва, че не трябва да мислим. Но аз не мога. Без да споменавам, че в Петербург чувствувах (на тебе мога да кажа това) как без мене всичко това се разпадаше, всеки дърпаше към себе си. Но аз успях да обединя всички, и после — моята мисъл е толкова проста и ясна. Защото аз не казвам, че ние трябва да действуваме против тоя и тоя. Ние можем да грешим. А казвам: хванете се ръка за ръка, всички, които обичате доброто, и нека да има едно знаме — дейната добродетел. Княз Сергей е чудесен човек и умен.

Наташа не се съмняваше, че мисълта на Пиер беше велика мисъл, но едно нещо я смущаваше. То беше, че той е неин мъж. „Нима такъв важен и необходим за обществото човек е в същото време и мой мъж? Защо се случи тъй?“ Искаше й се да му изрази това свое съмнение. „Кой и кой са хората, които биха могли да решат наистина ли той е толкова по-умен от всички?“ — питаше се тя, като прехвърляше във въображението си хората, които Пиер много уважаваше. Ако се съдеше по онова, което разправяше, той не уважаваше никого така, както Платон Каратаев.

— Знаеш ли какво мисля? — рече тя. — За Платон Каратаев. Какво би казал той? Дали би те одобрил сега?

Пиер никак не се учуди от тоя въпрос. Той разбра хода на мислите на жена си.

— Платон Каратаев ли? — каза той и се замисли, като явно искрено се мъчеше да си представи мнението на Каратаев по тоя въпрос. — Той не би разбрал, а всъщност може би да.

— Ужасно те обичам! — рече неочаквано Наташа. — Ужасно, ужасно!

— Не, не би ме одобрил — каза Пиер, като помисли малко. — Едно нещо би одобрил той — това е нашият семеен живот. Той толкова искаше да види във всичко благообразие, щастие, спокойствие и аз с гордост бих му показал нас. На, ти казваш — раздяла. А няма да повярваш какво особено чувство имам към тебе след раздялата…

— Да, ето какво още… — понечи да каже Наташа.

— Не, не е това. Аз никога няма да престана да те обичам. И не може повече да се обича; а това е нещо особено… Да, да… — Той не се доизказа, защото погледите им се срещнаха и доизказаха останалото.

— Какви глупости са това — каза изведнъж Наташа, — меденият месец и същинското щастие било в първото време. Напротив, сега е най-хубавото. Само ти да не беше пътувал. Помниш ли как се карахме? И винаги аз бях виновна. Винаги аз. И за какво се карахме — дори не си спомням.

— Все за едно — каза Пиер, като се усмихна, — ревно…

— Не говори, не мога да понасям — извика Наташа. И студен, зъл блясък светна в очите й.

— Видя ли я? — добави тя след малко.

— Не, но и да бях я видял, нямаше да я позная.

Млъкнаха за малко.

— Ах, знаеш ли? Когато ти говореше в кабинета, аз те гледах — заприказва Наташа и личеше, че се мъчи да отпъди появилото се облаче. — Ти като две капки вода приличаш на него, на момчето. (Тя наричаше така сина си.) Ах, време е да отивам при него… Напира… Съжалявам, че трябва да си вървя.

Млъкнаха за няколко секунди. След това в едно и също време се обърнаха един към друг и почнаха да говорят нещо: Пиер почна със самодоволство и увлечение; Наташа — с тиха щастлива усмивка. Като се сблъскаха, и двамата спряха и си отстъпиха един на друг.

— Не, какво каза? Говори, говори.

— Не, ти кажи, аз тъй само, глупости — рече Наташа.

Пиер каза това, което бе почнал. То беше продължение на самодоволните му разсъждения за неговия успех в Петербург. В тоя миг му се струваше, че той бе отреден да даде нова насока на цялото руско общество и на целия свят.

— Исках да кажа само, че всички мисли, които имат грамадни последици, винаги са прости. Мисълта ми изцяло е в това, че щом като порочните хора са свързани помежду си и са сила, честните хора трябва да направят точно същото. То е толкова просто.

— Да.

— А какво искаше да кажеш ти?

— Аз само тъй, глупости.

— Не, все пак.

— Ама нищо, празни работи — рече Наташа и още повече светна в усмивка, — исках само да кажа за Петя: днес бавачката иде да го вземе от мене, той се засмя, зажумя и се притисна до мене — сигурно мислеше, че се е скрил. Ужасно е мил. Ето го, вика. Хайде, довиждане! — И тя излезе от стаята.

В същото време долу в отделението на Николенка Болконски, в неговата спалня, гореше както винаги кандило (момчето се страхуваше от тъмното и не можаха да го отучат от тоя недостатък). Десал спеше високо на четирите си възглавници и римският му нос издаваше равномерни звуци на хъркане. Николенка, току-що събудил се, в студена пот, с широко разтворени очи, седеше на леглото и гледаше пред себе си. Страшен сън го бе събудил. Той бе видял насън себе си и Пиер с каски — такива, каквито бяха нарисувани в съчинението на Плутарх. Те с чичо Пиер вървяха начело на грамадна войска. Тая войска беше от бели полегати линии, изпълнили въздуха като паяжините, които хвърчат есенно време и които Десал наричаше le fil de la Vierge[2]. Напреде беше славата, също такава, каквито бяха тия нишки, само че малко по-плътна. Те — той и Пиер — се носеха леко и радостно все по-близо и по-близо до целта. Изведнъж нишките, които ги движеха, почнаха да се разхлабват и да се заплитат; стана им тежко. И пред тях се възправи свако Николай Илич в страшна и строга поза.

— Вие ли направихте това? — каза той, като посочи начупения восък и пера. — Аз ви обичах, но Аракчеев ми заповяда и аз ще убия първия, който мръдне напред. — Николенка се обърна да види Пиер, но Пиер вече го нямаше. Пиер беше баща му — княз Андрей, и баща му нямаше образ и форма, но беше той, и като го видя, Николенка се почувствува слаб от обич: той се усети безсилен, безкостен и течен. Баща му го галеше и съжаляваше. Но свако Николай Илич все по-застрашително приближаваше към тях. Ужас обзе Николенка и той се събуди.

„Татко — помисли той. — Татко (макар в къщи да имаше два портрета на княз Андрей, които му приличаха, Николенка никога не си го представяше в човешки образ), татко беше с мене и ме гали. Той ме одобряваше, той одобряваше чичо Пиер. Каквото и да каже, аз ще го направя. Муций Сцевола изгори ръката си. Защо и в моя живот да не се случи същото? Аз знам, те искат да се уча. И аз ще се уча. Но някой ден ще престана и тогава ще го направя. Само за едно нещо моля Бога: да ми се случи същото, каквото с хората на Плутарх, и аз ще направя същото. Ще го направя по-добре. Всички ще научат, ще ме обикнат, ще се възхитят от мене.“

И изведнъж Николенка почувствува, че ридания изпълват гърдите му и заплака.

— Etes; vous indispose?[3] — чу се гласът на Десал.

— Non[4] — отговори Николенка и легна на възглавницата. „Той е добър и достоен човек, аз го обичам — помисли той за Десал. — А чичо Пиер! О, какъв чудесен човек! А татко? Татко! Татко! Да, аз ще направя нещо, от което дори той ще бъде доволен…“

[1] Да си откриеш поле на дейност. ↑

[2] Богородични нишки. ↑

[3] Зле ли ви е? ↑

[4] Не. ↑

ЧАСТ ВТОРА

I

Предмет на историята е животът на народите и на човечеството. Невъзможно е да схванеш и обгърнеш непосредствено с думи — да опишеш живота не само на човечеството, но дори и на един народ.

Всички древни историци често по един и същ начин описват и долавят недоловимия, както ни се струва, живот на народа. Те описват дейността на отделни хора, които са управлявали народа; и тая дейност изразява според тях дейността на целия народ.

На въпросите по какъв начин отделните хора са принуждавали народите да действуват по тяхната воля и от какво се е управлявала пък волята на тия хора древните историци отговарят: на първия въпрос — като признават волята на божество, което подчинява народите на волята на един избран човек, и на втория въпрос — като признават същото божество, което насочва тая воля на избраника към предназначената цел.

За древните историци тия въпроси се разрешават с вярата, че божеството непосредствено участвува в работите на човечеството.

Новата история отрече в своята теория тия две положения.

Би казал човек, че отричайки вярванията на древните народи за подчиняването на хората пред божеството и за определената цел, към която биват водени народите, новата история трябваше да изучава не проявите на властта, а причините, които я създават. Но новата история не прави това. Отричайки на теория възгледите на древните историци, на практика тя ги следва.

Вместо хора, надарени с божествена власт и непосредствено ръководени от волята на божеството, новата история изтъкна или герои, надарени с необикновени, нечовешки способности, или просто хора с най-различни качества, от монарси до журналисти, които ръководят масите. Вместо предишните, угодни на божеството, цели на народите — юдейския, гръцкия, римския, които цели древните историци смятаха като цели на движението на човечеството, новата история постави свои — доброто на френския, германския, английския и съвсем отвлечено — доброто за цивилизоването на цялото човечество, като за човечество обикновено се смятат народите, които заемат малкото северозападно кътче от големия материк.

Новата история отрече вярванията на древните историци, без да постави на тяхно място ново схващане, и логиката на положението принуди историците, които уж отричаха божествената власт на царете и фатума на древните, да стигнат по друг път до същото да признаят, че, първо, народите се ръководят от отделни хора и, второ, че съществува известна цел, към която се движат народите, и човечеството.

В основата на всички съчинения на най-новите историци от Гибън до Бокъл, въпреки привидните им разногласия и привидните им нови схващания, лежат тия две стари неизбежни положения.

Първо, историкът описва дейността на отделни лица, които по негово мнение са ръководили човечеството (един смята за такива само монарсите, пълководците и министрите; друг — освен монарсите и ораторите, учените реформатори, философи и поети). Второ, целта, към която се води човечеството, е известна на историка (за един тая цел е величието на римската, испанската, френската държава; за друг — това е свободата, равенството и известен род цивилизация на един малък кът от света, наречен Европа).

В 1789 година почва вълнение в Париж; то расте, разлива се и се проявява с движение на народите от запад към изток. На няколко пъти това движение се насочва на изток, дохожда до сблъскване с насрещното движение от изток към запад, в 12-та година то стига до крайния си предел — Москва, и със забележителна симетрия се извършва насрещното движение от изток на запад, което също като първото движение увлича след себе си срединните народи. Обратното движение стига до изходната точка на движението от запад — до Париж — и затихва.

През тоя двайсетгодишен период грамаден брой ниви не са орани; къщи — изгорени; търговията променя насоката си; милиони хора обедняват, забогатяват, преселват се и милиони хора християни, които изповядват закона на любовта към ближния, се убиват един друг.

Какво значи всичко това? Защо е станало то? Кое накара тия хора да горят къщи и да убиват себеподобните си? Кои бяха причините на тия събития? Каква сила принуди тия хора да постъпват по тоя начин? Ето неволните, простодушни и най-законни въпроси, които си задава човек, когато се натъкне на паметниците и легендите за миналия период на движението.

За разрешаването на тия въпроси човечеството със здравия си смисъл се обръща към науката история, която има за цел опознаването на народите и на човечеството.

Ако историята би запазила древното си схващане, тя би казала: божеството, за награда или за наказание на своя народ, даде власт на Наполеон и ръководи волята му за постигане на своите божествени цели. И отговорът би бил пълен и ясен. Би могло да се вярва или не се вярва в божественото значение на Наполеон, но за оня, който вярва в него, всичко в цялата история на това време би било разбрано и не би имало никакво противоречие.

Но новата история не може да отговаря по такъв начин. Науката не признава схващането на древните за непосредното участие на божеството в работите на човечеството и затова тя трябва да даде други отговори.

Отговаряйки на тия въпроси, новата история казва: искате да знаете какво означава това движение, защо е произлязло и каква сила е предизвикала тия събития? Слушайте:

„Людовик XIV беше твърде горд и самонадеян човек; той имаше такива и такива любовници, такива и такива министри и лошо управляваше Франция. Наследниците на Людовик също бяха слаби хора и също лошо управляваха Франция. И те имаха такива и такива любимци и любовници. Освен това в същото време някои хора пишеха книги. В края на XVIII век в Париж се събраха двайсетина души, които почнаха да разправят, че всички хора са равни и свободни. Като последица от това в цяла Франция хората почнаха да се колят и давят един друг. Тия хора убиха краля и мнозина други. Но в това време във Франция имаше един гениален човек — Наполеон. Той навсякъде побеждаваше всички, тоест убиваше много хора, защото беше много гениален. И той тръгна да убива неизвестно защо африканците и тъй хубаво ги убиваше, и беше такъв хитър и умен, че когато пристигна във Франция, заповяда на всички да му се подчиняват. И всички му се подчиняваха. Като стана император, той пак тръгна да убива хората — в Италия, Австрия и Прусия. И там уби много хора. А в Русия беше император Александър, който реши да възстанови реда в Европа и затуй воюва с Наполеон. Но в 7-а година той неочаквано се сприятели с него, а в 11-а пак се скара и те пак почнаха да убиват много хора. И Наполеон доведе шестстотин хиляди души в Русия и завоюва Москва; а след туй изведнъж избяга от Москва и тогава император Александър, подпомогнат от съветите на Щайн и другите, обедини Европа да я опълчи срещу нарушителя на нейното спокойствие. Всички съюзници на Наполеон изведнъж му станаха врагове; и това опълчение тръгна срещу събралия нови сили Наполеон. Съюзниците победиха Наполеон, влязоха в Париж, принудиха Наполеон да се отрече от престола и го изпратиха на остров Елба, без да го лишават от императорския му сан и като му оказаха всевъзможно уважение, макар че пет години преди и една година след това всички го смятаха за разбойник извън закона. И почна да царува Людовик XVIII, комуто дотогава и французите, и съюзниците само се смееха. А Наполеон се отрече от престола, като проля сълзи пред старата гвардия, и замина в изгнание. След това изкусните държавни мъже и дипломати (особено Талейран, който успя преди друг някой да седне на известно кресло и с това разшири границите на Франция) разговаряха във Виена и чрез тоя разговор направиха народите щастливи или нещастни. Изведнъж дипломатите и монарсите едва не се скараха; те бяха готови отново да заповядат на войските си да се убиват едни други; но в това време Наполеон пристигна във Франция с един батальон и французите, които го мразеха, тутакси всички му се подчиниха. Но съюзените монарси се ядосаха от това и отново тръгнаха да се бият с французите. И гениалният Наполеон бе победен и изпратен на остров Света Елена, като изведнъж го признаха за разбойник. И там изгнаникът, разделен от скъпите на сърцето му хора и от милата Франция, умираше на тая скала от бавна смърт и предаде великите си деяния на потомството. А в Европа настъпи реакция и всички монарси отново почнаха да онеправдават народите си.“

Напразно някой би помислил, че това е подигравка, карикатура на историческите описания. Напротив, това е най-мекият израз на ония противоречиви и неотговарящи на въпросите отговори, които дава цялата история от съставителите на мемоари и истории на отделни държави до общите истории и новия род истории на културата от онова време.

Чудноватостта и комизмът на тия отговори произлиза от това, че новата история прилича на глух човек, отговарящ на въпроси, които никой не му задава.

Ако целта на историята е да опише движението на човечеството и на народите, първият въпрос, без отговора на който всичко останало не може да се разбере, е следният: каква сила движи народите? По тоя въпрос новата история грижливо разказва или че Наполеон бил много гениален, или че Людовик XIV бил много горд, или още — че еди-кои писатели написали еди-какви книжки.

Всичко това е твърде възможно и човечеството е готово да го приеме; но то пита не за това. Всичко туй би могло да бъде интересно, ако ние признавахме божествената власт, основана сама на себе си, която е винаги еднаква и управлява народите си чрез наполеоновците, людовиковците и писателите; но ние не признаваме тая власт и затова, преди да се говори за наполеоновци, людовиковци и за писателите, трябва да се посочи съществуващата връзка между тия лица и движението на народите.

Ако вместо божествената власт се е появила друга сила, трябва да се обясни в какво се състои тая нова сила, защото тъкмо в тая сила е съсредоточен целият интерес на историята.

Историята сякаш предполага, че тая сила се разбира от само себе си и е известна на всички. Но въпреки всичкото си желание да признае, че тая нова сила му е известна, оня, който прочете твърде много исторически съчинения, неволно ще се усъмни, че тая нова сила, разбирана различно от самите историци, е била съвсем известна на всички.

II

Каква сила движи народите?

Историците-биографи и историците на отделните народи разбират тая сила като власт, присъща на героите и на властниците. Според техните описания събитията стават, изключително по волята на наполеоновци, александровци или изобщо на ония лица, които такъв историк описва. Отговорите, давани от тоя род историци на въпроса за силата, която движи събитията, са задоволителни, но само докато има един историк за всяко събитие. Ала щом историци от различни народности и гледища почнат да описват едно и също събитие, отговорите, давани от тях, тутакси загубват всякакъв смисъл, защото всеки от тях разбира тая сила не само различно, но често и съвсем противоположно. Един историк твърди, че събитието е произлязло от властта на Наполеон; друг твърди, че е от властта на Александър; трети — че е от властта на някое трето лице. Освен това историците от тоя род си противоречат един друг дори в обясненията на силата, върху която се основава властта на едно и също лице. Тиер, който е бонапартист, казва, че властта на Наполеон се е основавала на неговите добродетели и гениалност; Lanfrey, който е републиканец, казва, че тя се е основавала на неговото мошеничество и на измамата на народа. Тъй че историците от тоя род, като унищожават взаимно своите становища, унищожават тъкмо с това понятието за силата, която поражда събитията, и не дават никакъв отговор на съществения въпрос на историята.

Общите историци, които се занимават с всички народи, като че признават неправилните схващания на историците-биографи за силата, която поражда събитията. Те не признават тая сила за власт, присъща на героите и властниците, а я смятат за резултат на разнообразно насочените много сили. Като описва война или покоряване на някой народ, общият историк издирва причината на събитието не във властта на едно лице, но във взаимодействието едно върху друго на много лица, свързани със събитието.

Според това схващане, като се приеме, че властта на историческите лица е произведение на много сили, би казал човек, че тя не може да се вземе за сила, която сама по себе си поражда събития. А пък общите историци в повечето случаи употребяват понятието власт пак като сила, която сама по себе си поражда събития и се смята като тяхна причина. Според техните, изложения ту историческото лице е продукт на своето време и неговата власт е само продукт на различни сили; ту неговата власт е сила, която поражда събитията. Например Хервинус, Шлосер и другите ту доказват, че Наполеон е продукт на революцията, на идеите от 1789 година и т.н., ту направо казват, че походът през 1812 година и другите събития, които не им се харесват, са само резултат от неправилно насочената воля на Наполеон и че самите идеи на 1789 година са били спрени в развитието си поради произвола на Наполеон. Идеите на революцията, общото настроение е създало властта на Наполеон. Властта пък на Наполеон задушила идеите на революцията и общото настроение.

Това странно противоречие не е случайно. То се среща не само на всяка стъпка, но всички описания на общите историци са съставени от последователна редица такива противоречия. Противоречието произлиза от това, че като стъпят на почвата на анализа, общите историци спират насред път.

За да могат съставящите сили да дадат известна съставна или равнодействуваща, необходимо е сборът на съставящите да е равен на съставната. Тъкмо това условие никога не се спазва от общите историци и затуй, за да се обясни равнодействуващата сила, те без друго трябва да допускат освен своите недостатъчни съставящи и още една необяснена сила, която действува върху съставната.

Историкът-биограф, когато описва похода в 13-а година или възстановяването на Бурбоните, направо казва, че тия събития са произлезли от волята на Александър. Но общият историк Хервинус, като опровергава това гледище на историка-биограф, се стреми да покаже, че за похода в 13-а година и за възстановяването на Бурбоните освен волята на Александър причина е още и дейността на Щайн, Метерних, m те Stael, Талейран, Фихте, Шатобриан и други. Историкът очевидно е разложил властта на Александър на съставни: Талейран, Шатобриан и т.н.; сборът на тия съставни, тоест действието на Шатобриан, Талейран, m-me Stael и другите, очевидно не се равнява на цялата равнодействуваща, тоест на явлението, че милиони французи се подчиниха на Бурбоните. От това, че Шатобриан, m-me Stael и другите са си казали такива и такива думи, е произлязло само тяхното отношение помежду им, но не и подчиняването на милиони. И затова, за да се обясни по какъв начин от това тяхно отношение е произлязло подчиняването на милиони, тоест как от съставните, равни на едно А, е произлязла равнодействуваща, равна на хиляда А, историкът без друго трябва да допусне пак същата сила на властта, която отрича, като я признава за резултат на сили, тоест трябва да допусне необяснена сила, която действува върху съставната. Тъкмо това правят общите историци. И затуй противоречат не само на историците-биографи, но и на себе си.

Селските жители, които нямат ясна представа за причините на дъжда, казват съобразно с това дали им се иска дъжд или сухо време: вятърът разгони облаците и вятърът докара облаците. Тъкмо тъй правят общите историци: понякога, когато им се иска, когато то подхожда на теорията им, казват, че властта е резултат на събитията; а понякога, когато трябва да се докаже друго — казват, че властта поражда събитията.

Трети историци, които се наричат историци на културата, следвайки пътя, прокаран от общите историци, които признават понякога писателите и дамите за сили, предизвикващи събитията, съвсем иначе разбират тая сила. Те я виждат в тъй наречената култура, в умствената дейност.

Историците на културата са съвсем последователни по отношение на своите родоначалници — общите историци, защото, ако историческите събития могат да се обясняват с това, че някои хора по еди-какъв си начин са се отнасяли помежду си, защо да не бъдат обяснени те с това, че еди-кои хора са написали еди-какви книжки? От целия грамаден брой белези, които придружават всяко живо явление, тия историци избират белега на умствената дейност и казват, че тоя белег е причината. Ала въпреки всичките им старания да покажат, че причината на събитието се крие в умствената дейност, само с голяма отстъпчивост можем да се съгласим, че между умствената дейност и движението на народите има нещо общо, но в никакъв случай не може да се допусне, че умствената дейност е ръководила действията на хората, защото такива явления, каквито са най-жестоките убийства на Френската революция, които да произлизат от проповедите за равенството на хората, и най-лютите войни и смъртни наказания, които да произлизат от проповедта за обич, противоречат на това предположение.

Но дори да допуснем, че всичките хитро натъкмени разсъждения, с които са изпълнени тия истории, са верни; да допуснем, че народите се управляват от някаква непреодолима сила, наричана идея, все пак същественият въпрос на историята или остава без отговор, или към предишната власт на монарсите и към вмъкнатото от общите историци влияние на съветниците и на други лица се присъединява нова сила — идеята, връзката на която с масите се нуждае от обяснение. Може да се разбере, че Наполеон е имал власт и затуй събитието е станало; с известна отстъпчивост все още може да се разбере, че Наполеон, заедно с други влияния, е бил причина на събитието; но по какъв начин книгата „Contrat Social“[1] е подействувала така, че французите почнаха да се давят един друг — това не може да се разбере без обяснение на причинната връзка на тая нова сила със събитието.

Несъмнено между всичко, което живее в едно и също време, има връзка и затова има възможност да се намери някаква връзка между умствената дейност на хората и тяхното историческо движение, също тъй както може да се намери тая връзка между движението на човечеството и търговията, занаятите, градинарството и каквото искате. Но защо умствената дейност на хората се струва на историците на културата причина или израз на цялото историческо движение — това мъчно може да се разбере. Такова заключение на историците може да се обясни само със следното: 1. Историята се пише от учени и затуй на тях им е естествено и приятно да мислят, че дейността на тяхното съсловие е основа на движението на цялото човечество, също тъй както е естествено и приятно на търговците, земеделците и войниците да мислят това (то не се изказва само защото търговците и войниците не пишат история) и 2. Духовна дейност, просвета, цивилизация, култура, идея — всички те са понятия неясни, неопределени, под знамето на които е твърде удобно да се употребяват думи, които имат още по-неясно значение и затуй леко се нагаждат към всякакви теории.

Но без да става дума за вътрешните достойнства на тоя род истории (може би за някого или за нещо те са потребни), историите на културата, към които все повече и повече се свеждат всичките общи истории, са интересни с това, че като разглеждат подробно и сериозно различните религиозни, философски и политически учения като причини на събитията, всеки път, щом трябва да опишат истинско историческо събитие като например похода през 12-а година, неволно го описват като извършено от властта или направо казват, че тоя поход е извършен по волята на Наполеон. Говорейки по тоя начин, историците на културата неволно противоречат сами на себе си и доказват, че новата сила, измислена от тях, не изразява историческите събития и че единственото средство да се проумее историята е оная власт, която те уж не признават.

[1] „Обществен договор“. ↑

III

Върви локомотив. Пита се от какво се движи той? Селянинът дума: дяволът го движи. Друг казва, че локомотивът върви, защото колелата му се движат. Трети твърди, че причината на движението е в дима, отвяван от вятъра.

Селянинът е неопровержим. За да бъде опроверган, трябва някой да му докаже, че няма дявол, или друг селянин да му обясни, че не дяволът, а немецът движи локомотива. Само тогава от противоречията те ще видят, че и двамата нямат право. Но оня, който казва, че движението на колелата е причина, сам себе си опровергава, защото, ако е стъпил на почвата на анализа, трябва да върви все по-нататък и по-нататък: трябва да обясни причината за движението на колелата. И дотогава, докато не стигне до последната причина за движението на локомотива — до сгъстената в парния котел пара, той не ще има право да спре да търси причината. А онзи, който обясняваше движението на локомотива с отвявания назад дим, е постъпил очевидно, така: като е видял, че обяснението с колелата не дава причината, той е взел първия попаднал му белег и от своя страна го е посочил за причина.

Единственото понятие, което може да обясни движението на локомотива, е понятието за сила, равна на видимото движение.

Единственото понятие, чрез което може да бъде обяснено движението на народите, е понятието за сила, равна на цялото движение на народите.

А пък под това понятие различните историци разбират съвсем различни и съвсем не равни на видимото движение сили. Едни виждат в него сила, непосредно присъща на героите, както селянинът — дявола в локомотива; други — сила, производна от някои други сили, каквото е движението на колелата; трети — влиянието на ума, каквото е отвяваният дим.

Докато се пишат истории на отделни лица — цезаровци или александровци, или лутеровци и волтеровци, а не история на всички, без нито едно изключение на всички хора, взели участие в събитието, никак не е възможно да се описва движението на човечеството без понятието за силата, която принуждава хората да насочват дейността си към една цел. И единствено известното на историците такова понятие е — властта.

Това понятие е единственият инструмент, чрез който може да, се владее материалът на историята при днешното й излагане, и оня, който счупи този инструмент, както стори Бокъл, без да научи друг начин на отнасяне с историческия материал, само би лишил себе си от последната възможност да манипулира с него. Неизбежността на понятието власт за обясняване на историческите явления най-добре се доказва от самите общи историци и от историците на културата, които уж се отричат от понятието за властта, а на всяка стъпка неизбежно го употребяват.

Досега историческата наука по отношение въпросите на човечеството прилича на пуснатите в обращение пари — книжните и звонковата монета. Биографичните истории, както и тия на отделните народи, приличат на банкнотите. Те могат да са в обращение, като изпълняват предназначението си без вреда за когото и да е, и дори с полза, докато не изпъкне въпросът с какво са обезпечени те. Достатъчно е само да се забрави въпросът по какъв начин волята на героите произвежда събитията и историите на тиеровци ще бъдат интересни, поучителни и освен това ще имат поетична отсянка. Но също както изниква съмнение в истинската стойност на книжните пари или поради това, че тъй като те се правят лесно, ще почнат много да ги правят, или пък, че ще поискат да получат срещу тях злато, също тъй изниква съмнение в истинското значение на историите от тоя род или поради това, че те са твърде много, или защото някой в наивността си ще попита: но чрез каква сила е направил Наполеон това? — тоест ще поиска да размени пусната в обращение банкнота с чистото злато на истинското понятие.

А общите историци и историците на културата приличат на хора, които, съзнали неудобството на банкнотите, биха решили да си направят звонкова монета от метал, който няма плътността на златото. И монетата наистина би излязла звонка, но само звонка. Банкнотата все пак би могла да излъже незнаещите; а звънката, но не ценна монета не може да излъже никого. Тъй както златото само тогава е злато, когато може да се употреби не единствено за замяна, ами и за работа, също тъй общите историци само тогава ще бъдат злато, когато ще могат да отговарят на съществения въпрос на историята какво нещо е властта.

Общите историци отговарят на тоя въпрос противоречиво, а историците на културата съвсем го отстраняват, като отговарят на нещо съвсем друго. И както жетоните, прилични на злато, могат да бъдат употребявани само между хора, които са се съгласили да ги признават за злато, както и между ония, които не знаят качествата на златото, така и общите историци и историците на културата, без да отговорят на съществените въпроси на човечеството, служат за някакви техни цели, като пусната в обращение монета, на университетите и на тълпа читатели — любители на сериозни книги, както те сами казват.

IV

Като се е отказала от гледището на древните за божественото подчинение волята на народа на един избраник и за подчинението на тая воля на божеството, историята не може да направи и една крачка без противоречие, ако не избере едно от двете: или да се върне към предишното вярване за непосредното участие на божеството в работите на човечеството, или определено да обясни значението на оная сила, която произвежда историческите събития и която се нарича власт.

Да се върне към първото — е невъзможно; вярването е разрушено и затуй трябва да се обясни значението на властта.

Наполеон заповядал да се събере войска и да се тръгне на война. Тая представа до такава степен ни е привична, ние до такава степен сме се сживели с това гледище, че въпросът как така шестстотин хиляди души отиват на война, защото Наполеон бил казал такива и такива думи — ни се струва безсмислен. Той имал власт и затуй онова, което е заповядал, било изпълнено.

Тоя отговор е съвсем задоволителен, ако вярваме, че властта му е била дадена от Бога. Но щом не признаваме това, необходимо е да се определи какво нещо е тая власт на един човек върху другите.

Тая власт не може да бъде непосредствената власт от физическо превъзходство на силното същество над слабото, превъзходство, основано на прилагане или на заплаха от прилагане на физическа сила — каквато е била властта на Херкулес; също така тя не може да бъде основана върху превъзходството на нравствената сила, както мислят в своята душевна простота някои историци, когато казват, че историческите дейци са герои, тоест хора, надарени с особена сила на душата и ума, която се нарича гениалност. Тая власт не може да се основава върху превъзходството на нравствената сила; защото, без да говорим за хората-герои като наполеоновците, за нравствените качества на които мненията са твърде различни, историята ни показва, че нито людовиковците XI, нито метерниховците, които управляваха милиони хора, имаха някакви особени качества на душевна сила, а, напротив, в по-голямата си част бяха нравствено по-слаби от всеки един измежду милионите хора, които те управляваха.

Ако източникът на властта не е нито във физическите, нито в нравствените качества на лицата, които я притежават, очевидно е, че източникът на тая власт трябва да се намира извън лицето — в ония отношения към масите, в които се намира лицето, притежаващо властта.

Тъкмо тъй разбира властта науката за правото, тая разменна каса на историята, която обещава да размени историческото разбиране на властта срещу чисто злато.

Властта е съвкупност от волите на масите, прехвърлена чрез изразеното или мълчаливо съгласие върху избраните от масите управници.

В областта на правната наука, съставена от разсъждения как трябва да се създаде държава и власт, ако всичко това би могло да се създава, всичко това е много ясно; но приложено към историята, това определение на властта изисква разяснения.

Правната наука смята държавата и властта, както древните смятаха огъня, като нещо, което съществува абсолютно. Но за историята държавата и властта са само явления, също както за сегашната физика огънят не е стихия, а явление.

Тъкмо от тая основна разлика в гледищата на историята и на правната наука произлиза, че правната наука може да разкаже подробно как според нея трябва да се уреди властта и какво нещо е властта, която съществува неподвижно извън времето; но тя не може да отговори нищо на историческите въпроси за значението на властта, която се видоизменя с времето.

Ако властта е прехвърлената върху управника съвкупност от воли, Пугачов представител на волите на масите ли е? Ако не, защо пък Наполеон I е представител? Защо Наполеон III, когато го заловиха в Булон, беше престъпник, а след това престъпници бяха ония, които той залови?

При дворцовите революции, в които понякога участвуват двама-трима души, прехвърля ли се също така волята на масите върху новото лице? При международните отношения прехвърля ли се волята на народните маси върху техния завоевател? В 1808 година волята на Рейнския съюз беше ли прехвърлена върху Наполеон? Волята на руските народни маси беше ли прехвърлена върху Наполеон през 1809 година, когато нашите войски отиваха в съюз с французите да воюват срещу Австрия?

На тия въпроси може да се отговори трояко.

Или, първо, да се признае, че волята на масите винаги безусловно се прехвърля на оня или на ония управници, които те са избрали, и затова всяко възникване на нова власт, всяка борба срещу веднъж прехвърлената власт трябва да се разглежда само като нарушение на истинската власт.

Или, второ, да се признае, че волята на масите се прехвърля върху управниците при определени и известни условия и да се покаже, че всички ограничения, сблъсквания и дори премахване на властта произлизат поради неспазване от управниците на условията, при които им е прехвърлена властта.

Или, трето, да се признае, че волята на масите се прехвърля върху управниците условно, но при неизвестни, неопределени условия и че възникването на много власти, тяхната борба и падане произлиза само от по-голямото или по-малкото изпълняване от страна на управниците на ония неизвестни условия, при които волята на масите се прехвърля от едни лица на други.

Тъкмо тъй трояко обясняват историците отношението на масите към управниците.

Едни историци, не разбирайки поради своята душевна простота въпроса за значението на властта, същите тия историци на отделни народи и историци-биографи, за които се спомена по-горе, сякаш признават, че съвкупността от воли на масите се прехвърля върху историческите лица безусловно и затова, като описват някаква отделна власт, тия историци смятат, че същата тая власт е единствена, абсолютна и истинска и че всяка друга сила, която противодействува на тая истинска власт — не е власт, а нарушение на властта — насилие.

Тяхната теория, годна за първобитните и мирни периоди на историята, приложена за сложните и бурни периоди от живота на народите, през които възникват едновременно и се борят помежду си различни власти, има това неудобство, че историкът-легитимист ще доказва, че Конвентът, Директорията и Бонапарт са били само нарушение на властта, а републиканецът и бонапартистът ще доказват — единият, че Конвентът, а другият, че Империята са били истинската власт и че всичко останало е било нарушение на властта. Очевидно е, че като се опровергават по тоя начин взаимно, обясненията за властта на тия историци са годни само за деца в най-ранна възраст.

Признавайки, че това гледище за историята е невярно, друг род историци казват, че властта се основава на условно прехвърляне съвкупността от воли на масите върху управниците и че историческите лица имат власт само при условие, че изпълняват оная програма, която им е предписана чрез мълчаливо съгласие от волята на народа. Но историците не ни казват какви са тия условия или ако казват, постоянно си противоречат един на друг.

Всеки историк, съобразно гледището си за целта на движението на народа, вижда тия условия във величието, богатството, свободата и просветата на гражданите на Франция или на друга държава. Но без да се споменава за противоречието на историците по отношение на тия условия, дори като се допусне, че има обща за всички програма за тия условия, ще видим, че почти винаги историческите факти противоречат на тая теория. Ако условията, при които се прехвърля властта, се заключават в богатството, свободата и просветата на народа, защо людовиковците XIV и йоановците IV спокойно доживяват края на царуването си, а людовиковците XVI и карловците I се наказват със смърт от народите? На тоя въпрос историците отговарят, че дейността на Людовик XIV, която е противна на програмата, се е отразила на Людовик XVI. Но защо тя не се е отразила на Людовик XIV и XV, защо тъкмо тя трябваше да се отрази на Людовик XVI? И какъв е срокът на това отражение? На тия въпроси няма и не може да има отговори. Също тъй слабо се обяснява при това гледище причината на обстоятелството, че няколко столетия съвкупността на волите остава в ръцете на управниците и на техните наследници, а след това изведнъж, за период от петдесет години, се прехвърля върху Конвента, върху Директорията, върху Наполеон, върху Александър, върху Людовик XVIII, отново върху Наполеон, върху Карл X, върху Людовик-Филип, върху републиканското правителство и върху Наполеон III. При обясняването на тия бързи прехвърляния на волите от едно лице върху друго и особено при международните отношения, завоевания и съюзи, тия историци неволно трябва да признаят, че една част от тия явления вече не са правилни прехвърляния на волите, а случайности, които зависят ту от хитрост, ту от грешка или от коварството, или от слабостта на някой дипломат или на монарх, или на партиен ръководител. Тъй че повечето от историческите явления — междуособици, революции и завоевания — се представят от тия историци вече не като резултат от прехвърляне на свободните воли, а като резултат от невярно насочена воля на един или няколко души, тоест пак от нарушения на властта. И затова историческите събития и за тоя род историци са отстъпление от теорията.

Тия историци приличат на оня ботаник, който, разбрал, че някои растения произхождат от семе с по два семедела, би твърдял, че всичко, което расте, расте само като се раздвоява на две листчета; и че палмата и гъбата, и дори дъбът, когато се разклоняват в пълния си растеж и не приличат вече на две листчета, отстъпват от теорията.

Трети историци признават, че волята на масите се прехвърля върху историческите лица условно, но че тия условия са неизвестни за нас. Те казват, че историческите лица имат власт само защото изпълняват прехвърлената им от масите воля.

Но в такъв случай, ако силата, която движи народите, не се крие в историческите лица, а в самите народи, какво е пък значението на тия исторически лица?

Историческите лица, казват тия историци, изразяват чрез себе си волята на масите; дейността на историческите лица представлява дейността на масите.

Но в такъв случай явява се въпросът: цялата дейност ли на историческите, лица е израз на волята на масите или само една страна от нея? Ако цялата дейност на историческите лица е израз на волята на масите, както мислят някои, тогава биографиите на наполеоновци и на екатерини с всичките подробности на придворните интриги ще бъдат израз на живота на народите, което е очевидна безсмислица; ако пък само една страна от дейността на историческите лица е израз на живота на народите, както смятат други мними философи-историци, тогава, за да се определи коя страна от дейността на историческото лице изразява живота на народа, трябва предварително да се знае какво е животът на народа.

Срещу тия мъчнотии историците от тоя род измислят най-неясната, неосезаема и обща абстракция, под която може да се подведе най-голям брой събития, и казват, че целта на движението на човечеството е в тая абстракция. Най-обикновените, приети почти от всички историци, общи абстракции са: свобода, равенство, просвета, прогрес, цивилизация, култура. Поставяйки като цел на движението на човечеството някоя абстракция, историците изучават хората, които са оставили най-много паметници след себе си — царе, министри, пълководци, писатели, реформатори, папи, журналисти, — според това как по тяхно мнение тия лица са съдействували или противодействували на известна абстракция. Но тъй като с нищо не е доказано, че целта на човечеството е свободата, равенството, просветата или цивилизацията и тъй като връзката с управниците и с просветителите на човечеството се основава само на произволното предположение, че съвкупността от волята на масите винаги се прехвърля върху хората, които са по-лични, то и дейността на милионите хора, които се преселват, горят къщи, изоставят земеделието и се избиват едни други, никога не се изразява в описание дейността на десетина лица, които не горят къщи, не се занимават със земеделие и не убиват подобните на себе си.

Историята доказва това на всяка стъпка. Вълнението на западните народи в края на миналия век и стремежът им към изток може ли да се обясни с дейността на людовиковците XIV, XV и XVI, на любовниците им, на министрите им, с живота на Наполеон, Русо, Дидро, Бомарше и другите?

Движението на руския народ на изток, към Казан и Сибир, изразява ли се в подробностите на болезнения характер на Йоан IV и на кореспонденцията му с Курбски?

Движението на народите през време на кръстоносните походи може ли да се обясни с изучаването живота на готфридовците и людовиковците и на техните дами? За нас остава неразбрано движението на народите от запад към изток, без всякаква цел, без предводителство, с тълпа скитници с Петър Пустинника. И още по-неразбрано остава прекратяването на това движение тогава, когато от историческите дейци явно е била поставена разумната и свята цел на походите — освобождението на Ерусалим. Папите, кралете и рицарите подбуждаха народа за освобождаване на светата земя; но народът не отиваше, защото неизвестната причина, която по-рано го подбуждаше към движение, вече не съществуваше. Историята на готфридовците и на минезингерите не може очевидно да включи в себе си живота на народите. И историята на готфридовците и на минезингерите си остана история на готфридовците и на минезингерите, а историята на живота на народите и на техните подбуди си остана непозната.

Историята на писателите и на реформаторите още по-малко може да ни обясни живота на народите.

Историята на културата ще ни обясни подбудите, условията на живот и мислите на писателя или реформатора. Ние ще научим, че Лутер е имал избухлив характер и е държал еди-какви си речи; ще научим, че Русо е бил недоверчив и е писал еди-какви си книги; но няма да научим защо след реформацията народите са се клали и защо през времето на Френската революция хората са се наказвали един друг със смърт.

Ако се съберат заедно двете тия истории, както правят най-новите историци, това ще бъде история на монарсите и на писателите, но не история на живота на народите.

V

Животът на народите не може да се вмести в живота на няколко души, защото връзката между тия няколко души и народите не е открита. Теорията, че тая връзка се основава на прехвърлянето на съвкупността на волите върху историческите лица, е хипотеза, която не се потвърждава от опита на историята.

Теорията за прехвърляне съвкупността на волите на масите върху историческите лица обяснява може би много неща в областта на правната наука и може би е необходима за своите цели; но приложена към историята, щом се явят революции, завоевания, междуособици, щом почне историята — тая теория не обяснява нищо.

Тая теория изглежда неопровержима тъкмо защото действието на прехвърляне волите на народа не може да бъде проверено, тъй като то никога не е съществувало.

Каквото и събитие да се случи, който и да бъде начело на събитието, теорията винаги може да каже, че това лице е начело на събитието, защото съвкупността на волите е била прехвърлена върху него.

Отговорите, давани от тая теория на историческите въпроси, приличат на отговорите на човек, който, гледайки движещо се стадо и без да взема пред вид нито по-добрите или по-лоши места в пасището, нито подкарването на пастира, би търсил причините за една или друга посока на стадото в това, какво животно върви начело на стадото.

„Стадото върви в тая посока, защото животното, което е начело, го води и съвкупността на волите на всички останали животни е прехвърлена върху тоя водач на стадото.“ Тъй отговарят първият разред историци, които приемат безусловното прехвърляне на властта.

„Ако животните, вървящи начело на стадото, се сменят, това става, защото съвкупността на волите на всички животни се прехвърля от един водач на друг според това дали това животно води другите в тая посока, която е избрана от цялото стадо.“ Тъй отговарят историците, които приемат, че съвкупността на волите на масите се прехвърля върху управниците при условия, които те смятат за известни. (При тоя начин на наблюдение много често се случва, че наблюдателят, съобразявайки се с избраната от него посока, смята за водачи ония, които поради, промяната на посоката на масите не са вече челни, а странични, понякога и задни.)

„Ако ония, които са начело на животните, непрекъснато се сменят и непрекъснато се сменя посоката на цялото стадо, това става, защото, за да вземат тая посока, която ни е известна, животните прехвърлят своята воля на ония животни, които са по-лични, и затова, за да се проучва движението на стадото, трябва да се наблюдават всички по-лични животни, които вървят от всички страни на стадото.“ Тъй казват историците от третия разред, които приемат, че всички исторически лица, от монарсите до журналистите, са изразители на своето време.

Теорията за прехвърляне волите на масите върху исторически лица е само перифраза — само изразяване на въпроса с други думи.

Каква е причината на историческите събития? — Властта. Какво е властта? — Властта е съвкупност на волите, прехвърлена върху едно лице. При какви условия се прехвърлят волите на масите върху едно лице? — При условия това лице да изразява волята на всички хора. Тоест властта е власт. Тоест властта е дума, значението на която не разбираме.

Ако областта на човешкото знание се ограничаваше само с отвлеченото мислене, то, като подложим на критика обяснението за властта, което науката дава, човечеството би дошло до заключение, че властта е само дума и не съществува в действителност. Но за опознаване на явленията човекът освен отвлеченото мислене има и средството на опита, чрез който той проверява резултатите от мисленето. И опитът казва, че властта не е дума, но действително съществуващо явление.

Без да споменаваме, че нито едно описание на съвкупната човешка дейност не може да мине без понятието власт, съществуването на властта се доказва както от историята, така и от наблюдението над съвременните събития.

Винаги, когато става някое събитие, се явява човек или хора, по волята на които изглежда, че е станало събитието. Наполеон III предписва и французите тръгват за Мексико. Пруският крал и Бисмарк предписват и войските отиват в Бохемия. Наполеон I заповядва и войските тръгват за Русия. Александър I заповядва и французите се подчиняват на Бурбоните. Опитът ни показва, че каквото и събитие да се случи, то винаги е свързано с волята на един или няколко души, които са го заповядали.

По стария си навик — да признават божественото участие в човешките работи, историците искат да видят причината на събитието в изразената воля на облеченото във власт лице; ала това заключение не се потвърждава нито от разсъждението, нито от опита.

От една страна, разсъждението показва, че изразяването волята на човека — неговите думи — са само част от общата дейност, изразена в събитието, например във войната или в революцията; и затуй без признаване на неразбираема, свръхестествена сила — чудо, не може да се допусне, че думите биха могли да бъдат непосредна причина на движението на милионите; от друга страна, дори ако се допусне, че думите могат да бъдат причина на събитията, историята показва, че изразената воля на историческите лица в повечето случаи не предизвиква никакво действие, тоест техните заповеди често пъти не само не се изпълняват, но понякога става дори обратното на онова, което те са заповядали.

Като не допускаме божествено участие в човешките работи, ние не можем да приемем властта за причина на събитията.

Властта, от гледището на опита, е само зависимост, която съществува между изразената воля на лицето и изпълнението на тая воля от други лица.

За да си обясним условията на тая зависимост, ние трябва преди всичко да възстановим понятието за изразяване на волята, прилагано към човека, а не към божеството.

Ако божеството дава заповед, изразява волята си, както ни разказва историята на древните, изразяването на тая воля не зависи от времето и не е предизвикано от нищо, тъй като божеството с нищо не е свързано със събитието. Но като говорим за заповеди — изразяване волята на хора, действуващи във времето и свързани помежду си, за да си обясним връзката между заповедите и събитията, ние трябва да възстановим, първо, условието, при което се извършва всичко: непрекъснатостта на движението във времето — както на събитията, така и на лицето, което заповядва, и, второ, условието на необходимата връзка, в която се намира заповядващото лице с хората, които изпълняват неговата заповед.

VI

Само изразяването на волята на божеството, което не зависи от времето, може да се отнася до цяла редица събития, които ще станат след няколко години или столетия, и само божеството, непредизвикано от нищо, може да определи единствено по собствената си воля посоката на движението на човечеството; човекът, действува във времето и сам участвува в събитията.

Като възстановим първото изпуснато условие — условието за времето, ще видим, че ни една заповед не може да бъде изпълнена, без да има предходна заповед, която прави възможно изпълнението на следващата.

Нито една заповед никога не се явява самопроизволно и не включва в себе си цяла редица събития; но всяка заповед произлиза от друга и никога не се отнася за цяла редица събития, а винаги само за един момент от събитието.

Когато казваме например, че Наполеон заповядал на войските да тръгнат на война, ние събираме в една еднократно изразена заповед редица последователни заповеди, които зависят една от друга. Наполеон не можеше да заповяда похода в Русия и никога не го е заповядвал. Той заповядваше да се напишат днес еди-какви си писма за Виена, Берлин и Петербург; утре — еди-какви си декрети и заповеди по армията, флотата и интендантството и т.н., и т.н. — милиони заповеди, от които бе съставена редица заповеди, съответствуващи на редицата събития, които пък доведоха френските войски в Русия.

Ако през цялото си царуване Наполеон издава заповеди за експедиция в Англия, ако ни за едно от своите начинания не изразходва толкова усилия и време и въпреки това през цялото си царуване ни веднъж дори не се опитва да изпълни намерението си, а прави експедиция в Русия, с която, според нееднократно изразяваното от него убеждение, той смята, че е по-изгодно да бъде в съюз, това става, защото първите заповеди не съответствуваха, а вторите съответствуваха на редица събития.

За да бъде заповедта сигурно изпълнена, трябва човек да даде такава заповед, която може да бъде изпълнена. А пък да се знае кое може и кое не може да бъде изпълнено, не е възможно не само за Наполеоновия поход в Русия, дето участвуват милиони, а и за най-простото събитие, защото за изпълнението и на едното, и на другото винаги могат да се срещнат милиони пречки. На всяка изпълнена заповед винаги се падат много неизпълнени. Всички невъзможни заповеди не се свързват със събитието и не биват изпълнени. Само ония, които са възможни, се свързват в последователни редици заповеди, които съответствуват на редици събития и биват изпълнени.

Нашата невярна представа, че заповедта, която е предхождала събитието, е причина на събитието, произлиза от това, че когато събитието е станало и от хилядите заповеди са се изпълнили само ония, които са се свързали със събитието, ние забравяме за ония, които не са се изпълнили, защото не са могли да бъдат изпълнени. Освен туй главният източник на нашата заблуда в това отношение е, че в историческото изложение цяла редица безброй различни най-дребни събития като например всичко, което е закарало френските войски в Русия, се обобщава в едно събитие според резултата, който е добит от тая редица събития, и съответно на това обобщение и цялата редица заповеди се обобщава в един израз на волята.

Ние казваме: Наполеон поиска и извърши похода в Русия. Всъщност в цялата дейност на Наполеон ние никога няма да намерим нищо подобно на така изразена воля, а ще видим редица заповеди или изрази на волята му, насочени по най-разнообразни и неопределени, начини. От безбройните неизпълнени Наполеонови заповеди бе съставена една определена редица от изпълнени заповеди за похода в 12-та година не защото тия заповеди се различават с каквото и да е от другите неизпълнени заповеди, а защото тая редица заповеди съвпадна с редицата събития, които доведоха френските войски в Русия; също както с шаблона се рисува една или друга фигура не в зависимост от това в коя посока й как е мазано с боя по него, а като се маже с боя върху изрязаната в шаблона фигура по всички посоки.

Така че, разглеждайки във времето отношението на заповедите към събитията, ще открием, че заповедта в никой случай не може да бъде причина на събитието, но че между тях съществува известна определена зависимост.

За да се разбере каква е тая зависимост, необходимо е да се възстанови другото изпуснато условие при всяка заповед, която излиза не от божество, а от човек и която се състои в това, че самият човек, който заповядва, участвува в събитието.

Тъкмо това отношение на заповядващия към ония, на които заповядва, е онова; което се нарича власт.

Това отношение се състои в следното:

За обща дейност хората винаги се подреждат в известни съединения, в които, въпреки разликата в целта, поставена за съвкупно действие, отношението между хората, участвуващи в действието, винаги е еднакво.

Като се подреждат в тия съединения, хората винаги се поставят помежду си в такова отношение, че най-големият брой хора приема най-голямо пряко участие и най-малкият брой хора — най-малко пряко участие в онова съвкупно действие, за което те се подреждат.

Измежду всички тия съединения; в които се подреждат хората, за да извършат съвкупни действия; едно от най-резките и най-определените е войската.

Всяка войска се съставя от низши по военното си звание членове: редници, които винаги са най-голям брой; от следващите, според военното звание чинове — капрали и унтерофицери, броят на които е по-малък от първите; от още по-висши; броят на които е още немалък, и т.н. — до най-висшата военна власт, която се съсредоточава в едно лице.

Военното устройство може съвсем точно да бъде изразено с фигура на конус, основата на който, с най-голям диаметър, ще бъдат редниците; сеченията над основата са все петорните чинове на армията и т.н. до върха на конуса, точката на който ще бъде пълководецът.

Войниците, които са най-много на брой, съставят низшите точки на конуса и основата му. Войникът сам непосредно муши, коли, пали, граби и за тия си действия винаги получава заповед от по-горестоящите лица; сам той никога не заповядва. Унтерофицерът (броят на унтерофицерите вече е по-малък) по-рядко от войника извършва самото действие, но вече заповядва. Офицерът още по-рядко извършва самото действие и още по-често заповядва. Генералът само заповядва на войските да вървят, посочва целта й почти никога не употребява оръжие. Пълководецът пък никога не може да вземе пряко участие в самото действие и дава само общи нареждания за движението на масите. Същото съотношение на лицата помежду им се очертава във всяко съединение на хората за обща дейност — в земеделието, в търговията и във всяко управление.

И така, без да разделяме изкуствено всички сливащи се точки на конуса — всичките чинове от армията или званията и положенията на което и да е управление, или обща работа, от низшите до висшите, ние виждаме един закон, според който хората, за да извършат съвкупни действия, винаги се подреждат в такова съотношение помежду си, че колкото по-непосредно участвуват в извършването на действието, толкова по-малко могат да заповядват и толкова по-голям е броят им; и колкото по-малко е прякото участие, което вземат в самото действие, толкова повече те заповядват и толкова по-малък е броят им; докато по тоя начин стигнем, възлизайки от низшите слоеве, до единия, до последния човек, който взема най-малко пряко участие в събитието, но повече от всички насочва дейността си към заповядване.

Тъкмо това отношение на лицата, които заповядват, към ония, на които заповядват, е същината на понятието, наричано власт.

Като възстановихме условията на времето, в което се извършват всички събития, ние виждаме, че заповедта се изпълнява само когато се отнася до съответната редица събития. А като възстановихме необходимото условие на връзката между оня, който заповядва, и другият, който изпълнява, видяхме, че по самото си качество ония, които заповядват, вземат най-малко участие в самото събитие и че тяхната дейност е насочена изключително към заповядване.

VII

Когато става някакво събитие, хората изразяват мненията и желанията си за събитието и тъй като събитието произлиза от съвкупните действия на много хора, едно от изразените мнения или желания без друго се изпълнява макар и приблизително. Когато едно от изразените мнения е изпълнено, това мнение се свързва в ума ни със събитието като заповед, която го предхожда.

Хора мъкнат отсечено дърво. Всеки изказва мнението си как и къде да го мъкнат. Хората замъкват дървото и излиза, че са направили тъй, както е казал един от тях. Той е заповядал. Ето заповедта и властта в своя първобитен вид.

Оня, който повече е работил с ръце, по-малко е могъл да обмисля онова, което върши, да съобразява какво може да излезе от общата дейност и да заповядва. Оня, който повече е заповядвал, поради словесната си дейност очевидно по-малко е могъл да действува с ръце. При голямо множество хора, насочили дейността си към една цел, още по-рязко се отделя разредът от хора, които толкова по-малко участвуват в общата дейност, колкото повече дейността им е насочена към заповядване.

Когато действува сам, човек винаги носи в себе си известна редица мисли, които са ръководили, както му се струва, неговата предходна дейност, които му служат за оправдание на неговата сегашна дейност и за ръководство в предполаганите му бъдещи постъпки.

Тъкмо същото правят множествата от хора, като предоставят на ония, които не участвуват в действието, да измислят съображения, оправдания и предположения за бъдещата им съвкупна дейност.

По известни или неизвестни нам причини французите почват да се давят и колят един друг. И на това събитие съответствува и съпътствува неговото оправдание — в изразената воля на хората, че то е необходимо за доброто на Франция, за свободата и равенството. Хората престават да се колят един друг и на това събитие съпътствува оправданието му, че е необходимо единство на властта, отпор на Европа и т.н. Хората вървят от запад към изток, като убиват подобните си, и това събитие е придружавано от думите за славата на Франция, низостта на Англия и т.н. Историята ни показва, че тия оправдания на събитията нямат никакъв общ смисъл, че противоречат сами на себе си — както убийството на човек, като последица от признанието на правата му, и убийството на милиони в Русия за унижението на Англия. Но тия оправдания в днешен смисъл имат необходимо значение.

Тия оправдания снемат нравствената отговорност от хората, които извършват събитията. Тия временни цели приличат на четки, които се движат пред влака, за да изчистят пътя му по релсите: те изчистват пътя на нравствената отговорност на хората. Без тия оправдания не би могъл да бъде обяснен най-простият въпрос, който изпъква при разглеждането на всяко събитие: по какъв начин милиони хора извършват съвкупни престъпления, войни, убийства и т.н.

Възможно ли е при сегашните усложнени форми на държавния и обществен живот в Европа да се измисли каквото и да било събитие, което да не е било предписано, посочено или заповядано от монарси, министри, парламенти или вестници? Има ли някакво съвкупно действие, което не би си намерило оправдание в държавното единство, в националността, в равновесието на Европа, в цивилизацията? Тъй че всяко станало събитие неизбежно съвпада с някое изразено желание и когато получи оправданието си, изглежда като резултат от волята на един или на няколко души.

Накъдето и да се насочи движещият се кораб, напреде му винаги ще се вижда струята на разцепените от него вълни. За намиращите се на кораба хора движението на тая струя ще бъде единственото забележимо движение.

Само когато движението на тая струя се следи отблизо, миг след миг, и като се сравнява това движение с движението на кораба, ще се убедим, че всеки миг от движението на струята се определя от движението на кораба и че ние сме били заблудени, защото сами незабелязано се движим.

Същото нещо ще видим, ако следим миг след миг движението на историческите лица (тоест като възстановим необходимото условие на всичко, което става — условието за непрекъснато движение във времето) и без да изпускаме необходимата връзка за историческите лица с масите.

Когато корабът върви по една посока, пред него се намира една и съща струя; когато често сменя посоката — и тичащите пред него струи често се менят. Но накъдето и да се обърне той, навсякъде ще има струя, която предхожда неговото движение.

Каквото и да стане, всякога ще излезе, че тъкмо това е било предвидено и заповядано. Накъдето и да се насочи корабът, струята, без да ръководи, без да усилва движението му, ще кипи пред него и отдалеч ще ни се вижда, че не само се движи произволно, но че и ръководи движението на кораба.

Разглеждайки само ония прояви на волята на историческите лица, които могат да бъдат отнесени към събитията като заповеди, историците смятаха, че събитията са в зависимост от заповедите. Разглеждайки самите събития и връзката с масите, в която са историческите лица, ние пък намерихме, че историческите лица и техните заповеди са в зависимост от събитията. Като несъмнено доказателство за тоя извод служи това, че колкото и заповеди да има, събитието няма да стане, ако за това няма други причини; но щом събитието стане — каквото и да е то, — измежду броя на всички непрекъснато изразявани воли на различни лица ще се намерят някои, които по смисъл и по време могат да бъдат отнесени към събитието като заповеди.

Стигнали до това заключение, ние можем направо и положително да отговорим на тия два съществени въпроса на историята:

1. Какво е власт?

2. Каква сила поражда движението на народите?

1. Властта е такова отношение на известно лице към други лица, при което това лице взема толкова по-малко участие в действието, колкото повече мнения, предположения и оправдания на извършващото се съвкупно действие изразява.

2. Движението на народите се извършва не от властта, не от умствената дейност, дори не и от съчетанието на едното и другото, както мислеха историците, но от дейността на всички хора, които участвуват в събитието и се събират винаги така, че ония, които вземат най-голямо пряко участие в събитието, поемат върху си най-малка отговорност и обратно.

В нравствено отношение причината на събитието е властта; във физическо отношение — ония, които се подчиняват на властта. Но тъй като нравствената дейност, е немислима без физическата, причината на събитието не е нито в едното, нито в другото, а само в тяхното съчетание.

Или, с други думи, за явлението, което разглеждаме, понятието причина е неприложимо.

В последен анализ идваме до кръга на вечността, до оная крайна граница, до която идва човешкият ум, във всяка област на мисълта, стига само да не си играе с въпроса. Електричеството произвежда топлина, топлината произвежда електричество. Атомите се привличат и атомите се отблъскват.

Когато говорим за взаимодействието между топлината и електричеството и за атомите, ние не можем да кажем защо става това и казваме, че това е така, че е немислимо да бъде другояче, защото така трябва да бъде, че това е закон. Същото е и с историческите явления. Защо става война или революция? Ние не знаем; знаем само, че за извършване на едно или друго действие хората се подреждат в известно съединение и всички участвуват в него; и ние казваме, че това е така, защото е немислимо да бъде другояче, че това е закон.

VIII

Ако историята имаше работа с външни явления, постановлението на тоя прост и очевиден закон би било достатъчно и ние бихме завършили нашето разсъждение. Но законът на историята засяга човека. Една частица материя не може да ни каже, че тя съвсем не чувствува потребност от привличане и отблъскване и че то е лъжа; но човекът, който е предмет на историята, направо казва: аз съм свободен и затова законите не ме засягат.

Присъствието на макар, и недоизказания въпрос за свободата на волята в човека се чувствува на всяка крачка в историята.

Всички сериозно мислещи историци са стигнали, без да щат, до тоя въпрос. Всички противоречия и неясноти в историята, неверният път, по който върви тая наука — всички, се основават само на неразрешеността на тоя въпрос.

Ако волята на всеки човек беше свободна, тоест ако всеки можеше да постъпи тъй, както му се прииска, цялата история щеше да е редица случайности без връзка.

Ако дори един човек измежду милионите в хилядагодишния период време е могъл да постъпи свободно, тоест тъй, както му се е приискало, очевидно е, че една свободна постъпка на тоя човек, противна на законите, унищожава възможността за съществуване на каквито и да било закони за цялото човечество.

Ако пък има макар един закон, който управлява действията на хората, не може да има свободна воля, защото тогава волята на хората трябва да се подчинява на тоя закон.

В това противоречие се крие въпросът, за свободата на волята, който от най-древни времена е занимавал най-добрите умове на човечеството и от най-древни времена е поставен в цялото му грамадно значение.

Въпросът е в това, че гледайки на човека като на предмет за наблюдение от каквото и да било гледище — богословско, историческо, етическо или философско, — намираме общия закон на необходимостта, на който той е подвластен както всичко съществуващо. А гледайки на него от себе си като на нещо, което съзнаваме, ние се чувствуваме свободни.

Това съзнание е съвсем отделен и независим от разума източник на самопознанието. Човек наблюдава себе си чрез разума; но опознава себе си само чрез съзнанието.

Без съзнаване на себе си е немислимо и каквото и да е наблюдение и прилагане на разума.

За да разбира, наблюдава, умозаключава — човек преди всичко трябва да съзнава, че живее. Човекът, който живее, съзнава себе си не по друг начин, а като човек, който иска, тоест, който съзнава волята си. А своята воля, която е същината на живота му, човек я съзнава — и не може да я съзнава иначе освен като свободна.

Ако човек види, като се подложи на наблюдение, че волята му се насочва винаги по един и същ закон (когато наблюдава необходимостта да приема храна или дейността на мозъка си, или каквото и да е), той не може да схваща тая винаги еднаква посока на волята си иначе освен като нейно ограничение. Онова, което не би било свободно, не би могло да бъде и ограничено. Човешката воля му се струва ограничена тъкмо защото той я съзнава само като свободна.

Вие казвате: аз не съм свободен. А пък аз дигнах и пуснах ръката си. Всеки разбира, че тоя нелогичен отговор е неопровержимо доказателство за свобода.

Тоя отговор е израз на съзнание, което не е подчинено на разума.

Ако съзнанието за свобода не беше отделен и независим от разума източник на самопознание, то би се подчинявало на разсъждението и на опита; но в действителност никога няма такова подчинение и то е немислимо.

Редица опити и разсъждения показват на всеки човек, че като обект за наблюдение той е под действието на известни закони и човек им се подчинява и никога не се бори — щом веднъж е узнал, че съществуват — срещу законите на земното привличане или на непроницаемостта. Но същата редица опити и разсъждения му показват, че пълната свобода, която той съзнава в себе си, е невъзможна, че всяко негово действие зависи от устройството му, от характера му и от действуващите върху него мотиви; но човек никога не се подчинява на изводите на тия опити и разсъждения.

Научил от опита и разсъждението, че камъкът пада надолу, човекът вярва на това безспорно и във всички случаи очаква изпълнението на закона, който е научил.

Но научил, също тъй безспорно, че неговата воля е подвластна на закони, той не вярва и не може да вярва на това.

Колкото и пъти опитът и разсъжденията да са показвали на човека, че при същите условия, със същия характер той ще направи същото, което и по-рано, когато за хиляден път, в същите условия и със същия характер, пристъпва да върши нещо, което винаги свършва еднакво, той безспорно се чувствува все така уверен, че може да постъпва, както той си иска — както и преди опита. Всеки човек, и дивакът, и мислителят, колкото опитът и разсъждението неотразимо да му доказват, че не е възможно да си представим две различни постъпки при едни и същи условия, чувствува, че без тая безсмислена представа (която е същността на свободата) той не може да си представи живота. Той чувствува, че колкото и да е невъзможно, то е така, защото без тая представа за свобода той не само не би разбирал живота, но не би могъл да живее и един миг. Той не би могъл да живее, защото всички стремежи на хората, всички подбуди за живот са само стремежи за увеличаване на свободата. Богатството — бедността, славата — неизвестността, властта — подчинението, силата — слабостта, здравето — болестта, образованието — невежеството, трудът — безделието, ситостта — гладът, добродетелта — порокът са само по-високи или по-ниски степени на свобода.

Невъзможно е да си представим човек, който няма свобода, освен ако не е жив.

Ако за разума понятието свобода изглежда безсмислено противоречие, каквото е възможността да се извършат две различни постъпки при едни и същи условия, или като действие без причина, това само доказва, че съзнанието не е подвластно на разума.

Тъкмо това непоколебимо, неопровержимо, неподвластно на опита и разсъждението съзнание за свобода, признато от всички мислители и усещано от всички хора без изключение, съзнание, без което е немислима никаква представа за човека — е другата страна на въпроса.

Човекът е творение на всемогъщия, всеблагия и всезнаещия Бог. Какво тогава е грехът, понятието за който произлиза от съзнанието за свободата на човека? Това е въпрос на богословието.

Действията на хората са подчинени на общите неизменни закони, изразявани от статистиката. Каква е тогава отговорността на човека пред обществото, понятието за което произлиза от съзнанието за свобода? Това е въпрос на правото.

Постъпките на човека са плод на неговия вроден, характер и на мотивите, действуващи върху него. Какво е съвестта и съзнанието за добро и зло в постъпките, които са плод на съзнанието за свобода? Това е въпрос на етиката.

Във връзка с общия живот на човечеството човекът изглежда подчинен на законите, които определят тоя живот. Но същият тоя човек, независимо от тая връзка, изглежда свободен. Как трябва да се разглежда миналият живот на народите и на човечеството — като плод на свободната или на не свободната дейност на хората? Това е въпрос на историята.

Само в нашето самоуверено време на популяризиране на знанията, благодарение на най-силното средство на невежеството — разпространението на книгопечатането, въпросът за свободата на волята е сведен на такава почва, дето не може и да съществува такъв въпрос. В наше време мнозинството от тъй наречените най-напредничави хора, тоест тълпа невежи, прие трудовете на естествоизпитателите, които се занимават само с една страна на въпроса, за разрешение на целия въпрос.

Душа и свобода няма, защото животът на човека се изразява в мускулни движения; а мускулните движения се обуславят от нервната дейност; душа и свобода няма, защото през един неизвестен период от време ние сме произлезли от маймуните — говорят, пишат и печатат те, без съвсем да подозират, че преди хилядолетия не само е бил признат, но и никога не е бил отричан от всички религии и от всички мислители същият този закон за необходимостта, който с такова усърдие те се стремят да докажат сега с физиологията и със сравнителната зоология. Те не виждат, че ролята на естествените науки в тоя въпрос е само да служи като средство за осветление на една негова страна. Защото това, че от гледището на наблюдението разумът и волята са само сокове (secretion) на мозъка, и това, че следвайки общия закон, човек е могъл да се развие от низшите животни през неизвестен период време, уяснява само от една нова страна признатата от преди хиляди години от всички религии и философски теории истина, че от гледището на разума човек е подвластен на закона за необходимостта, но то ни на косъм не придвижва напред разрешението на въпроса, който има друга, противоположна страна, основана върху съзнанието за свобода.

Ако хората, в неизвестен период време, са произлезли от маймуните, това толкова може да се разбере, колкото и това, че в известен период време хората са произлезли от шепа пръст (в първия случай x е времето, във втория — произходът) и въпросът, по какъв начин съзнанието за свободата на човека се съгласува със закона за необходимостта, на който човек е подвластен, не може да бъде разрешен със сравнителна физиология и зоология, защото в жабата, зайчето и маймуната ние можем да наблюдаваме само мускулно-нервна дейност, а в човека и мускулно-нервна дейност, и съзнание.

Естествоизпитателите и техните поклонници, които мислят да разрешат тоя въпрос, приличат на мазачи, натоварени да измажат едната страна от стената на някоя църква и които, използувайки отсъствието на главния разпоредител на работата, в порив на усърдие биха замазали и прозорците, и иконите, и скелите, и незавършените още стени и които биха се радвали, че от тяхно, на мазачите, гледище всичко излиза равно и гладко.

IX

При разрешаването на въпроса за свободата и необходимостта историята има това предимство пред другите отрасли на знанието, в които се разрешаваше тоя въпрос, че за нея тоя въпрос се отнася не до самата същина на човешката воля, а до представата за проявата на тая воля — в миналото и при известни условия.

При разрешаването на тоя въпрос историята, по отношение на другите науки, застава в положението на опитна наука към умозрителни науки.

Историята има за свой обект не самата човешка воля, а нашата представа за нея.

И затова за историята не съществува, както за богословието, етиката и философията, неразрешима тайна за съчетаването на двете противоречия — свободата и необходимостта. Историята разглежда представата за живота на човека, в която съчетанието на тия две противоречия е вече станало.

В действителния живот всяко историческо събитие, всяко действие на човека се разбира твърде ясно и определено, без да се усеща ни най-малкото противоречие, макар че всяко събитие изглежда отчасти свободно, отчасти — необходимо.

За разрешаването на въпроса, как се съчетават свободата и необходимостта и кое е същината на тия две понятия, философията на историята може и трябва да върви по път, противен на оня, по който са вървели другите науки. Вместо, след като е определила сами за себе си понятията свобода и необходимост, да подвежда жизнените явления под съчинени определения, историята трябва от грамадния брой свързани с нея явления, които винаги ни се представят зависими от свободата и необходимостта, да извлече определението на самите понятия свобода и необходимост.

Каквато и представа за дейността на много хора или на един човек да разглеждаме, ние я разбираме само като резултат отчасти на свободата на човека, отчасти — на законите на необходимостта.

Говорим ли за преселението на народите и набезите на варварите или за разпоредбите на Наполеон II, или за постъпката на човек, която е извършена преди час и която се състои в това, че от няколко посоки за разходка той е избрал една, ние не виждаме ни най-малко противоречие. Мерилото за свободата и необходимостта, което е ръководило постъпките на тия хора, е ясно определено за нас.

Твърде често представата за по-голямата или по-малка свобода е различна според различните гледища, с които ние разглеждаме явлението; но — винаги еднакво — ние виждаме всяко действие на човека само като известно съчетание между свободата и необходимостта. Във всяко разглеждано действие виждаме известна част свобода и известна част необходимост. И винаги колкото повече свобода виждаме в каквото и да е действие, толкова по-малка е необходимостта; и колкото повече е необходимостта, толкова по-малка е свободата.

Отношението на свободата към необходимостта се намалява или увеличава съобразно гледището, от което се преценява постъпката; но това съотношение остава винаги обратно пропорционално.

Един давещ се човек, който се хваща за другиго и го удавя, или изтощена от кърмене на детето си гладна майка, която открадва храна, или приучен на дисциплина човек, който по команда в строя убива беззащитен, човек — изглеждат по-малко виновни, тоест по-малко свободни и повече подвластни на закона на необходимостта за оня, който знае условията, в които са били тия хора, и по-свободни за оня, който не знае, че човекът сам е щял да се удави, че майката е била гладна, че войникът е бил в строй и т.н. Също така човек, който преди двайсет години е извършил убийство и след това спокойно и безвредно е живял в обществото, изглежда по-малко виновен; за оня, който я разглежда след двайсет години, неговата постъпка е повече подвластна на закона на необходимостта и по-свободна — за оня, който е разглеждал тая постъпка един ден след като е била извършена. И също тъй за оня, който знае душевното състояние на извършилия постъпката, всяка постъпка на луд, пиян или силно възбуден човек изглежда по-малко свободна и повече необходима и повече свободна, и по-малко необходима за оня, който не знае това. Във всички тия случаи понятието за свобода се увеличава или намалява и съответно намалява или се увеличава понятието за необходимостта — съобразно гледището, от което се преценява постъпката. Тъй че колкото по-голяма изглежда необходимостта, толкова по-малка изглежда свободата. И обратно.

Религията, здравият смисъл на човечеството, правната наука и самата история еднакво разбират това съотношение между необходимостта и свободата.

Всички случаи без изключение, в които се увеличава или намалява представата ни за свободата и за необходимостта, имат само три основания:

1. Отношението на човека, извършил постъпката, към външния свят,

2. Към времето и

3. Към причините, които са предизвикали постъпката.

Първото основание е видимото в по-голяма или по-малка степен от нас отношение на човека към външния свят, по-ясното или по-малко ясното понятие за определеното място, заемано от всеки човек по отношение на всичко, което живее едновременно с него. То е тъкмо това основание, поради което е очевидно, че давещият се е по-малко свободен и повече подчинен на необходимостта, отколкото оня, който стои на сушата; тъкмо това основание, поради което действията на човек, който живее в тясна връзка с други хора в гъсто населено място, действията на човек, свързан със семейство, със служба, с предприятия, изглеждат безспорно, по-малко свободни и повече подчинени на необходимостта, отколкото действията на самотен и уединен човек.

Ако разглеждаме човека сам, без отношението му към всичко, което го обкръжава, всяко негово действие ни изглежда свободно. Но ако съзрем каквото и да е отношение към всичко, което го обкръжава, ако видим връзка с каквото и да е — с човек, който говори с него, с книгата, която чете, с труда, с който се занимава, дори с въздуха, който го обкръжава, дори със светлината, която пада върху околните предмети, — виждаме, че всяко от тия условия му влияе и ръководи макар и една страна от дейността му. И дотолкова, доколкото виждаме тия влияния, нашата представа за неговата свобода се намалява и се увеличава представата ни за необходимостта, на която той е подвластен.

Второто основание е по-голямото или по-малко видимо временно отношение на човека към света; по-ясно или по-слабо понятие за мястото, което действието на човека заема във времето. Тъкмо то е основанието, поради което падението на първия човек, последицата от което е произходът на човешкия род, ни изглежда очевидно по-малко свободно от встъпване в брак на съвременния човек. Тъкмо то е основанието, поради което животът и дейността на хора, живели векове преди нас, и дейността на които е свързана с мене във времето, не може да ми се вижда толкова свободна, колкото съвременният живот, последиците от който още не зная.

Постепенността на представата за по-голяма или по-малка свобода и необходимост зависи от по-големия или по-малък промеждутък време от извършването на постъпката до преценката й.

Ако разглеждам една постъпка, извършена от мене преди един миг, при приблизително същите условия, в които се намирам сега, моята постъпка ми се струва несъмнено свободна. Но ако преценявам постъпка, извършена преди месец, намирайки се сега в други условия, аз, без да ща, признавам, че ако тая постъпка не бе извършена, много неща, полезни, приятни и дори необходими, които са произлезли от тая постъпка, не биха станали. Ако се пренеса чрез спомена си в някоя още по-далечна постъпка, преди десет години и повече, последиците от моята постъпка ще ми бъдат още по-очевидни; и мъчно бих могъл да си представя какво би било, ако нямаше тая постъпка. Колкото по-назад се пренасям чрез спомените си или, което е същото, в бъдещето — чрез преценка, толкова повече моето разсъждение за свободата на постъпката ще става все по-съмнително.

Също такава прогресия в убедителността за участието на свободната воля в общите работи на човечеството намираме и в историята. Едно извършено съвременно събитие ни се струва, че е извършено несъмнено от всички известни хора; но за по-далечните събития ние виждаме вече неговите неизбежни последици, извън които не можем да си представим нищо друго. И колкото по-назад отиваме в разглежданите събития, толкова по-малко произволни ни изглеждат те.

Австро-пруската война ни се струва безспорна последица на действията на хитрия Бисмарк и т.н.

Наполеоновите войни ни се струват, макар вече съмнително, все още станали по волята на героите; но в кръстоносните походи виждаме вече едно събитие, което заема определено своето място и без което новата история на Европа е немислима, макар че точно тъй за летописеца на кръстоносните походи това събитие е било резултат от волята на няколко лица. Когато става дума за преселението на народите, никому вече в наше време не минава през ума, че от своеволието на Атила е зависело да се обнови европейският свят. Колкото по-назад в историята пренасяме обекта за наблюдение, толкова по-съмнителна става свободата на хората, които са извършили събитието, и толкова по-очевиден законът на необходимостта.

Третото основание е по-голямата или по-малка достъпност за нас на оная връзка между причините, която е неизбежното изискване на разума и в която всяко разбираемо явление — и затова всяко действие на човека — трябва да си има определено място като последица за предходните и като причина за следващите.

То е онова основание, поради което нашите действия и действията на другите хора ни изглеждат, от една страна, толкова по-свободни и по-малко подчинени на необходимостта, колкото повече ни са познати ония извлечени от наблюдението физиологически, психологически и исторически закони, на които е подчинен човек, и колкото по-сигурно е съзряна от нас физиологическата, психологическата или историческата причина на действието; от друга страна, колкото по-просто е наблюдаваното действие и колкото с по-малко сложен характер и ум е човекът, действието на когото разглеждаме.

Когато ние съвсем не разбираме причината на постъпката — все едно дали в случая имаме злодеяние, добро дело или дори безразлична към доброто и злото постъпка, — в такава постъпка ние признаваме най-голям дял свобода. В случай че е злодеяние, повече от всичко искаме наказание за такава постъпка, в случай че е добро дело, най-много ценим тая постъпка. В безразличния случай признаваме най-голяма индивидуалност, оригиналност и свобода. Но ако дори една от безбройните причини ни е известна, ние вече признаваме известна част необходимост и по-малко искаме възмездие за престъплението, признаваме по-малка заслуга в добродетелната постъпка и по-малка свобода в постъпката, която ни изглежда оригинална. Това, че престъпникът е бил възпитан в среда на злодейци, вече намалява вината му. Самоотвержеността на бащата и майката, самоотверженост с възможност за награда е повече разбираема, отколкото безпричинна самоотверженост, и затова изглежда, че по-малко заслужава съчувствие, че е по-малко свободна. Основателят на секта, на партия, изобретателят — по-малко ни учудва, когато знаем как и с какво е била подготвена неговата дейност. Ако имаме голяма редица опити, ако нашата наблюдателност е постоянно насочена към търсене съотношения в деянията на хората между причините и последиците, действията на хората ни изглеждат толкова по-необходими и толкова по-малко свободни, колкото по-вярно свързваме последиците с причините. Ако разглежданите действия са прости и ние сме имали за наблюдение грамаден брой такива действия, представата ни за тяхната необходимост ще бъде още по-пълна. Една безчестна постъпка, извършена, от син на безчестен баща, лошото поведение на жена, попаднала в известна среда, възвръщането на пияницата към пиянство и т.н. са постъпки, които ни се струват толкова по-малко свободни, колкото по-ясна ни е причината им. А ако самият човек, чието деяние разглеждаме, е на най-ниска степен от развитие на ума — дете, побъркан, малоумен, — ние, знаейки причината на деянието и простия му характер и ум, виждаме вече толкова голяма част необходимост и толкова малка — свобода, че щом ни стане известна причината, която е трябвало да породи действието, можем да предскажем постъпката.

Само на тия три основания се установяват съществуващата във всички законодателства невменяемост на престъпленията и намаляващите вината обстоятелства. Вменяемостта изглежда по-голяма или по-малка според по-голямото или по-малко познаване на условията, в които се е намирал човекът, чиято постъпка се преценява, както и от по-големия или по-малък промеждутък време от извършването на постъпката до нейното преценяване, а така също и според по-голямото или по-малко разбиране причините на постъпката.

X

И тъй нашата представа за свободата и необходимостта постепенно се намалява или увеличава според по-голямата или по-малка връзка с външния свят, според по-голямото или по-малко отдалечаване по време и според по-голямата или по-малка зависимост от причините, в която ние разглеждаме явленията от живота, на човека.

Тъй че ако разглеждаме такова положение на човека, в което неговата връзка с външния свят е най-много позната, периодът от времето на преценката до времето на извършването на постъпката — най-голям и причините на постъпката — най-достъпни, получаваме представа за най-голяма необходимост и за най-малка свобода. Ако пък разглеждаме човек с най-малка зависимост от външните условия; ако неговото деяние е извършено в най-близък до сегашния момент и причините му са недостъпни за нас, ще получим представа за най-малка необходимост и най-голяма свобода.

Ала нито в единия, нито в другия случай, колкото и да изменяме гледището си, колкото и да си уясняваме връзката, в която се намира човекът с външния свят, или колкото и достъпна да би ни се виждала тя, колкото и да удължаваме или да съкращаваме периода време, колкото и да са ясни. Или пък неразбираеми за нас причините — ние никога не можем да си представим нито пълна свобода, нито пълна необходимост.

1. Колкото и да си представяме човек, изключен от влиянията на външния свят, никога няма да получим понятие за свобода в пространството. Всяко действие на човека, е неизбежно обусловено от самото тяло на човека и от онова, което го заобикаля. Аз дигам ръка и я спускам. Моето действие ми се струва свободно; но като се попитам мога ли да дигна ръка по всички посоки, виждам, че съм дигнал ръка по посоката, по която за това действие е имало най-малко пречки, намиращи се както в телата около мене, тъй и в устройството на моето тяло. Ако от всички възможни посоки съм, избрал една, избрал съм я, защото по тая посока е имало най-малко пречки. А за да бъде действието ми свободно, необходимо е да не среща никакви пречки. За да си представим човека свободен, трябва да си го представим извън пространството, което очевидно е невъзможно.

2. Колкото и да приближаваме времето на преценката на постъпката до времето на постъпката, никога не ще получим понятие за свобода във времето. Защото, ако разглеждам постъпка, извършена преди секунда, аз все пак трябва да призная, че постъпката не е свободна, тъй като постъпката е закована в оня момент от време, когато е извършена. Мога ли да си дигна ръката? Дигам я, но се питам: можех ли да не дигна ръка в оня — вече изминал — миг от времето? За да се убедя в това, в следния миг не дигам ръка. Но аз не дигнах ръката си не в оня първи миг, когато се попитах за свободата. Измина време, което аз не можех да задържа, и ръката, която дигнах тогава, и въздухът, сред който направих тогава това движение, вече не е същият, който сега ме обкръжава, и ръката, с която сега не правя движение, не е същата. Оня миг, в който е станало първото движение, е невъзвратим и в оня миг аз можех да направя само едно движение, и каквото и движение да направех, то можеше да бъде само едно. Това, че в следната минута не дигнах ръка, не доказа, че можех да не я дигна. И тъй като моето движение можеше — в един миг от времето — да бъде само едно, то и не може да бъде друго. За да може човек да си го представи свободно, трябва да си, го представи в сегашно време, на границата между миналото и бъдещето, тоест извън времето, което е невъзможно, и

3. Колкото и по-голяма да е трудността да се намери причината, ние никога няма да стигнем до представата за пълна свобода, тоест до отсъствието на причина. Колкото и непостижима да бъде за нас причината за изразяване на волята в която и да е наша или чужда постъпка, първото изискване на ума е предположението и издирването на причината, без която не е мислимо никакво явление. Аз дигам ръка да извърша постъпка, независима от всякаква причина, но това, че искам да извърша постъпка, която да няма причина, е причината на моята постъпка.

Но дори ако бихме си представили човек, напълно незасегнат от всички влияния, като разглеждаме само мигновената му постъпка в настоящето и като предполагаме, че тя не е предизвикана от никаква причина и бихме допуснали безкрайно малък остатък от необходимост, равен на нула — и тогава не бихме стигнали до понятието за пълна свобода на човека; защото същество, което не възприема влиянията на външния свят, което е извън времето и не зависи от причини, не е вече човек.

Точно тъй никога не можем да си представим действие на човек, което би се извършвало без участието на свобода и би било подчинено само на закона на необходимостта.

1. Колкото и да се увеличава знанието ни за пространствените условия, в които се намира човек, това знание никога не може да бъде пълно, тъй като броят на тия условия е безкрайно голям, както е безкрайно пространството. И затова, щом са определени не всички условия и влияния върху човека, няма и пълна необходимост, а има известна част свобода.

2. Колкото и да удължаваме периода време от явлението, което разглеждаме, до времето на преценката му, тоя период ще има край, а времето е безкрайно й затуй и в това отношение никога не може да има пълна необходимост.

3. Колкото и да ни е достъпна веригата от причини на която и да е постъпка, ние никога няма да знаем цялата верига, тъй като тя е безкрайна, и пак никога няма да имаме пълна необходимост.

Но освен това, дори ако бихме допуснали остатък от най-малка свобода, равен на нула, бихме признали в някои случаи, като например в умиращ човек, в зародиша, в идиота, пълно отсъствие на свобода и тъкмо по тоя начин, бихме унищожили самото понятие за човека, когото разглеждаме, защото, щом няма свобода, няма и човек. И затуй представата за действие на човек, подвластно само на закона на необходимостта без най-малък остатък от свобода, е също тъй невъзможно, както и представата за напълно свободно действие на човека.

И тъй, за да си представим действие на човек, подвластно само на закона на необходимостта, без свобода, трябва да допуснем, че знаем безкраен брой пространствени условия, безкрайно дълъг период време и_ безкрайна_ редица причини.

За да можем да си представим съвсем свободен човек, не подвластен на закона на необходимостта, трябва да си го представим сам, извън пространството, извън времето и извън зависимостта от причините.

В първия случай, ако би била възможна необходимост без свобода, бихме стигнали до определението на закона на необходимостта чрез същата необходимост, тоест само до форма без съдържание.

Във втория случай, ако беше възможна свобода без необходимост, бихме стигнали до безусловна свобода извън пространството, времето и причините, която само поради това, че е безусловна и от нищо неограничена, би била нищо или само съдържание без форма.

Ние изобщо бихме стигнали до двете основания, от които се образува целият мироглед на човека — до непостижимата същина на живота и до законите, които определят тая същина.

Разумът казва: 1. Пространството с всичките форми, които му дава неговата видимост — материята, — е безкрайно и е немислимо иначе. 2. Времето е безкрайно движение без ни един миг покой и е немислимо иначе. 3. Връзката между причини и последици няма начало и не може да има край.

Съзнанието казва: 1. Аз съм единствен и всичко, което съществува, е само — аз; следователно аз включвам пространството. 2. Аз измервам летящото време с неподвижния миг на настоящето, единственото, в което съзнавам, че живея; следователно съм извън времето. 3. Аз съм извън: причините, защото се усещам причина на всяка проява на своя живот.

Разумът изразява законите на необходимостта. Съзнанието изразява същината на свободата.

Свободата, неограничена с нищо, е същината на живота в съзнанието на човека. Необходимостта без съдържание е разумът на човека с неговите три форми.

Свободата е онова, което се разглежда. Необходимостта е онова, което разглежда. Свободата е съдържание. Необходимостта е форма.

Само при разделянето на двата източника на познанието, които се отнасят един към друг както формата към съдържанието, се получават отделно, изключващите се взаимно и непостижимите понятия за свободата и за необходимостта.

Само при тяхното съединяване се получава ясна представа за живота на човека.

Извън тия две понятия, взаимно определящи се в своето съединение като форма със съдържание, е невъзможна никаква представа за живота.

Всичко, което знаем за живота на хората, е само известно отношение на свободата към необходимостта, тоест — на съзнанието към законите на разума.

Всичко, което знаем за външния свят на природата, е само известно отношение на природните сили към необходимостта или на същината на живота към законите на разума.

Силите на живота на природата са извън нас и не се съзнават от нас и ние наричаме тия сили земно привличане, инерция, електричество, жизнена сила и т.н.; но силата на човешкия живот се съзнава от нас и ние я наричаме свобода.

Но също както можем да разберем непостижимата сама по себе си сила на земното привличане, усещана от всеки човек само дотолкова, доколкото знаем законите на необходимостта, на които тя се подчинява (от първото знание — че всички тела са тежки, до Нютоновия закон), също тъй можем да разберем и непостижимата сама по себе си сила на свободата, съзнавана от всекиго само дотолкова, доколкото знаем законите на необходимостта, на които тя се подчинява (като се почне от това, че всеки човек умира, до знанието на най-сложните икономически или исторически закони).

Всяко знание е само подставяне същината на живота под законите на разума.

Свободата на човека се различава от всяка друга сила по това, че тая сила се съзнава от човека; но за разума тя с нищо не се различава от всяка друга сила. Силата на земното привличане, на електричеството или на химическото средство се различават една от друга само по това, че са различно определени от разума. Също тъй за разума силата на свободата на човека се различава от другите сили на природата само по определението, което й дава тоя разум. А свободата без необходимостта, тоест без законите на разума, които я определят, не се различава по нищо от земното привличане, от топлината или от силите не растежа — за разума тя е само мигновено, неопределимо усещане на живота.

И както неопределимата същина на силата, която движи небесните тела, неопределимата същина на силата на топлината, на електричеството или на химическото средство, или жизнената сила са съдържанието на астрономията, физиката, химията, ботаниката, зоологията и т.н., също тъй същината на силата на свободата е съдържанието на историята. Но също както предметът на всяка наука е проява на тая непозната същина на живота, а самата същина може да бъде само предмет на метафизиката, също тъй проявата на силата на свободата на хората в пространството, във времето и в зависимостта от причините е предметът на историята; а самата свобода е предмет на метафизиката.

В науката за живите тела онова, което знаем, наричаме го закони на необходимостта; онова, което не знаем, наричаме жизнена сила. Жизнената сила е само израз на непознатия остатък от онова, което знаем за същината на живот.

Точно същото е и в историята: онова, което знаем, наричаме го закони на необходимостта, онова, което не знаем — свобода. За историята свободата е само израз на непознатия остатък от онова, което знаем за законите на човешкия живот.

XI

Историята разглежда свободните прояви на човека във връзка с външния свят във времето и в зависимост от причините, тоест определя тая свобода със законите на разума; и затова историята само дотолкова е наука, доколкото тая свобода е определена от тия закони.

За историята признаването на свободата на хората като сила, която може да влияе на историческите събития, тоест неподчинена на закони, е същото, което за астрономията е признаване, че силата на движението на небесните тела е свободно.

Това признаване унищожава възможността за съществуване на закони, тоест на каквото и да било знание. Ако съществува поне едно свободно движещо се тяло, тогава вече не съществуват законите на Кеплер и Нютон и не съществува вече никаква представа за движението на небесните тела. Ако има поне една свободна постъпка на човека, не съществува ни един исторически закон и никаква представа за исторически събития.

За историята съществуват линии на движението на човешките воли, единият край на които се крие в незнайното, а на другия техен край се движи в пространството, във времето и в зависимостта от причините съзнанието за свободата на хората в настоящето.

Колкото повече тая област на движението се разтваря пред очите ни, толкова по-очевидни са законите на това движение. Задача на историята е да схване и определи тия закони.

От гледището, с което се отнася сега науката към своя предмет, по тоя път, по който тя върви, търсейки причините на явленията в свободната воля на хората, невъзможно е извличане на закони за науката, тъй като колкото и да сме ограничили свободата на хората, щом сме я признали за сила, която не се подчинява на законите, съществуването на закон е невъзможно.

Само като се ограничи тая свобода до безкрайност, тоест разглеждайки я като безкрайно малка величина, ще се убедим в пълната недостъпност на причините и тогава вместо търсене на причините историята ще постави като своя задача търсене на законите.

Търсенето на тия закони е почнато отдавна и новите начини на мислене, които историята трябва да усвои, се изработват едновременно със самоунищожението, към което — раздробявайки непрекъснато причините на явленията — върви старата история.

Всички човешки науки са минали по тоя път. Математиката, най-точната измежду науките, като стига до безкрайно малкото, оставя процеса на раздробяване и пристъпва към нов процес на сумиране на неизвестните, на безкрайно малките. Отстъпвайки от понятието за причината, математиката търси закони, тоест свойства, общи за всички неизвестни безкрайно малки елементи.

Макар и в друга форма, но по същия път на мислене са вървели и другите науки. Когато Нютон изрази закона за земното привличане, той не каза, че слънцето или земята имат свойство да привличат; той каза, че всички тела от най-голямото до най-малкото имат като че ли свойството да се привличат едно друго, тоест като остави настрана въпроса за причината на движенията на телата, той изрази едно свойство, общо за всички тела, от безкрайно големите до безкрайно малките. Същото правят естествените науки: като оставят въпроса за причината, те търсят да открият закони. На същия път е и историята. И ако предметът на историята е изучаването на движенията на народите и на човечеството, а не описание на епизоди от живота на хората, тя трябва, като отмахне понятието за причините, да търси закони, общи за всички равни и неразделно свързани помежду си безкрайно малки елементи на свобода.

XII

Откак законът на Коперник е открит и доказан, само установяването, че не слънцето, а земята се движи, унищожи цялата космография на древните народи. Можеше, като се опровергае законът, да се запази старото гледище за движението на телата, но без да се опровергае то, не можеше сякаш да продължи изучаването на Птоломеевите светове. Но и след откриването закона на Коперник Птоломеевите светове дълго още се изучаваха.

Откак първият човек е казал и доказал, че броят на ражданията или на престъпленията се подчинява на математически закони и че известни географски и политико-икономически условия определят един или друг начин на управление, че известни отношения на населението към земята пораждат движенията на народите, оттогава бяха унищожени в същината си основите, върху които се градеше историята.

Можеше, като се опровергаят новите закони, да се запази старото гледище за историята, но без да се опровергаят, не можеше сякаш да продължи изучаването на историческите събития като дело на свободната воля на хората. Защото, ако се е установил еди-какъв начин на управление или е станало еди-какво движение на народа поради еди-какви си географски, етнографски или икономически условия, волята на хората, които ние смятаме, че са установили начина на управлението или възбудили движението на народа, вече не може да се разглежда като причина.

А всъщност изучаването на предишната история продължава заедно със законите на статистиката, географията, политическата икономия, сравнителната филология и геологията, които направо противоречат на нейните положения.

Във физическата философия дълго и упорито се води борба между старото и новото гледище. Богословието бе на стража в защита на старото гледище и обвиняваше новото в разрушаване на откровението. Но когато истината победи, богословието се изгради също тъй здраво и на новата почва.

Също тъй дълго и упорито се води в сегашно време борба между старото и новото гледище за историята и също тъй богословието стои на стража в защита на старото гледище и обвинява новото в разрушаване на откровението.

Както в единия, така и в другия случай борбата предизвиква и в двете страни страсти и заглушава истината. От една страна се явява борбата на страха и жалостта за цялото издигнато от вековете здание; от друга — борбата на страстта към разрушение.

На хората, които се бореха с раждащата се истина на физическата философия, им се струваше, че признаят ли тая истина — разрушава се вярата в Бога, в сътворението на твърдта, в чудото на Исус Навин. На защитниците на Коперниковите и Нютоновите закони, като например на Волтер, им се струваше, че законите на астрономията разрушават религията; и като средство срещу религията Волтер употребяваше законите за земното привличане.

Точно същото изглежда и сега: достатъчно е само да се признае законът на необходимостта и ще се разруши понятието за душа, за добро и зло и всичките издигнати върху това понятие държавни и църковни учреждения.

Точно така и сега, както на времето си Волтер, неканените защитници на закона на необходимостта употребяват закона на необходимостта като средство срещу религията; а пък също както законът на Коперник в астрономията законът на необходимостта в историята не само не унищожава, но дори затвърдява почвата, върху която се градят държавните и църковни учреждения.

Както тогава във въпроса за астрономията, така и сега във въпроса за историята цялата разлика в гледищата се основава върху признаването или непризнаването на абсолютната единица, която служи за мерило на видимите явления. В астрономията това беше неподвижността на земята; в историята — независимостта на личността — свободата.

Както за астрономията мъчнотията да се признае движението на земята се състоеше в отказване от непосредното чувство за неподвижност на земята и също такова чувство за движението на планетите, така и за историята мъчнотията да се признае подчинението на личността на законите на пространството, времето и причините е в отказване от непосредното чувство за независимостта на своята личност. Но както в астрономията новото гледище казваше: „Наистина ние не усещаме движението на земята, но като допуснем, че е неподвижна, стигаме до безсмислица; а като допуснем движението, което не усещаме, стигаме до закони“, така и в историята новото гледище казва: „Наистина ние не усещаме нашата зависимост, но като допуснем, че сме свободни, стигаме до безсмислица; а като допуснем зависимостта си от външния свят, от времето и причините, стигаме до закони.“

В първия случай трябваше да се откажем от съзнанието за несъществуващата неподвижност в пространството и да признаем неусещаното от нас движение; в настоящия случай — също тъй е необходимо да се откажем от несъществуващата свобода и да признаем неусещаната от нас зависимост.

Издание:

Лев Николаевич Толстой

Война и мир

Трети и четвърти том

Пето издание

Народна култура, 1970

Лев Николаевич Толстой

Война и мир

Тома третий и четвертый

Издателство „Художественная литература“

Москва, 1969

Тираж 300 000

Превел от руски: Константин Константинов

Редактори: Милка Минева и Зорка Иванова

Редактор на френските текстове: Георги Куфов

Художник: Иван Кьосев

Худ. редактор: Васил Йончев

Техн. редактор: Радка Пеловска

Коректори: Лидия Стоянова, Христина Киркова

Дадена за печат на 10.III.1970 г. Печатни коли 51

Издателски коли 38,76. Формат 84X108/3.2

Издат. №42 (2617)

Поръчка на печатницата №1268

ЛГ IV

Цена 3,38 лв.

ДПК Димитър Благоев — София, ул. Ракитин 2

Народна култура — София, ул. Гр. Игнатиев 2-а

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Том трети

Част първа

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

Част втора

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

Част трета

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

Том четвърти

Част първа

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

Част втора

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

Част трета

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

Част четвърта

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

Епилог

Част първа

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

Част втора

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

Допълнителна информация

Заслуги