ДЖЕК СЛЕЙД

ЛЕШОЯДИТЕ ОТ ГИЛА БЕНД

Превод: Георги Караиванов

chitanka.info

Може би за пръв път един човек е поставен във времето си — толкова сурово, толкова нецивилизовано, толкова жестоко, че рядко фантазията на авторите се е оказвала достатъчна да го отрази. Западът — това е безмилостна природа, гибелни мисии и титанични цели. Те формират човека Ласитър.

ЛЕШОЯДИТЕ ОТ ГИЛА БЕНД.

Когато Ласитър пристига в покрайнините на Гила Бенд, пред очите му се разкрива ужасяваща картина. На фона на нажеженото до червено сияние на вечерното слънце се поклащат петима обесени. Стар брадат мъж е брутално пребит насред улицата. Това, което той още не може да види, е голото момиче, което седи завързано за един стол и е принудено да търпи вулгарността на няколко пияни мъже. Когато Ласитър слиза от петнистия си кон пред кръчмата и влиза вътре така безгрижно, сякаш пет пари не дава за всичко наоколо, го наблюдават гладните очи на лешоядите.

1.

Когато Ласитър видя малкото градче от един хълм във вечерното зарево, сякаш цялата местност беше изпълнена с тих покой. Но това впечатление беше измамно. Той го разбра, когато чу първите изстрели. Те прозвучаха във вечерната тишина, вещаейки нещастие, и Ласитър подкара коня си в тръс. За галоп силите на усърдния Пинто не стигаха. Но дори жребецът да имаше крила, Ласитър пак би пристигнал късно, за да може да се намеси. Когато наближи първите къщи и видя пред себе си прашната Мейн стрийт, пред очите му се разкри една ужасна картина.

Трима души лежаха безмълвно и неподвижно като покосени. Под отпуснатите тела прахта беше потъмняла от кръв.

Двама други мъже висяха на клона на едно старо дърво паловерде, в средата на площада на това някогашно мексиканско малко градче, южно от големия завой на Гила Ривър.

Гила Бенд се наричаше това местенце. Ласитър беше чул доста лоши неща за властващите тук отношения. Това, което видя, почти надхвърли представите му. Бандитите бяха вилнели като бесни. На съвестта им лежеше животът на петима мъже. И все още не бяха престанали. Изглеждаше, като че искаха да поставят кървава корона на целия този ужас.

Четирима брадясали, запуснати типове бяха наобиколили един застаряващ мъж. Бяха го подредили доста лошо. Лицето му носеше следи от много юмруци. Кръв обагряше сивата му вълниста патриархална брада. Обикновеното му сако висеше разкъсано на кокалестите му рамена. Той тъкмо се изправяше с мъка на крака. Въпреки че беше в такова ужасно състояние, стоеше с неподражаемо достойнство и с гордо вдигната глава. Четиримата негодници се изсмяха ехидно.

— Не ти ли стига, Карсън? — извика един от мъчителите му, червенокос кучи син с остро лице на койот. — Въобще не си мисли, че някой ще ти помогне! Огледай се! Всички се изпокриха. По друг начин си си представял посещението в Гила Бенд, а? Сигурно си мислил, че ще можеш да ни уплашиш с твоите червенокожи приятели? Ето резултатът от твоя коварен план. Петимата апачи са за твоя сметка, Карсън, понеже си ги уговорил да се бият за теб.

Той отново се засмя подло и другите му запригласяха усърдно. Те утихнаха, когато видяха ездача, приближаващ се на своя уморен, покрит с прах кон.

Ласитър премина покрай мъртвите индианци. Той хвърли също и кратък поглед на двамата обесени. Дори и в смъртта лицата им бяха белязани от ужас, който със сигурност не се дължеше само на страха от смъртта. Да умре на бесилката, за всеки индианец беше най-ужасната представа за земен край, тъй като, който умреше обесен, не можеше да отиде във Вечните ловни полета, понеже душата няма възможност да напусне тялото през пристегнатото гърло.

Въпреки че Ласитър изглеждаше уморен и апатичен, сетивата му бяха напрегнати до крайност. На него сякаш му беше безразлично това, което се беше случило и което ставаше в момента. Поне така тълкуваха поведението му тези негодници. Той видя, че те се отпуснаха.

Старецът с вълнистата брада го наблюдаваше с необикновено ясни очи. Погледът му сякаш пронизваше Ласитър.

Големият мъж просто премина покрай групата като някой, който никога не се намесваше в работите на другите хора. Той беше разбрал, че ще бъде мъртъв, ако се опита да помогне на стареца. Ласитър не бе в състояние да нападне направо. Тук можеше да помогне само хитрост.

Четиримата негодници имаха много скорострелни оръжия, иначе не биха успели да се справят така бързо и безпощадно с петимата индианци. Или пък апачите не са били подготвени за такова нападение? Ласитър смяташе, че вероятно е така.

В края на площада, пред бара, той слезе от седлото. След това заведе пъстрия жребец на поилката, до гредата за завързване на конете, промълви нещо на четирикракия си другар, разхлаби седлото и се отправи към входа на бара. С крайчетата на очите си видя, че негодниците все още го наблюдаваха с известно недоверие. Той не бързаше. Първо трябваше да ги убеди, че ще се държи неутрално. Когато влезе в бара, ще може да обмисли следващите си стъпки. Дотогава старият мъж трябваше да изтърпи доста мъки. Но в този момент Ласитър не можеше да промени нищо.

С уинчестъра в ръка той мина през подвижната врата. В бара още не бяха запалени лампите. През тесните прозорци се промъкваха последните слънчеви лъчи.

Ласитър спря за момент, за да могат очите му да свикнат с отразената светлина. В бара беше странно тихо. Но изведнъж чу потиснат стон. Той обхвана ситуацията с един поглед. На един стол седеше голо младо момиче, завързано и със запушена уста.

Зад стола стоеше брадат юначага. Той се хилеше мръсно, докато безсрамно опипваше с ръчищата си нейното тяло. На бара се мотаеха двама типа, които бяха доста пийнали. Всеки държеше по едно полупразно шише уиски в ръка.

Ласитър се усмихна на брадатия негодник.

— Тази игра още не я познавам — каза той сухо. — Може ли човек да се включи?

Брадатият се изсмя гръмогласно.

— Хей, човече, ти притежаваш чувство за хумор. Това ми харесва. Наблюдавах те през цялото време, откакто дойде. Но веднага разбрах, че си в ред.

— А ако не бях? — попита Ласитър.

— Тогава щеше да правиш компания на ония отвън — изръмжа брадатият. — Със смутители на спокойствието действаме по кратката процедура. Като с тия там.

Той имаше предвид апачите.

— Тя с тях ли е? — попита Ласитър и погледна голото момиче. — Тя също е апач, нали?

— Смесена кръв — ухили се брадатият. — Ни риба, ни рак. Тя е със стария. Той я е отгледал при себе си, горе в планините. Била намерено дете. Хората разправят, че той я открил в една вълча бърлога. Него след това ще го обесим. Той все още не знае, но ние ще го оставим да се помъчи малко. В последно време ни създаде доста неприятности.

Вързаната полуиндианка простена през кърпата и поклати отчаяно глава. В големите й очи Ласитър видя израз като на ранена сърна, който беше като крещящо обвинение. Погледът й прониза сърцето му. Но той не даде да се забележи нищо. Както и преди изглеждаше студен до мозъка на костите си. Мъж, когото нищо не може да извади от равновесие. Това се харесваше на такива копелета, които уважаваха мъжете, които се държаха така. Негодниците сметнаха Ласитър за един от хората като тях. Такива сподвижници те търсеха постоянно.

— Дяволски съм жаден — каза Ласитър. — Забавлявай се, амиго. Или мога да я купя? В момента имам пари. Направих добър улов.

— На колко я оценяваш?

— Кажи една цена, амиго.

— Хиляда — каза негодникът след кратко колебание, но гласът му звучеше по-скоро въпросително.

Това всъщност беше сума, която никой не би носил със себе си в тази област. От гледна точка на нормално печелещ човек, тези пари бяха едно малко състояние.

Ласитър кимна отпуснато и се приближи до мръсния барплот.

— Сделката е сключена — усмихна се той. — Ела тук и нека се чукнем. След това веднага можеш да вземеш парите.

Не трябваше да повтаря. Брадатият, подобен на исполин, негодник затропа с тежките си ботуши към барплота. При всяка негова стъпка дъските на пода скърцаха и стенеха.

— Нямате ли сервитьор тук? — попита Ласитър. Той постепенно ставаше нетърпелив. Не искаше да удължава тази пълна със страдание история. Но когато почнеше да действа, трябваше да реагира мълниеносно. Не биваше да допусне и най-малката грешка.

— Тук сме на самообслужване — изръмжа брадатият. Той взе най-близкото шише и напълни две чаши, които за последен път са били измити вероятно преди една година. — Аз съм Бърт Олсън — представи се той. — Сигурно си на път към границата, а? Но тук при нас си на също толкова сигурно място, както и в Мексико. Може би дори на още по-сигурно. Тук всички се държат един за друг. Гила Бенд е рай за такива като нас. И… както казах… — той измери Ласитър с пронизващ поглед. — Аз съм Олсън.

— Можеш да ме наричаш Ласитър.

— Е, тогава наздраве, Ласитър.

Големият мъж глътна уискито от мръсната чаша, без да му трепне окото. Алкохолът дезинфекцира.

— А сега искам да видя мангизите — изръмжа Олсън. Двамата му другари се ококориха в очакване.

Ласитър извади пачка пари изпод сакото си. Отброи бързо хиляда долара. Остатъка прибра отново.

— Преброй ги — каза той.

Двамата бандити се приближиха плътно зад Олсън. Те се бутаха като гладни койоти. Ласитър отстъпи половин крачка встрани. Тримата негодници не му обръщаха внимание.

Той хвана дулото на уинчестъра с две ръце и удари с приклада черепа на Олсън. Той падна без звук на колене. Неговите другари замръзнаха от страх. Ласитър използва хладнокръвно тази част от секундата и удари единия, преди той да се е освободил от вцепенението си. Другият получи един по главата, когато тъкмо се беше извърнал наполовина. След миг те лежаха безпомощно на мръсните дъски. Лицата им бяха сгърчени като на мъртъвци. Ласитър се спусна към полуиндианката и преряза с ножа си въжетата. Тя само го гледаше безмълвно. В очите й се четеше неразбиране и учудване. Големият мъж се усмихна колкото е възможно по-ободряващо.

— Облечи се! — прошепна той. — Аз ще се погрижа за стареца. И се скрий на сигурно място. Не, можеш всъщност да събереш оръжието на негодниците. Знаеш ли да си служиш с револвер?

— Да.

— А също и да улучваш?

— Абел ме научи.

— Карсън?

— Да. Абел Карсън. Какво смяташ да предприемеш, Ласитър?

— Веднага ще разбереш. Но не излизай, преди всичко навън да е свършило. И ако някой от тези шавне, пусни му едно парче олово, така че никога повече да не стане.

— Те така и така няма да станат. Много силно ги удари, Ласитър.

— Нямат късмет — вдигна рамене той. — Всъщност не беше подходящ момент да ги галя с кадифени ръкавици.

Той й кимна и изчезна в задната част на дългото помещение за сервиране. Тихо излезе през един прозорец. С готов за стрелба „Уинчестър“ се появи малко по-късно в пресечката между бара и съседната къща.

Междувременно почти се беше стъмнило. Но все още можеше да се различава достатъчно от това, което ставаше на площада. Четиримата бандити отново биеха брадатия старец. Той се защищаваше отчаяно, но нямаше и минимален шанс против тяхното надмощие. Освен това беше прекалено изтощен от боя, който бе получил досега. Сега стоеше, олюлявайки се като старо дърво по време на буря. Беше подмятан от негодниците насам-натам като топка.

С пристигането кръвта на Ласитър беше започнала все повече да кипи. Той чувстваше това горещо клокочене, появяващо се само в извънредно опасни ситуации. И сега Ласитър беше обхванат от това наистина необикновено чувство.

Въпреки това гласът му прозвуча студен като лед:

— Ей, вие там! Не искате ли да пробвате с мен?

Едва бе изговорил това и четиримата палачи вече се бяха обърнали. Реагираха мълниеносно, сякаш всичко бе съгласувано. Те отскочиха встрани и от дулата на револверите им блеснаха първите изстрели.

Но и Ласитър не остана бездеен. Неговият „Уинчестър“ изтрещя във вихрено стакато. Четиримата негодници бяха улучени почти едновременно. Крещейки, те се олюляваха и препъваха, като си пречеха един на друг. Ласитър продължи да стреля, докато и четиримата паднаха в прахта, точно като тримата апачи.

Старецът се приближи към него, след като всичко беше свършило.

— Аз предчувствах това — каза той. — Щом те видях, чужденецо, чух някакъв вътрешен глас. Какво става с Гила? Тя да не е…

— Всичко е наред — успокои го Ласитър. — Ела…

Старецът избърза напред с дълги крачки. Грижата му даваше сила. Беше чудо, че не беше паднал все още от изтощение.

Той не успя да стигне до летящата врата, когато в бара прогърмяха няколко изстрела.

— Назад! — извика момичето. — Предупреждавам ви за последен път!

Полуиндианката беше отстъпила почти до вратата. Двама от типовете, пъхтейки от злоба, се приближаваха към нея. Тя със сигурност би била изгубена, ако Ласитър не бе действал решително. Не му оставаше друг избор, освен да стреля бързо и точно. Негодниците държаха отново оръжието си в ръце и стреляха в момичето, което инстинктивно залегна. Ласитър не знаеше пощада. И не би трябвало, тъй като частица от секундата решаваше кой ще остане жив.

Двамата бандити се строполиха и предадоха богу дух.

Абел Карсън прегърна момичето.

— Гила, моя бедна Гила…

— Татко, всичко е наред. Ранен ли си? — тя беше много загрижена за него.

Големият мъж се приближи до барплота, вдигна първото му попаднало шише с уиски и отпи голяма глътка.

— Името му е Ласитър — чу той Гила да казва на баща си. — Татко, какво ще стане сега? Не можем да останем в Гила Бенд. Ние трябва…

В следващия момент тя застана плътно до Ласитър и хвана настойчиво ръката му.

— Трябва да побързаме. Тези негодници са само част от една силна банда. Избягай с нас в планините, Ласитър! Едва там ще бъдем в безопасност.

Зад бара със скърцане се отвори една врата. Появи се човек с лампа в ръка.

— Не стреляйте! — заекна той. — Аз съм Якоб, съдържателят. О, мили боже! С какво заслужи Гила Бенд това наказание? А всички ние мислехме, че ще пощадят нашия град. Дойдоха вчера и убиха шерифа. След това разгласиха, че всеки, който се осмели да наруши техните закони, ще бъде застрелян или обесен.

Той закачи лампата на една кука. Матовата светлина освети тримата мъртви престъпници.

— Какво ще правя сега? — извика съкрушено Якоб. — Те ще изравнят бара ми със земята. Аз съм разорен.

— Вие нямате нищо общо с това — обърна се Големият мъж към него. — Кажете на всички, че аз нося отговорност. Името ми е Ласитър. На площада лежат още четирима — мъртви или ранени. Тук скоро ще повее друг вятър. Това, което се случи, бе само началото. Нямам намерение да се крия.

Абел Карсън хвана ръката му.

— Нека да изчезваме, Ласитър. По-добре е. Ако дойдат другите бандити, нямаме никакъв шанс.

Големият мъж кимна мрачно.

— Добре. И аз ще дойда.

Когато излязоха навън, той прошепна на двамата:

— Защо сте дошли в този град? Не знаехте ли, че тук е опасно за живота?

— Нямахме понятие, че тези лешояди са завладели Гила Бенд — отвърна възрастният мъж. — Шерифът Петерсън винаги се е грижил за реда. Не знаехме, че бандата го е убила.

— Трябва да тръгваме — настоя Гила.

В далечината се чу тътен. Звучеше като гръмотевица, но беше конски тропот от голяма група ездачи.

Ласитър доведе пъстрия си жребец.

— Къде са конете ви? Или сте дошли пешком?

— Трябва да са ей там, в един обор — отвърна Абел Карсън бързо. — Това са конете на нашите приятели, чирикауайите. Гила и аз дойдохме с кола. Искахме да купим нови припаси. Петимата ни придружаваха. А сега не можем дори да ги погребем с почести.

— Елате! — настоя Ласитър. — Скоро бандата ще бъде тук…

Те се затичаха толкова бързо, колкото можеха. Гила изглеждаше плачевно в разкъсаното си облекло. Ласитър отново и отново я поглеждаше тайно отстрани.

Колко беше хубава!

Цяло щастие бе, че тези негодници нямаха възможност да омърсят окончателно нейната чест!

Мисълта го изпълваше с дълбоко удовлетворение. Но той знаеше, че това бе само началото на една невъобразимо жестока битка. Със сигурност всичко щеше да става много по-лошо.

Конете на чирикауайите бяха все още оседлани. На един от тях, на вид жилав, пъстър жребец, Ласитър постави своето седло. Веднага след това те напуснаха града.

— А сега ми обяснете къде мога да ви намеря — каза той и дръпна юздите на коня си. Бяха се отдалечили от Гила Бенд на около две мили.

— Какво смяташ да правиш? — попита Гила уплашено. — Да не би да искаш да останеш, Ласитър?

Той видя как прекрасните й очи блестяха на лунната светлина. Те имаха запленяваща изразна сила. Ласитър се усмихна.

— Защо се казваш Гила?

— Чиракауайите са я намерили до реката — обясни вместо момичето възрастният мъж. — Някой я е оставил там в една тръстикова кошница, както някога Мойсей в Египет. Чирикауайите я донесоха при мен и жена ми. Дълго си блъскахме главите, за да й измислим име. И най-накрая я кръстихме просто Гила, по името на реката, до която е била намерена. Ще ти разкажа по-късно цялата история. Сигурно ще те заинтересува.

— Татко, той трябва да дойде с нас! — извика силно Гила. — Не можем да го оставим сам в такава опасност. Ласитър, това, което възнамеряваш да правиш, е чиста лудост. Те ще те убият.

— Откъде знаеш какво възнамерявам да правя, Гила?

— Искаш да се разправиш с тази орда! Но ти нямаш шансове срещу тях.

— Гила! — каза белобрадият старец. — Не бива да говориш така с мъжа, който ни спаси живота.

Осъзнавайки вината си, тя наведе поглед.

— Съжалявам, Ласитър. Но те моля да ме разбереш. Толкова се страхувам, че ще те убият.

— Човек като него не се убива така лесно — каза възрастният мъж. — Ласитър, досещам се какво смяташ да направиш. Знам също, че ние не можем да те спрем. И така, нека господ бъде с теб, синко мой.

Ласитър слезе от седлото.

— Нямам намерение да яздя, Абел. Но вие двамата трябва възможно най-бързо да изчезнете оттук. Обясни ми как мога да ви намеря. Надявам се, че имате добро скривалище в планината.

— Да, в средата на планината Марикопа — обясни възрастният мъж. — Това е местенце, което е известно само на индианците. Попитай тях. Аз ще им кажа, че ти си ни най-скъп приятел.

— Това е лудост — прошепна момичето, клатейки глава. — Нищо ли не може да те спре, Ласитър?

— Идвай най-после, Гила — извика старецът енергично. — Скоро бандата ще бъде в Гила Бенд и ще започне преследването. Бързо! Трябва да продължаваме!

Той подкара индианския си мустанг и пъстрият кон тръгна след него.

Ласитър се отправи обратно по пътя към Гила Бенд.

Това беше най-привичният му начин за борба. Особено опасен противник може да бъде победен, когато човек прави това, което той най-малко очаква. А засега никой не се съобразяваше с Ласитър.

2.

Двамата обесени все още се поклащаха на клона на паловердата. И тримата застреляни чирикауайиа лежаха там, където бяха намерили смъртта си от куршумите на бандитите.

Освен тях мъртвите бандити бяха свидетелство за драматичните събития от вечерта.

Общо бяха петима. Към тях се прибавяха и двамата мъже, които бяха изпреварени от съдбата в бара на Джейкъб. Брадатият негодник Олсън не беше между мъртвите. Освен него още двама бяха останали живи.

Ласитър надникна през запрашените стъкла на бара и видя, че междувременно Якоб беше отстранил следите от борбата. Той седеше мрачно замислен на една маса и беше единственият си посетител.

Никой от жителите на града не се осмеляваше да излезе в тази нощ навън. Във всички къщи беше тъмно, само в трите бара на Гила Бенд имаше осветление.

Съдържателите знаеха, че приближаваха гости. По-добре беше да бъдат обслужени, иначе щяха да се обслужат сами и бе възможно да превърнат обзавеждането в купчина отломки. Ако обаче съдържателят бе на мястото си, имаше малка надежда, че една част от сметката би могла да бъде платена. Така можеха да се ограничат очакваните вреди.

Това положение нямаше да продължава дълго. Въпреки че Гила Бенд бе малко градче, все някога известието за убийството на шерифа Дийн Патерсън щеше да стигне до съответните места. И тогава бандата трябва да очаква доста проблеми. В такива случаи правителството действа твърдо. В случай на нужда бяха изпращани армия или доброволни отряди. Тогава и на най-силните банди не им беше до смях.

Същото си мислеше и Ласитър.

Всъщност самите бандити трябва да знаеха, че това положение не е вечно. И най-закоравелият бандит не би могъл да бъде така глупав. Изводът за Ласитър бе само един: нещо повече се криеше зад това. Някой бе замислил всичко и го ръководеше, като имаше съвсем определена цел, която вероятно бе много важна, тъй като в противен случай не си заслужаваше риска. Но за това бяха помислили и шефовете на Бригада Седем. Всичко свидетелстваше, че някой искаше да извърши голям удар. Поради това не желаеха да изпращат на първо време въоръжено формирование в този неспокоен район. Първо някой специалист от таен отдел трябваше да разучи причините и да се опита да открие корена на злото.

Ласитър бе подготвен за всичко, но не и за такива ужасни обстоятелства.

По тропота на копитата разбра, че бандата не е вече много далеч от Гила Бенд. Негодниците яздеха значително по-бавно, отколкото преди четвърт час, когато Ласитър напусна с Гила и Абел града.

Бандитите със сигурност биха изстискали и последните сили на конете си, ако им бе съобщено каква зашеметяваща изненада ги очаква.

Ласитър се оттегли в една от многото тесни улички, които всъщност бяха само празнини между къщите. Първо искаше да наблюдава всичко спокойно. Противниците му не можеха да знаят, че той се намира в леговището на лъва.

Но това, както скоро щеше да се установи, беше голяма заблуда. Все пак Ласитър все още се чувстваше в безопасност.

Ако не се лъжеше, скоро негодниците сами ще го заведат до мъжа, когото търсеше. А именно до неизвестния, който дърпаше конците на това голямо престъпно дело.

Щом го откриеше, трябваше само да изпрати съответно съобщение до Феникс. След това много скоро в Гила Бенд ще властва отново ред, хората ще могат на спокойствие да се наслаждават на живота си.

Първите конници се приближиха до площада. Веднага след това настана истински ад. Разнесоха се диви крясъци. Бяха изречени проклятия и закани, от които на човек му настръхват косите.

Един конник веднага направи впечатление на Ласитър с вида си. Той седеше на благороден черен жребец. Седлото и дрехите на ездача бяха покрити с много сребърни украшения. Дори и шпорите сякаш бяха от сребро, доколкото можеше да прецени Ласитър от това разстояние на лунна светлина. Във всеки случай се касаеше за мъж, който с удоволствие изтъкваше богатството си. Дрехите му бяха в по-голямата си част черни или може би тъмносини, само ярко бялата риза им контрастираше.

„Глупак — помисли си Ласитър, — така си добра мишена.“

Дали това беше големият бос, или само някой негов помощник? Когато облеченият в черно вдигна ръка, бързо настъпи тишина. Всички слушаха това, което им казваше предводителят. Той говореше с акцент на човек от южните страни, който не можеше да се сбърка. В началото Ласитър го мислеше за мексиканец, но сега смяташе, че по-скоро е мъж с италианско потекло.

— Изкарайте всички възрастни и по-големите деца от къщите! — заповяда той. — Старците и малките деца оставете на спокойствие! Съберете всички сведения, които може да получите. Марко и Алеман, разпитайте в баровете. Аз отивам при Джейкъб. Скоро ще знаем какво се е случило тук. Побързайте! След половин час чакам донесения. И потърсете Олсън! Доведете го веднага при мен, ако все още е жив!

В последните думи се прокрадна заплаха. Ласитър я долови, въпреки че водачът говореше със студен, безстрастен глас. Това свидетелстваше за опасността, която представляваше този мъж. Нито веднъж не повиши глас, по-скоро говореше тихо. Хората му сякаш го слушаха със затаен дъх. Първите групички веднага се раздвижиха. Мъжът застина на коня си и обходи с поглед цялата сцена. Устните му се свиха пренебрежително, когато най-накрая обърна коня си и се отправи към бара на Джейкъб.

Ласитър се отдръпна и се промъкна до задната част на бара. Сега трябваше да научи възможно най-много за облечения в черно мъж. Преди всичко трябваше да разбере къде ще легне да си почине. Подслонът му сигурно е в една от по-хубавите къщи в Гила Бенд. Вътрешно Ласитър се подготви за една напрегната нощ. Но може би си заслужаваше усилията. Тогава може да счита задачата си за изпълнена, преди да е действително започнала. Веднага щом всичко свърши, ще се отправи към планината Марикопа. Искаше поне още веднъж да види Гила и да чуе историята, която старецът бе започнал да му разказва. Ласитър тъкмо бе проявил интерес. Този Абел Карсън бе един загадъчен мъж. Не всичко му бе разказал. Ласитър предполагаше, че между събитията съществува по-дълбока връзка. Не само старецът, но и осиновената му дъщеря Гила бе обвита в загадъчност. В това Ласитър бе уверен.

По дяволите! Неволно той разтърси глава и си наложи да се стегне. Беше опасно да мисли сега за други неща. По-добре да се концентрира в обстановката наоколо. Точно в мига, в който Ласитър си помисли това, той усети опасността. Чу леко свистене, получаващо се, когато предмет разцепва въздуха. Той се наведе, хвърли се встрани и се претърколи. Нещо премина покрай дясното му ухо и силен удар накара костите на раменете му да изпукат. Остра болка го прониза целия и за свой ужас усети, че дясната му половина е като парализирана. Той се свлече със стон на колене. Уинчестърът се изплъзна от ръката му. Над себе си чу тъп звук, подобен на ръмжене на мечка. Бавно вдигна глава и видя грамаден човек. На лунната светлина Ласитър го позна веднага. Беше Бърт Олсън, юначагата от бара. Негодникът се наслаждаваше на поражението му. Стъпи с широкия си ботуш на ръката му и измъкна револвера от кобура му. След това го удари със собственото му оръжие. Дулото попадна във врата на Ласитър. Той не почувства нищо, когато, паднал на земята, бе повлечен от Олсън.

— Ще те разложа на съставните ти части! — изръмжа зловещо Олсън сам на себе си. — Но преди това ще ми разкриеш къде си скрил плячката си…

Той тъкмо бе пребъркал джобовете на Ласитър, без да намери пачката долари, която бе видял преди няколко часа със собствените си очи, когато Големият мъж откупи от него метиската за хиляда долара. Едва когато Олсън имаше тези пари, едва тогава той щеше да убие Ласитър, и то по възможно най-ужасен начин. Той се бе заклел в това, когато се свести с бучаща глава.

3.

Черепът на Ласитър също бе изпълнен от тъпо бучене, когато той бавно дойде на себе си. Забеляза, че е по гръб и че се намира в средата на сравнително гъст шубрак, през който се процеждаше малко лунна светлина. До себе си видя да клечи масивната фигура на Бърт Олсън. През клоните тънък лъч лунна светлина падаше на лицето му. Той се бе вторачил някак отвлечено пред себе си. Миришеше силно на евтино питие. Юначагата тъкмо вдигаше шишето и отпи, мляскайки, след това се оригна доволно. Като че ли не забеляза, че пленникът му се е свестил. Ласитър кротуваше. Раздвижи предпазливо китки и разбра, че бяха вързани. Разбира се, Олсън му бе извил ръцете зад гърба, за да не направи някоя глупост. Въпреки това Ласитър скоро разбра, че не е съвсем без шансове, както си мислеше Олсън. Този тип въобще не разбираше от здраво връзване. С върховете на пръстите си Ласитър докосваше възела и ако се напрегнеше, можеше да му се удаде да го развърже. Човек само трябва да има нужното търпение и сръчност.

Постепенно Олсън стана нетърпелив. Той хвана и разтърси Ласитър. След това доближи шишето до устните на жертвата си. Привидно несъзнателно Ласитър преглътна и тогава го обхвана кашлица, инсценирана от самия него. Горната част на тялото му се изправи и Олсън не заподозря нищо, когато Ласитър вече беше седнал, все още разтърсван от тази кашлица. Така негодникът не можеше да забележи, че той се занимава усилено с проклетия възел.

— Най-сетне — изръмжа Олсън, когато кашлицата се успокои. — Мислех вече, че въобще няма да се събудиш.

— Какво искаш от мен? — попита Ласитър с нарочно отпаднал глас, като държеше главата си унизено отпусната. — Защо не ме предаде на твоя бос? Мисля, че тук сме извън града. Или се лъжа?

— С Ал нямам вече нищо общо — каза Олсън намръщено. — Това е благодарение на теб, животно. Но ти ще платиш за това. Откраднал си ми и хилядата долара, които взех за метиската. Сега ще платиш, Ласитър. С лихвите, а те при мен са много солени.

Ласитър беше хванал края на въжето между палеца и показалеца си. Той изкриви лице като че от болка, но всъщност беше от напрежение.

— Ал ти е шеф?

— Да, по дяволите! Алберто Лафизо е цялото му име. Той е проклет италианец. Ако някой при него направи грешка, трябва да плаща. Понякога дори с живота си. Сигурен съм, че и мен ме очакваше една такава екзекуция по италиански. Много е тържествено, казвам ти. Като в църква при погребение, със свещи и всичко останало. Обличат те в куртка от чувал. И тогава имаш право да коленичиш, да изповядаш греховете си и да съжаляваш. Присъства и фалшив свещеник. Наричат го дон Неро. Той също е облечен в нещо такова черно и на гърдите му виси кръст. Е, ти сигурно знаеш тези работи, Ласитър. Но дон Неро, казвам ти, е наистина фалшиво псе. Най-често обикаля като шпионин на Лафизо околността и изпява къде какво може да се вземе. Под расото му висят два пистолета, с които е дяволски бърз. Преди всичко никой не си мисли нещо лошо, когато ръцете му са под расото. И след това изведнъж „пенг“! И ти си на път за ада. Освен това е и палач. Първо успокоява бедния грешник, след това му осигурява входния билет за отвъдния свят. С куршум, нож, сабя или въже. Всеки път екзекуцията се решава предварително. За това отговаря Ал. Той е съдията. Разбираш ли сега, Ласитър, защо се оттеглих?

— Сигурен ли си, че ще бъдеш осъден на смърт, само защото си претърпял едно поражение? — направи се на учуден Ласитър. — И при най-добро желание не мога да повярвам.

— Обаче е така — изръмжа Олсън недружелюбно. — А сега искам да зная къде скри всичките долари. След като ги имам, ще те пусна. Ще забравя, че си страхлив, коварен кучи син, който ме удари изотзад. С това сметката ще е уредена.

Ласитър отново изкриви лице от напрежение, най-накрая хвана добре края на въжето и го задърпа, доколкото това бе възможно, с върховете на палеца и показалеца. Дано да успее. Напрежението от неизвестността опъваше нервите му.

— Това са две хиляди долара — изстена той. — Ако ти дам половината, пак ще имаш достатъчно.

— Искам всичко.

— Иначе?

— Ще ти прережа гърлото! — и той вече държеше в лапата си един дълъг нож.

— Ако умра, няма да получиш нищо — каза Ласитър спокойно. — На твое място бих си помислил добре.

В очите на брадатия исполин той видя желание да убива. Явно съвсем не мислеше да го остави жив. Щом получи парите, ще го пречука и ще изчезне. С двете хиляди долара, които Ласитър привидно имаше, можеше да си устрои добър живот. Всъщност той вече нямаше в себе си толкова пари, но Олсън все още не знаеше. Освен това така бе обзет от тази идея, че вярваше твърдо в нея.

— Няма какво да се умува — изръмжа Олсън. — Или ще получа всичките пари, или ти ще умреш. Всичките пари!

— По дяволите! — извика Ласитър, напрегнат от последния отчаян опит най-после да развърже проклетия възел. — Не би направил това с мен…

И в същия момент той успя. Ръцете му бяха свободни. Но най-голямото препятствие беше пред него. Това бе Олсън, мъж като мечка, който, освен силата си, притежаваше и оръжие, с което без усилие можеше да победи противника си. Освен това Ласитър не знаеше доколко ще му се подчиняват мускулите. Все още не чувстваше добре дясната си ръка. Беше под въпрос дали можеше да я използва напълно. Но той трябваше да рискува, трябваше да постави всичко на една карта. Иначе бе загубен.

— Нямаш друг избор — каза Олсън. — Нима твоят живот не ти е по-скъп от някакви си мизерни две хиляди долара?

Ласитър се престори, че премисля още веднъж. Олсън го наблюдаваше нетърпеливо. Най-накрая Големият мъж кимна примирено.

— Е, добре, Олсън. Всъщност не ми остава друго.

Бандитът се захили триумфално.

— Е, най-накрая. Знаех си. Къде си ги скрил? Искам да свършим колкото е възможно по-скоро — той се надигна. — Трябва ли дълго да вървим?

— Около половин миля.

— Тогава да тръгваме.

— Трябва да ми помогнеш да стана. Сам няма да се справя.

— А, вярно — изръмжа исполинът. — Въобще не мислех вече за това.

Той хвана Ласитър и без усилие го вдигна. За секунда бяха съвсем близо един до друг. Мирисът на спирт навлезе неприятно в носа на Ласитър. Той вдигна коляно и уцели точно мястото, което си бе избрал. Олсън се сви несъзнателно и притисна двете си ръце към удареното. Глухо изохкване се откъсна от широкия му гръден кош. Ласитър веднага удари пак. Сви длани в двоен юмрук и уцели Олсън в тила. Този удар би извадил и бик от равновесие. При Олсън той обаче освободи нова енергия и почти го накара да забрави другата болка. Бандитът се намираше в състояние на безпаметна ярост. Той издаде звук, в който нямаше нищо човешко, и премина в нападение. Беше като експлозия на динамит. С наведена глава, като разярен бик, той се хвърли към тялото на Ласитър, като че ли искаше да го набучи на несъществуващи рога. А Ласитър още не беше достатъчно подвижен, за да избегне този шаран. Той беше отхвърлен назад и се залюля. Закачи крака си в някакъв корен, загуби равновесие, падна лошо по гръб и вече виждаше исполина, появяващ се като някакво чудовище от страната на сенките. Ръмжейки, той се хвърли към жертвата си и сякаш Ласитър всеки момент щеше да бъде затиснат от огромното му тяло. Той обаче сви крака и го посрещна с удар в корема. Беше такъв сблъсък, че и двамата мъже изстенаха. Но Олсън отстъпи само за кратко време. Той отново се подготвяше за нападение. Уверен в своята сила, за него нямаше съмнение, че противникът му няма да може дълго да се противопоставя. Ласитър знаеше сам, че шансовете му бяха лоши. Всичко висеше на тънкия конец на надеждата. Той мобилизира силите си и се претърколи настрани, когато бандитът се спусна като хищна птица към него. Олсън не можеше да спре вече своето нападение. Беше набрал много инерция. Той се строполи до Ласитър, който се изправи по-бързо от него на крака. Наблизо бяха оръжията му и той се спусна към тях. Искаше да приключи колкото е възможно по-бързо, а това можеше да стане само с револвер или пушка. За съжаление обаче бе подценил своя привидно тромав противник. Олсън също бе на крака, последва Ласитър и го хвана в последния миг, когато той искаше да вдигне пушката.

— Ще те размажа, плъх такъв! — извика Олсън. — Престани! Няма никакъв смисъл.

Беше ясно, че той искаше да хване Ласитър жив. Ставаше въпрос все пак за цяло състояние. Но Големият мъж и не мислеше да се предава, въпреки че шансовете му бяха лоши. Той се хвърли напред и по този начин повлече със себе си Олсън, който го беше обхванал изотзад като с пипала на октопод, въпреки че като всеки нормален човек притежаваше само две ръце. При падането си Ласитър изненадващо се завъртя около себе си. Олсън не беше подготвен за тази реакция и неволно разхлаби захвата. Най-после Ласитър успя да глътне малко въздух. От разгорещеността на схватката парализата на дясната му ръка бе преминала. В същия момент той почувства, че би могъл да победи този силен като мечка мъж, макар че в началото нямаше изгледи за това, тъй като отново бе възвърнал донякъде силите си. Сега бързината бе неговото предимство. Той се освободи от противника си и мигновено скочи на крака. Олсън също се изправи с мъка. Размаха с яростно ръмжене могъщите си юмруци. Издаваше многократно триумфиращ рев в моментите, когато изглеждаше, че ще уцели неизбежно Ласитър в главата — но противникът му всеки път отскачаше като сянка. Брадатият негодник почувства, че на тази необикновена бързина не може да противопостави нищо. Това го направи не само по-несигурен, но и още по-разярен, отколкото беше. Той получаваше все повече силни удари. Ласитър разбра, че областта между гърдите и стомаха е слабото място на Олсън. Там можеше постепенно да го изтощи и омаломощи. Олсън все повече бе обхванат от паника. Изведнъж той се усети, че бе въоръжен, докато противникът му нямаше дори и кама. Тогава в ръката му се появи един доста дълъг нож. Той замахна към лявото рамо на Ласитър. Не искаше да го убива, а да го нарани, за да го обезсили, и той да не може да се отбранява. Ласитър видя острието да се стрелва към него като глава на отровна змия. Той сякаш нямаше да може да избегне този удар. Олсън изкрещя диво и победоносно. Но Ласитър реагира съвсем не така, както очакваше противникът му. Той не отстъпи назад, а се хвърли напред, сякаш нарочно искаше да се наниже на блестящото острие. При това приложи трик, който Олсън не познаваше. С две ръце хвана китката на противника си и се завъртя мълниеносно. Той почувства как Олсън се сблъска с него. В същия момент Ласитър се наведе остро напред, коленичи и прехвърли през себе си тежкото му тяло. Олсън се строполи между храстите. Дървото се строши от теглото му. Ласитър не можа да различи добре какво бе станало. Той искаше да продължи с нова сила и грабна уинчестъра си, за да държи с него в шах противника си и да сложи край на безсмисленото сбиване. Приближи се внимателно до Олсън, който лежеше неподвижно по корем. Ласитър допря дулото на уинчестъра в гърба му.

— Никакви номера, Олсън! Вече си мой!

Но не получи отговор. Негодникът не помръдваше. Изглежда, че вече и не дишаше. Въпреки това Ласитър беше нащрек. Той изчака, за да се увери. След това обърна Олсън по гръб. Собственият му нож се бе забил до дръжката в гърдите му. Ласитър вдигна рамене. За това бандитът можеше да се сърди само на себе си. Грешката му беше, че се бе чувствал прекалено сигурен. За Големия мъж бе време да се върне отново в леговището на лъва. В Гила Бенд сигурно все още търсеха Олсън, тъй като Лафизо искаше от него отчет. Дали наистина бе вярно това, което разказа Олсън? Дали този Ал Лафизо бе въвел такъв жесток ред в бандата?

Ласитър обаче знаеше едно със сигурност: това бе една от най-опасните задачи, пред които се бе изправял. Но може би още тази нощ ще настъпи развръзката в случай, че му се удаде да залови Ал Лафизо, боса на лешоядите от Гила Бенд.

4.

Ласитър отново се промъкваше през нощния град, който се бе превърнал в лудница. Навсякъде търсеха Олсън. Негодниците систематично преравяха уличките и къщите, без да изпускат и най-малкото ъгълче. Ласитър бе принуден да се движи постоянно. Никъде не можеше да се задържи дори и за пет минути. За щастие бандитите вдигаха достатъчно шум, така че той бе предупреждаван всеки път, когато групичките търсачи го наближаваха заплашително. Негова цел бе отново барът на Джейкъб. Надяваше се, че Ал Лафизо все още бе там. Бандитите се разбираха чрез високи подвиквания. Това, от една страна, бе добре, тъй като поддържаха по този начин контакт. От друга страна обаче, те предупреждаваха човека, когото търсеха. Сякаш не бяха помислили все още за това. И това бе добре за Ласитър. Той бе подробно информиран за всички планове на бандитите. В един момент дочу, че търсенето ще се разшири и в околностите на града. Малко след това много мъже на коне се отправиха на път. Трябваше систематично да обиколят Гила Бенд. При това вероятно щяха да намерят и мъртвия Олсън.

Ласитър бе достигнал задната част на бара. Той надникна предпазливо през малкия прозорец. На една маса в средата на помещението бе седнал Ал Лафизо. Той беше един от типичните източни денди от комиксите. Неговото сухо, енергично лице бе доминирано от дебелите черни вежди. Горната му устна бе украсена от тънки мустачки. Очите му бяха студени като на змия. До масата стояха двама мъже, които заедно с Олсън преживяха кървавия сблъсък с Ласитър. Единият имаше превръзка на главата. Неговият другар бе улучен в дясното бедро. Под панталона му личеше дебелата превръзка. Мъжът се подпираше на едно дърво и тъкмо се оправдаваше плачливо:

— Какво можех да направя, шефе? Бях в безсъзнание. Свестих се едва по-късно. Но тримата вече бяха изчезнали от Гила Бенд.

Ал Лафизо се засмя цинично.

— Не съм видял още някой да изпадне в безсъзнание от безобидна мускулна рана. Ти си се престорил, понеже си страхливец. Изпитвал си кучешки страх от този Ласитър. Поради това си изоставил позорно в беда твоите приятели. Наказанието за това е само едно, Харис: смърт. Изведете го и го обесете до червенокожите!

Гласът му бе леденостуден. Лицето му излъчваше неподражаема жестокост. Ласитър си спомни какво му бе разказал Олсън. Сега липсваше само дон Неро, този лъжедуховник, който беше изпълнителят на такива присъди. Ласитър с удоволствие би разгледал този тип, но никакъв мъж в черно расо не се появи. Осъденият викаше и плачеше, молейки за милост. Шефът му остана непреклонен. Харис бе почти изпаднал в безсъзнание от страх, когато двама мъже го извлякоха от бара.

— А сега към теб, Паркър — каза с леден глас облеченият в черно бос. — Както се установи, един куршум те е засегнал по главата. Поради това съдът счита изявлението ти, че си бил в безсъзнание, за истинно. В резултат на това съдът реши да те освободи от обвинението за страхливост. Това е обаче освобождаване под гаранция. Знаеш ли какво означава това, Паркър?

— Не, сър — отвърна Паркър, който през цялото време стоеше мирно. — Аз принадлежа едва от една седмица към групата, сър.

Ал Лафизо се засмя иронично.

— Ти си бил войник, нали, Паркър?

— Да, сър.

— Дезертирал ли си?

— Не, сър. Изхвърлиха ме.

— Защо?

— Имах връзка с жената на един офицер. Когато ме разкриха, аз и майорът се сбихме, сър. Разбира се, на последвалия процес бях обявен за виновен и трябваше да напусна службата.

— И сега си дошъл при нас, Паркър — Лафизо се захили. — Направил си добър избор. Но преди отново да те приема за пълноценен член, трябва да докажеш невинността си. С настоящето си разпределен като доброволец за следващата група с опасна задача. Приемаш ли присъдата?

Паркър отдаде мълчаливо почест.

— Да, сър. Благодаря ви.

— Тогава излез сега навън и гледай внимателно това, което ще се случи с Харис! Запомни го добре. Никога не трябва да забравяш тази гледка.

— Да, сър. На вашите заповеди, сър.

Той отново отдаде чест и поиска да напусне.

— Момент, Паркър! — каза Лафизо. — Искам да знам какво мислиш за другата присъда. Според теб справедливо ли е това, че твоят приятел Харис ще бъде обесен?

— Разбира се, сър — увери го някогашният войник, на когото от страх трепереха колената. — Такава страхливост трябва да се наказва.

— А какво според теб трябва да стане с Олсън? — осведоми се Ал Лафизо приятелски. — Ти преди малко чу показанията на кръчмаря. Според тях Олсън се е оставил да бъде разсеян от Ласитър, като е бил заслепен от пачка банкноти. Какво мислиш за това, Паркър? Много ме интересува!

— Без съмнение Олсън се е провинил, сър — отговори като ужилен бившият войник.

Неговият „съдия“ се усмихна доволно. Той бе получил точно този отговор, който искаше да чуе.

— Добре се представяш, Паркър. Такива мъже ми харесват — каза той и стана от стола си. — А сега нека да погледаме заедно какво очаква предателите.

Той напусна бара начело на хората си. Ласитър се промъкна в пролуката между бара и съседната къща и погледна към площада, огрян от лунната светлина. Двама мъже тъкмо донесоха една стълба и я опряха на клона, на който се полюляваха мъртвите апачи.

След това започна най-отблъскващото, жестоко, безпощадно представление — човек да изпраща на смърт друг себеподобен.

Престъпникът все още виеше за пощада. На палачите му не им беше лесно да го изкачат по стълбата. След това Алберто Лафизо излезе от бара и даде заповед. Стълбата бе издърпана. По редиците на зрителите премина потиснат стон. Някои отвърнаха лица, тъй като не можеха да гледат повече ужасната картина.

— Това ще се случи със страхливците и предателите! — извика Ал Лафизо.

— Надявам се, че това ще е предупреждение за всички вас.

Извън града се чу учестен конски тропот.

Двама ездачи приближаваха бързо.

— Намерихме Олсън! — извика единият от тях. — Мъртъв е. Сякаш се е самоубил. Когато го открихме, лежеше по очи и в гърдите му бе забит собственият му нож. Все още стискаше дръжката. Всичко сочи самоубийство, шефе.

Лицето на Лафизо трепна. Това бе лоша новина, която въобще не му харесваше, тъй като сега вече не можеше да се прояви като господар над живота и смъртта. Олсън бе объркал сметката му. Трябваше първо да преглътне това.

— Ще погледна лично! — извика Лафизо, след като се овладя. — Надяваме се, че не сте пипали нищо.

— Оставихме всичко така, както си беше, шефе.

— Това е добре. Конят ми! Бързо!

Не изминаха и две минути и той бе седнал на украсеното със сребро седло на породистия си черен жребец и се отдалечи величествено начело на внушителна група ездачи.

За първи път от толкова часове Ласитър почувствува глад. Това беше проблем, по който той не бе мислил досега. Трябваше непременно да си намери нещо за ядене и да се огледа за подслон през настъпващия ден. Вече не беше така сигурно дали ще може да плени още тази нощ боса на лешоядите от Гила Бенд. Ако нямаше късмет, скоро бандитите щяха да разберат, че Бърт Олсън не се е самоубил. Следите от борбата щяха да се забележат най-късно при настъпване на утрото. И тогава Ласитър трябва да е подготвен за хайка. Отначало мислеше да отиде в бара и да се обърне към съдържателя Джейкъб. След това обаче реши, че е по-добре да опита в частните домове. Тук в Гила Бенд със сигурност нямаше нормален гражданин, който да не проклина тази банда. Ласитър бе сигурен, че ще получи необходимата подкрепа за своята борба. И така той тръгна, за да разучи най-добрите възможности за подслон. Не беше вървял и пет минути, когато от юг в града влезе открит файтон с два расови коня, които бяха управлявани от жена. Изпод плоска черна плитка се вееше дълга руса коса. Но не за дълго. На най-много двадесет метра от Ласитър от една странична уличка изскочиха двама мъже и препречиха пътя на файтона. Единият хвана сбруята на водещия кон. Другият се качи на капрата и измъкна грубо русата жена. Тя крещеше за помощ, но никой не се интересуваше от това, което ставаше. Сега и вторият бандит се спусна върху жената и Ласитър видя как той натъпка в устата й една кърпа. Секунди по-късно двамата негодници въвлякоха жертвата си в уличката, от която бяха излезли. Ласитър не се колеба нито за момент и изтича отзад, покрай къщите. Нямаше нужда от много време, тъй като вече познаваше мястото. Той влезе безшумно в уличката, в която изчезнаха двамата типове с жената. Много скоро чу гласове.

— Не се преструвай! — изръмжа единият от мъжете. — Лафизо ни постави тази задача. Трябва да те заведем при него.

— Какво искате от мен?

— Чул е, че си доста богата — каза другият мъж. — Мисля, че иска да се откупиш. Притежаваш едно ранчо и няколко сребърни мини, които ти носят доста пари.

— Няма да получите нищо от мен! — изфуча жената.

— Можеш и сама да му кажеш това! А сега нека първо видим какво можеш да ни предложиш…

— Пусни ме, проклет да си…

Гласът на жената заглъхна в хрипове. Звукът от разкъсани дрехи достигна до ушите на Ласитър. Жената виеше така, сякаш отново й бяха натъпкали парцала в устата. Явно, че я изнасилваха. На Ласитър му бяха необходими само няколко секунди, за да стигне до мястото. Двамата негодници и жената се намираха зад една ниска стена. Лъч лунна светлина осветяваше сцената. Те бяха хвърлили жената на земята и усърдно се занимаваха да разкъсват всичките й дрехи. Големият мъж се прехвърли през стената. Престъпниците оставиха жертвата си и понечиха да извадят револверите си. Но Ласитър вече бе вдигнал уинчестъра си, така че те пуснаха дръжките на пистолетите.

— Обърнете се! — заповяда им той. Двамата не се помръднаха. Те го гледаха злобно.

— Какво ти става бе, човече! — изръмжа единият. — Изглежда, нямаш представа кои сме ние!

— А пък вие не знаете кой съм аз — каза Ласитър студено. — Аз съм човекът, който създаде доста затруднения на вашата банда.

— Ти си Ласитър?

— Познахте.

— Разказваха, че си избягал със стария глупак от Марикопа и с вещицата със смесена кръв!

— Касае се, изглежда, за заблуда — каза Ласитър. — А сега се обърнете най-после!

— Искаш да ни застреляш в гръб?

— Разбира се.

Двамата се разбраха с кратък поглед. След това нападнаха. Те, изглежда, считаха това за свой последен шанс, защото за тях този мъж след всичко, което бяха чули за него, бе един звяр, който не се спира пред никакво убийство. Поради това и вярваха на неговите думи, че иска да ги застреля веднага. Смятаха, че е по-добре да продадат колкото се може по-скъпо живота си, отколкото да се оставят да бъдат заклани като овце. Ласитър, който нито за секунда не бе имал намерение да убива двамата мъже, разбра това. Той пусна уинчестъра и се хвърли към тях. Юмруците му задействаха безмилостно. Уцели първия с прав удар точно в брадичката и го повали. Междувременно русата жена се бе изправила и бандитът падна в краката й, без да издаде звук. Но за това Ласитър не можеше да се грижи. Той имаше достатъчно работа с втория си противник, който обаче не му създаваше особени затруднения. На Ласитър му се стори, че негодникът го нападна с нежелание. След миг с едно кроше той изпрати и него в страната на сънищата. Ласитър се учуди. Всичко стана значително по-просто, отколкото си представяше. Той вдигна своя уинчестър и се обърна към жената. Тя го гледаше като същество от друг свят.

— Много благодаря! — изстена тя. — Какво правите в Гила Бенд? Да не би да се борите против бандитите, които тероризират нашия град? Господи, какво става тук? Преди малко видях обесените. А и на площада лежат мъртви мъже. Току-що се връщах от един излет. Кажете ми, моля ви, какво означава всичко това! Вие се казвате Ласитър, нали?

Тя бе чула един от бандитите да назовава името му.

— Да, аз се казвам Ласитър, госпожо. В Гила Бенд ли живеете?

— В бялата къща в северния край на града.

— Имате ли нещо против, ако ви посетя, госпожо?

Тя бързо се досети.

— Разбирам. Имате нужда от скривалище. Да, елате при мен. В къщата ми ще бъдете в безопасност.

Тя изтича, като че ли я гонеха. След няколко секунди Ласитър чу как подкара файтона си по улицата. Той също тръгна. Спомняше си голямата бяла сграда от камък, която му бе направила впечатление още при първата му разузнавателна обиколка. Беше най-голямата и най-хубавата къща в Гила Бенд и свидетелстваше за богатството на притежателката си.

Тя беше интересна жена, без съмнение. Ласитър мислеше за думите на единия бандит. Според тях Ал Лафизо искаше да изнуди русата жена за значителен откуп. Но Ласитър доста му развали апетита. Поне засега. Но дали Лафизо няма да разбере много скоро кой й е помогнал? От това изтънченият бандит веднага ще заключи, че противникът му се е скрил при блондинката. От друга страна обаче, двамата негодници ще предпочетат да премълчат. Хора, които губят и са страхливци, не могат да имат големи надежди за оцеляване в жестоката банда на Ал Лафизо. Ласитър разчиташе, че пребитите негодници обичат живота си. Просто трябваше да рискува. Ако сметката му бе правилна, щеше да има късмет. В противен случай трябваше да види как ще измъква главата си от примката. За размисъл така и така нямаше вече време. В Гила Бенд отново стана шумно. Ал Лафизо се бе върнал с по-голямата част от бандата. От всичко, което си подвикваха негодниците, той разбра, че Лафизо не е направил правилно заключение. Всички, изглежда, бяха на мнение, че Ласитър отдавна е изчезнал заедно със стареца и метиската. Големият мъж трябваше да се покатери по една доста висока ограда, за да влезе в имота на русата жена. Той дори не знаеше как се казва тя. Но тя вероятно бе доста богата, тъй като бяха споменати едно ранчо и няколко доходоносни сребърни мини. Освен това Ласитър заключи, че тя сигурно живее сама. Ако това е вярно, то може би тя е вдовица. Една толкова привлекателна жена не остава дълго сама в тази страна. Или Алберто Лафизо вече й е хвърлил око? Ако беше така, двамата негодници със сигурност щяха да мълчат и нямаше да кажат на своя шеф какво позорно поражение са претърпели. Изведнъж Ласитър доби чувството, че може да гледа с надежда в бъдещето. Но едновременно с това няколко въпроса не му даваха мира. Въпроси, които се налагаха, без той да желае това. Промъкна се до голямата бяла къща и потърси възможност да проникне незабелязано в нея. Изведнъж се стресна и вдигна уинчестъра, когато в храстите се дочу шум и след това — шепот:

— Не се тревожете, мистър. Това съм аз. Чакам ви тук вече известно време. Елате. Никой от моя персонал не трябва да забележи нещо. Вие разбирате, нали?

Да, Ласитър разбираше това. След няколко минути той беше в къщата заедно с русата жена.

5.

Тя се казваше Френчи Финдли и беше много внимателна и великодушна домакиня. След всичко, което Ласитър бе преживял, това му се стори като един друг свят. Беше същински рай. Той се бе къпал продължително и сега носеше домашен халат от зелена коприна. Бяха седнали с подгънати крака върху китайски възглавнички и се хранеха на една много ниска маса. Бяха обслужвани от мексикански майордом и неговите две млади дъщери. Те бяха единствените посветени от персонала на къщата, Френчи Финдли от доста време им се доверяваше безгранично. Тя носеше копринена одежда, която покриваше тялото й като лека мъгла. Още от самото начало не остави съмнение какво смята да прави със своя гост.

— Имам чувството, че ние чудесно ще се допълваме — каза тя и се засмя очарователно. — Ти си точно подходящият мъж, който ще се опълчи на проклетата банда. Разбира се, в тази борба няма да си сам. Ще доведа от моето ранчо подкрепление. Как смяташ, колко мъже ще ти са необходими? Освен това мога да намеря и платени наемници. Парите не са от значение. Ти знаеш, че аз не съм бедна.

Ласитър кимна разсеяно. В мислите си беше вече на съвсем друго място. Нямаше намерение да прекара оставащите нощни часове само в приказки. Русата жена го бе възбудила по един изтънчен начин, сега беше време огънят да се разгори. Ласитър мразеше, когато една жена си играеше с него както котка с мишка.

— Мисля — каза той, — че за това трябва да поговорим по-късно. Най-добре тогава, когато поне малко си отспя.

Той пийна още една глътка вино и се изправи. Френчи Финдли беше събудила такава неукротима възбуда в него, че той не искаше да се сдържа повече. В края на краищата, тя достатъчно ясно му бе показала своето съгласие. Ласитър би се хванал на бас, че тя само чакаше той да поеме инициативата. Така и беше. Жената хвана ръцете му и бавно се отпусна на меките китайски възглавнички за сядане, докато дългата й руса коса докосна килима. От възглавничките под таза й тялото образува дъга, чиято върховна точка бе русият триъгълник между бедрата й. Наистина възбуждаща гледка. Кръвта на Ласитър кипна още повече. Той хвърли копринения халат настрани и веднага след това коленичи на килима между стегнатите бедра на Френчи. Веднага почувства, че тя трябва през цялото време да е била готова. Значи е чакала само той да поеме инициативата. Тя викаше и стенеше от удоволствие. Нейното тяло трепереше и се извиваше в екстаз. Ласитър също се остави да бъде воден от желанието. Той беше изгонил за известно време от разсъдъка си всяка мисъл за събитията от последните часове. Човек трябва да се наслади с всички сетива на това удоволствие. Особено мъж като Ласитър, който винаги трябва да се съобразява с факта, че за него всеки път може да е последен. От време на време се наслаждаваха на малки почивки, като пийваха по едно питие и вкусваха апетитни хапки, които бяха приготвени с любов от мексиканките. Френчи го глезеше и се оставяше да бъде глезена от него. Той започна да се уморява. Дори и най-тренираното тяло все някога изискваше и малко сън.

— Вече трябва да си легнеш — предложи тя. — Виждам, че си изтощен. Едва си държиш очите отворени.

Той се прозя продължително.

— Трябва да призная, че имаш право.

После пристъпи до прозореца. Оттам имаше добър изглед към града. Къщата бе на един хълм. Междувременно бе един и половина през нощта, но в Гила Бенд все още имаше оживление.

— Трябва да си подготвена за това, че те ще те нападнат в твоята собствена къща — каза той. — Не се ли страхуваш?

— Не вярвам, че той ще се осмели на открито нападение — отвърна Френчи.

— А онова, което се случи в града, какво беше? Не беше ли това открито нападение?

Тя поклати глава.

— Така няма да докажем нищо за Ал Лафизо. Той ще отрече да има нещо общо с нападението върху мен. Двамата негодници, между другото, ми се сториха пияни. Иначе не биха плямпали така открито, че са натоварени с това от Лафизо. Може въобще да не са имали задача от него. Не е ли възможно да са искали да направят удар за своя сметка? Колкото повече мисля за това, толкова повече се засилва подозрението в мен. Това някак си не е стилът на Ал Лафизо. Аз… — тя се поколеба. След това се подтикна сама. — Трябва да ти кажа още нещо, което не знаеш, Ласитър. Отначало се колебаех дали да ти доверя всичко. Но сега е нужно да научиш цялата истина. Алберто Лафизо ме е посещавал многократно в ранчото ми. Той сключи с мен един вид договор за мир поради една определена причина.

— Да не ти е направил предложение за женитба? — попита Ласитър.

— Не направо. Посредством цветята той даде да се разбере, че го иска.

— А ти как реагира?

— Отблъснах го.

— Тогава е поискал да опита със сила — каза Ласитър. — Той е от този тип хора, които се чувстват много бързо обидени до смърт, ако нещо не става по свирката им — той продължи: — Двамата мъже, които аз пребих, може да проговорят. Тогава той ще знае къде може да ме намери. Мисля, че Лафизо е един доста интелигентен мъж.

— Не се притеснявай — засмя се тя. — Ако той наистина дойде, за да ми задава неудобни въпроси, зная как да го отпратя. Спокойно можеш да лягаш да спиш. Ела, ще ти покажа нашето легло. То е достатъчно голямо за най-малко две двойки. Ще се чувстваш като в рай. По-късно ще легна при теб. Но ще те оставя да спиш, докато се събудиш сам. Закуската след това ще бъде сервирана в леглото от двете мексиканки. Харесват ли ти?

— Те са доста хубави.

— И дашни — засмя се Френчи. — Трябва да знаеш това, в случай че някога ти се поиска разнообразие.

— Не вярвам, че ще се стигне дотам.

Тя го погледна изненадано.

— Мислех, че искаш да останеш за по-дълго време! Вече се бях подготвила вътрешно за това.

— Откъде ти хрумна? За подобно нещо досега не сме говорили, доколкото си спомням.

— Но аз изходих от предположения — каза тя. — Не е ли логично заключението ми, когато става въпрос за мъж като теб? Ти ме спаси от ръцете на двама негодници и аз съм ти благодарна за това. А и си авантюрист без родина, който при това изглежда блестящо и веднага ми хареса. Кажи честно, Ласитър, на мое място би ли си мислил друго? Съвсем ясно е, че жена като мен е за мъж като теб като откриването на златна мина. По дяволите, Ласитър, помисли добре! Ти ще бъдеш осигурен, ако останеш при мен. Ние ще се оженим официално и аз ще ти дам равни права във всичко като равностоен партньор. Какво повече искаш от живота?

Тя се засмя примамливо. Тази жена бе едно изкушение. А и имаше право.

— Никак не звучи лошо — каза той. — Въобще не бях мислил за това. Наистина ли ще стигнеш дотам? Ще ме направиш действително твой партньор?

— Говоря сериозно.

— Трябва да преспя с тази мисъл.

— Необходимост, мили мой. Наспи се добре. Като се събудиш, аз ще бъда до теб и ще те поглезя. На закуска ще наредя да сервират шампанско. То повдига веднага духа и прогонва последните остатъци от съня от тялото — тя се закиска като младо момиче.

По дяволите, тя му харесваше. И предложението й звучеше добре. Беше така примамливо, че Ласитър в никакъв случай не трябваше да отказва, ако тя го попита още веднъж. Трябваше да приеме, за да не събуди подозрение. Това бяха последните му мисли, преди да заспи в леглото на русата си любовница.

Жената обаче излезе бързо от стаята. Беше нужно да свърши още нещо важно.

Докато Френчи Финдли правеше най-примамливи предложения на своя спасител, в един заден двор в края на тъмна странична уличка бяха намерени двама мъртви мъже. Бяха загинали по същия начин както Бърт Олсън, открит извън града. Кели и Хъджис бяха намушкани. За всички бе ясно, че ставаше въпрос само за един-единствен извършител. Това не бе никой друг освен този убиец Ласитър, който очевидно бе решил систематично да унищожи бандата на Лафизо.

— Тогава той трябва да е все още в Гила Бенд! — вилнееше Лафизо. — Направете кордон около града, който да е толкова гъст, че и мишка да не може да се промъкне. Щом настъпи денят, ще подновим търсенето. На светло няма да има никакъв шанс да ни се изплъзне.

Заповедта му бе предадена по-нататък от неговите помощници. Лафизо извика при себе си Марко и Алеман — своите най-верни подчинени и довереници.

— Историята взе да ми се струва доста странна — призна той. — Това вече не е нормално. Мисля, че се очертава грандиозно замислено съзаклятие. Само привидно този Ласитър е сам. В действителност той навсякъде има свои тайни помощници. Само заради това му се удава да ни се изплъзва.

— Хъджис и Кели трябва да са били примамени от него извън улицата — промърмори замислено Марко. — Как е успял? Двамата знаеха с кого си имат работа. Трябва да издадем още по-ясни заповеди, Ал. Нужно е да удвоим мерките за сигурност.

— Правилно — потвърди босът, но в мислите си той се занимаваше с друг проблем, тъй като Хъджис и Кели бяха получили от него много специална задача. Те трябваше да наблюдават вилата на Френчи Финдли, за да открият навреме Ласитър, в случай че той се опита да се промъкне там, за да се скрие от преследвачите. Ал Лафизо разбираше от това. Самият той бе доста често преследван и при това винаги трикът да избере скривалище, където не биха очаквали да го намерят, бе успешен. А Ласитър без съмнение беше хитра лисица. Вероятно и на него би му хрумнал такъв номер.

— Погрижете се за това и призовете хората да бъдат максимално нащрек! Засега не искам да бъда повече безпокоен. Ще се видим в девет в бара.

Той излезе навън и се отдалечи бавно. Често нощем се разхождаше сам и бе заплашил този, който се опита да го проследи, с най-ужасно наказание. Тази заплаха бе достатъчна. Всички познаваха неописуемата му жестокост. Тя не би пощадила и Марко и Алеман — най-близките му довереници. По заобиколни пътища и ослушвайки се подозрително, Ал Лафизо се доближи до една сграда. Беше голяма бяла къща от камък, построена на един хълм. През една тайна врата, за която имаше ключ, той влезе безшумно вътре. Познаваше отлично обстановката и без усилия намери пътя през мазето. Най-накрая влезе в слабо осветено помещение без прозорци. Мебелировката беше скъпа. Имаше едно малко барче. Лафизо си наля уиски и се разположи удобно в дълбоко кресло. Но не чака дълго.

— Най-после си тук — каза Френчи Финдли. — Доста се забави.

— Понеже този проклет Ласитър ми създаде много ядове — защити се Лафизо. — Той е убил Бърт Олсън. Трябва да е била жестока схватка. В началото мислехме, че е самоубийство. Но след това разгледахме по-добре следите. Олсън се е сблъскал с Ласитър и това като че ли е било голяма грешка.

— Ласитър е опасен — каза Френчи сериозно. — Това го почувствах още от първия момент, когато го видях вчера вечерта да влиза, яздейки, в града. Наблюдавах и през далекогледа как се справи с мъжете, които искаха да си правят шега със стареца. Не съм преживявала подобно нещо, Алберто. Поради това стигнах до извода да го съкруша по друг начин.

В очите на Лафизо проблесна подозрение.

— Така ли? — попита той провлачено.

— Аз знам къде е той сега — усмихна се тя. Той скочи на крака.

— Къде е?

— Не се прави на разярен, Алберто — каза тя меко, но с видима заплаха в гласа. — Не забравяй кой е шефът тук.

За секунда изглеждаше така, като че ли той ще избухне, но когато забеляза заплашителния й поглед, се овладя с мъка.

— Ще ти кажа къде е — продължи тя. — Разбрах, че такъв мъж не може да се победи с обичайните методи. Щеше да ни причини още по-големи загуби, отколкото бихме предположили. Затова използвах нежния начин. Направих излет с файтона, теглен от двата коня. Преди това прислужникът ми Елфего откри двамата мъже, които бяха получили от теб задача да ме наблюдават тайно. Казваха се Хъджис и Кели, ако не се лъжа…

— Казваха?! — прекъсна я той бурно. — Тогава значи ти е известно, че са мъртви? Убити с нож! Ти вече знаеш това!

Тя кимна спокойно.

— Трябваше да ги премахна. Знаеха прекалено много. Опасността някой ден да ме изнудват беше много голяма.

— Значи си ги посветила? — попита той, пъхтейки злобно. — Това е голямо нарушение на нашето споразумение. Трябваше да остане тайна, че ние работим заедно.

Тя се засмя ехидно.

— Е, и? Какво се ядосваш? Не остана ли наша тайна? Хъджис и Кели не могат да издадат вече нищо.

— Ти си насъскала против тях Ласитър? Как успя?

— Слушай внимателно и не ме прекъсвай постоянно — каза тя търпеливо. — Направих излет с файтона. Беше само опит. Не знаех дали ще успее, но бях почти уверена. Накарах Хъджис и Кели да ме нападнат. Привидно. Поради това трябваше да им разкажа всичко, иначе никога не биха участвали. Но така бяха съвсем полезни за моя план. Те ме смъкнаха от файтона и ме завлякоха в тази уличка, където сякаш искаха да ме изнасилят и след това да ме заведат при теб. Аз, разбира се, виках за помощ и тази лисица Ласитър веднага излезе от дупката си и ме освободи. Сега аз се ползвам изцяло с доверието му. Счита се за мой закрилник. Храни се, образно казано, от моята ръка.

— Той ли е утрепал Хъджис и Кели? Това бе страхливо, коварно убийство, Франка.

Франка — това бе истинското й име, под което от години я познаваше нейният съотечественик Ал Лафизо. И двамата произхождаха от Ню Йорк, започнали бяха кариерата си при мафията и по едно време бяха надушили, че тук на запад, при доверчивите хора отвъд планините, може да се изкара повече, отколкото при хитрите търговци от големия град. Тогава двамата се бяха загубили за доста години от очите на познатите си. Франка Лучиано успя да се омъжи за един богаташ на име Финдли, който притежаваше ранчо и няколко сребърни мини. Още след две години остана вдовица. Мъжът й загина при нещастен случай. Това, че Франка — впрочем след сватбата й я познаваха като Френчи — бе помогнала на съдбата при нещастния случай, никога не стана известно.

И ето, случайността я срещна отново с приятеля й от младини Алберто. Старата любов пламна веднага. Освен това Алберто се появи точно в момент, когато Франка, наречена Френчи, бе заплашена да изпадне в затруднения. Тя гледаше на Алберто като на послушно оръдие за един определен, смъртоносен план. Досега всичко се бе развило според замисъла й. Само да не беше идвал този проклет Ласитър, който се погрижи за тази неразбория, която не беше планирана.

— Ласитър не е намушкал двамата — каза тя. — Той само ги просна в безсъзнание. Но наблизо вече чакаше Елфего. Той довърши Кели и Хъджис, докато бяха още в страната на сънищата.

— Да не си си загубила ума? — избухна той. — Не можеш да избиваш най-добрите ми хора.

— Считах ги за недостатъчно надеждни — обясни с леден глас русата жена. — Те принадлежаха към тези типове, които не можеха да си държат устата, когато са пили прекалено много. Поради това бях принудена да взема някои мерки за сигурност. По дяволите, Алберто, не избухвай веднага в сълзи заради две безполезни копелета!

Тя се засмя високо и доста присмехулно. Ал Лафизо ставаше ту блед, ту червен. Струваше му неимоверно усилие да не загуби самообладание.

— И сега какво по-нататък? — процеди той през зъби.

— Много просто — каза тя хладно. — Известно време ще търсиш Ласитър и след това всичко ще затихне. Междувременно аз ще го разпитам. Преди всичко трябва да разбера дали е дошъл случайно в Гила Бенд, или зад това се крие нещо друго. Знаеш какво имам предвид.

— Смяташ, че може да е таен агент?

— Не е изключено.

— Защо не го поставиш веднага под наблюдение?

— Има време. Първо искам да разбера съвсем точно какъв е той. Дори не смятам, че е агент на правителството. Имам съвсем друго подозрение.

— И какво е то?

— Старият Карсън е открил в планините една златна жила — каза тя заклинателно тихо. — Тази вест още преди няколко седмици достигна до мен. Навсякъде имам шпиони, Алберто. Съвсем скоро старецът е внесъл в една банка във Феникс торбичка със злато на името на осиновената му дъщеря. Той е една хитра стара лисица. Разбрах това поради една щастлива случайност. Но най-накрая съм по следите му.

— Вече не разбирам света — изпъшка Лафизо и си наля още един бърбън.

— Защо тогава ми поръча моите хора да се занимават със стареца, щом той отново се появи в Гила Бенд?

— Това не беше ли добър план? — изсъска тя. — Той щеше да успее, ако нашият приятел Ласитър не беше нарушил цялата програма. Щях да отида при Олсън, след като свършеха със стареца, и да купя от него метиската. За нея щях да бъда спасителка и съответно щях да я утеша. Тя би се хванала на този блъф, обзалагам се…

— Ти добре знаеш как да се отнасяш с млади момичета — подхвърли ехидно той. — Направо щеше да я прелъстиш и…

— Не се грижи за личните ми работи! — нападна го тя. — Едното няма нищо общо с другото. Във всеки случай щях да спечеля доверието на момичето. Щях да подходя много внимателно. От това разбирам много повече, отколкото ти си представяш. В очите й щях да бъда нейната добра спасителка, на която тя трябва да бъде вечно благодарна. Но, за съжаление, проклетият Ласитър ми развали сметките. Поради това трябваше да измисля нещо ново. Трябва да признаеш, че този план съвсем не е лош!

— Дано Ласитър не ти развали отново сметките.

— Добре съм го омотала.

— Ти си спала с него? — очите му горяха. Бе обхванат от ревност.

— И какво от това! — засмя се тя. — Борих се с оръжията на жената. С груба сила мъж като Ласитър не може да бъде победен или е възможно, но с много големи загуби. Не се ядосвай. Всеки трябва да даде жертви.

— Не изглеждаш така, сякаш това е било за теб жертва! — изсумтя той.

— И какво от това? — изкиска се тя развеселено. — Въобще не знаех, че си ревнив. Изведнъж те виждам в съвсем друга светлина, Алберто!

— Къде е той сега?

— Спи.

— Ще го убия!

— Няма да направиш това! — каза тя меко. — Или искаш с един удар да развалиш всичко? Нима онова, което сме замислили заедно, Алберто, няма да се сбъдне? Едва когато старият мъж от планините е мъртъв и ние имаме в наша власт осиновената му дъщеря, сме осигурени. Ти няма да провалиш всичко само защото аз съм се забавлявала малко с мъж на име Ласитър! Бъди разумен, Алберто.

Тя се наведе към него, погали врата му и го целуна нежно по устата.

Той бавно се успокои отново.

— Имаш право — призна Алберто с нежелание. — Но как ще стане всичко? Имаш ли някаква представа?

Тя кимна.

— Почти съм твърдо убедена, че той се е уговорил да се срещне с двамата. Яздил е известно време заедно с тях, за да ви заблуди, и след това се е върнал пеш в Гила Бенд. Това успях да разбера от разговора с него. Използвах много добре подбрани въпроси. Мисля, че той въобще не разбра, въпреки че е много опитен. Има намерение да ви отклони, в случай че бяхте тръгнали да преследвате двамата. Създаде доста голяма бъркотия.

— Може да се каже — изръмжа Алберто. — Така и така не можем нищо да променим. Значи смяташ, че иска да се срещне с двамата в планината Марикопа? Какво ще спечелим, ако той действително успее?

— Тогава ще открием планинската ферма на стария, която вие досега напразно търсихте.

Едва сега бандитът се усмихна отново. Имаше съвсем доволен вид.

— Разбирам — каза той. — Тогава нашият приятел Ласитър ще получи билета си за оня свят. След това ще изцедя стария, а ти ще се погрижиш за метиската.

— Тя ще е добре при мен.

— Дори ти вярвам.

— Сега всичко ясно ли е? — попита тя. — Най-добре е да се оттеглиш с глутницата си. Разположете се на няколко високи места, за да наблюдавате. Най-добре утре вечер да дойдеш отново тук! Тогава ще те информирам за най-новото развитие на нещата.

Той стана от дълбокото кресло.

— Сигурна ли си, че това за златото е вярно?

— Почти няма съмнение. Но не се оставяй да бъдеш разсеян от това, Алберто. Знаеш, че за мен една друга цел е доста по-важна.

— Не се притеснявай — засмя се той. — Всичко ще бъде наред.

Но Алберто мислеше за съвсем друго. Ако стигне до златото на стареца от планината, нямаше да има вече нужда от Франка. Можеше да върви по дяволите с проклетото си ранчо и златните си мини.

— И Ласитър до второ нареждане е табу за вас! — каза тя доста твърдо. — Не забравяй това!

— Не се притеснявай!

Но в главата му вече витаеше желание за убийство. Ласитър, този проклет кучи син, ще умре от няколко вида смърт едновременно! Това бе тайната клетва на Ал Лафизо…

6.

Ласитър напусна Гила Бенд през по-следващата вечер в южна посока. Той яздеше под защитата на тъмнината върху пъстрия си жребец, с който бе пристигнал преди три дни.

Когато той се появи внезапно, мъжът от обора за коне се втренчи в него, сякаш виждаше призрак.

— Вие не сте ли Ласитър? Човекът, който се бори против тази банда? Къде бяхте през цялото това време? Негодниците претърсиха всяко ъгълче.

Ласитър му отговори, че той не трябва да бъде толкова любопитен, тъй като това може да има смъртоносни последици. Сега се бе отправил на юг. Със сигурност новината за изненадващото му появяване се разпространяваше бързо в Гила Бенд. Скоро щяха да научат и бандитите, които имаха навсякъде своите шпиони.

Той бе тръгнал на юг. Това трябваше да ги заблуди в началото.

Ласитър не бързаше. Той не бързаше и когато бе при Френчи и научи много интересни неща.

Негодниците бяха идвали и в бялата къща и бяха претърсили всяко ъгълче. Но там имаше скривалища, за които никой чужд човек дори не подозираше. Докато типовете претърсваха навсякъде, Ласитър се бе настанил удобно в едно подобно на бар помещение без прозорци в мазата. Не знаеше, че тук долу неговата домакиня се среща редовно с Ал Лафизо. Френчи се страхуваше много от Лафизо. Тя бе обещала на Ласитър рая на земята, ако му се удаде да обезвреди този опасен бандит. Големият мъж й обеща да опита всичко, но тя трябваше да му даде своята дума, че ще го направи след това пълноправен партньор. Жената се закле тържествено в живота на своята майка. Сега Ласитър се носеше в постоянен тръс на юг. Той се чувстваше добре отпочинал. Последиците от умората бяха отлетели. Отново имаше вдъхновение и през главата му преминаха всички подробности от преживяното. Френчи бе пленителна. Такава любовница не се намираше често. Тя беше заможна и самостоятелна. Въпреки това не бе доволна от своето съществуване, беше се оплаквала. Но след като той бе влязъл в живота й, тя отново виждаше всичко в прекрасни краски. Френчи мислеше, че той ще остане завинаги неин партньор като неин съпруг. За съжаление Ласитър щеше да я разочарова. Но дотогава имаше време. Първо трябва да бъде решен проблемът с бандитите. Те доста бързо се бяха оттеглили от Гила Бенд, след като търсенето на Ласитър остана без успех. Говореше се, че се бяха отправили отново на един от техните грабителски походи. Но той не вярваше на тези негодници. Този Алберто Лафизо не оставяше току-така подобно поражение, а и той беше със сигурност достатъчно умен, най-малкото, да подозира, че Ласитър неслучайно е дошъл в Гила Бенд и бе предизвикал достатъчно голяма бъркотия. Ето защо Големият мъж бе нащрек. Затова той отначало бе яздил на юг. По-късно чрез широка дъга щеше да достигне до планината Марикопа. Отново и отново мислите му се връщаха към стария овчар и момичето. Двамата имаха странно излъчване. Както и преди той бе уверен, че между ужасните събития имаше по-дълбока връзка. Абел Карсън бе загатнал, че ще му разкаже една много интересна история.

А и как го бе погледнала Гила! Тези очи се бяха врязали незабравимо в паметта на Ласитър. Той трябваше да види отново това момиче. Поне още един-единствен път. Твърдо си бе поставил това за цел.

Той бе разказал на Френчи, че има да свърши още една важна работа в Мексико. Не бе я въвел в истинските си планове. Струваше му се прекалено опасно.

Това нямаше нищо общо с недоверието. Но бе по-добре, ако тя не знаеше нищо, в случай че, въпреки очакванията, бъде притисната от Лафизо. Ласитър бе така потънал в мисли, че не обръщаше особено внимание на околността. Освен това на лунната светлина добре можеше да се обхване с поглед сухата, леко вълниста, подобна на пустиня земя. В тази област бе трудно да се направи засада на някого.

Въпреки това те изведнъж се оказаха пред него. Около половин дузина. Израснаха като че ли от земята, в средата на една от пясъчните котловини, които бяха обрасли с всякакви храсталаци и кактуси. Сигурно там се бяха заровили мъжете. Може би дори се бяха потрудили да домъкнат допълнително храсталаци и камъни. Те стояха там и държаха револвери и пушки в ръце. Усмихваха се извънредно мръсно. Трябваше само да натиснат спусъка и той би бил мъртъв, улучен от най-малко шест куршума. Срещу това не можеше да се направи нищо.

— Хей, Ласитър — захили се предводителят, един жилест мексиканец с дебели черни мустаци, чиито краища висяха над ъгълчетата на устата. Ласитър си спомни за него. Той го видя, когато Лафизо бе произнесъл онази страшна присъда в бара на Джейкъб над един от своите собствени хора.

Мустакатият бе един от най-близките довереници на боса. Ласитър бе чул как Лафизо се бе обърнал към него с името Марко. Този Марко бе интересен бандит. Беше висок и в многоцветно облекло. И, разбира се, въоръжен до зъби. Носеше колан с кобури, наречени бускадеро, който бе украсен с много сребро, а по дръжките от слонова кост бяха направени много белези. Ласитър прецени, че се касае за най-малко тридесетина белега и всеки означаваше човешки живот. Марко беше човек, който се перчеше, но въпреки това бе извънредно опасно. Ласитър разбра това от пръв поглед. Този мексиканец не беше от блъфиращите, които имат голяма уста. Защото в противен случай не би успял да достигне при Ал Лафизо до такъв важен пост. Лафизо имаше още един подначалник или заместник. Наричаха го Алеман. Големият мъж знаеше това от Френчи. Тя му разказа, че Алеман е бивш немски легионер, който преди години се е бил в Мексико за кайзер Максимилиян. Човек трябва да внимава особено много с Алеман, предупреди го Френчи. Той бил по-опасен и от Марко. Двамата се опитвали постоянно да се надминат по жестокост. Сега на ход бе Марко.

По лицето му можеше да се прочете колко доволен бе той. Наистина бе изключителен успех, че му се бе удало да хване Ласитър. И той стори това без много усилие. Беше издялан от друго дърво, не като например Бърт Олсън, който опитваше всичко с груба сила.

— Нямаш късмет, Ласитър — каза Марко. — Мислеше, че ще можеш да ни водиш за носа, а? Но аз имам остър нюх. Лафизо ще се зарадва, когато те заведа при него.

Подчертано бавно Ласитър бръкна в джоба на сакото си и извади една цигара. Запали я небрежно. Марко нямаше заповед да го убие веднага. Босът искаше първо да види пленника. Заради това Ласитър първоначално не трябваше да се притеснява.

— Можеш да слезеш — продължи мексиканецът приятелски. — Не се притеснявай, засега няма да ти се случи нищо, ако не опитваш някои неща. Мисля, че ясно се изразих.

Ласитър опъна с наслаждение от цигарата.

— Нямаше нужда да поставяш тази засада, Марко — каза той. — Аз всъщност съм на път към Ал Лафизо.

Марко бе изненадан.

— И къде искаше да го намериш? Ти въобще не знаеш къде е той сега.

— Щях да разпитвам навсякъде — отговори Ласитър. — Все щях да получа някакво указание. Вероятно твоят бос щеше да ми изпрати послание, щом чуе, че искам да говоря с него.

Марко си глътна езика. Съвсем по друг начин си бе представял тази среща.

— Не говориш сериозно! — изтръгна се от него, след като преди това си бе поел дълбоко въздух. — Будалкаш ме! Знаеш много добре, че Алберто не е настроен добре към теб. А сега слизай най-накрая! Без погрешни движения. Ще стреляме веднага. След това ще те замъкнат като труп при шефа.

Ласитър слезе от седлото.

— Твоят бос ще се съгласи с мен — каза той студено. — Ще видиш, Марко. Искаш ли да се обзаложим?

— Какво те кара да бъдеш толкова уверен?

— Ще му предложа някои неща.

— И какви са те?

— Ще кажа само на него.

Мексиканецът загуби малко от самоувереността си. В подобни случаи човек трябва да е предпазлив. По-добре би било да не се отнася грубо към този Ласитър. Може би наистина искаше да предложи добра сделка.

— Разкопчай колана с револвера! — поиска Марко. — Трябва да съм сигурен, че не замисляш нищо.

— Окей. Изглежда, си разумен човек, с когото може да се говори — Ласитър разкопча колана с ремингтъна и го подхвърли на Марко. Той го окачи на рамото си.

— Много неприятности ни създаде, Ласитър.

— Браних само кожата си.

— Защо въобще се намеси?

— Защото имам нещо против, когато се измъчват беззащитни хора. Старият мъж и момичето нямаха и най-малкия шанс против Олсън и другите. Това, което направиха те, дори и страхливи койоти биха смятали под тяхното достойнство.

Марко кимна злобно.

— За това имаш право. Олсън бе един безмозъчен идиот. Не съжалявам, че си го убил.

— Не съм го убил. Той падна на собствения си нож.

— Но ти си му помогнал. Хвърлил си го с някакъв трик във въздуха.

— Не е трябвало да държи ножа — каза Ласитър.

Мексиканецът махна с ръка. За него тази тема бе приключена. Той така и така не съжаляваше, че Олсън бе отпаднал.

— Къде всъщност се бе скрил? — осведоми се той. — Ние наистина претърсихме всяко кътче. Ти обаче беше в Гила Бенд, нали? През цялото време си могъл да бъдеш само в Гила Бенд. Значи имаш там съюзник. Кой е той?

— Нима ме мислиш за такъв кучи син, който предава своите приятели?

— Лафизо ще разбере, ако те обработи както трябва.

Ласитър се изсмя пренебрежително.

— Не вярвам, че ще стори това. Почакай, докато направя моето предложение, Марко.

— Изглежда, е дебела работа. Иначе няма да си толкова сигурен — каза Марко. — Е, добре, Ласитър. Много съм доволен, че няма да ни създаваш трудности. Сега ще дойдеш с нас при шефа. И въобще не си втълпявай някакви глупости. Нямаш ни най-малкия шанс.

— Не се притеснявай — Ласитър махна небрежно с ръка. — В края на краищата, не съм самоубиец.

Той отвърза манерката с вода от седлото и отпи. След това извади едно шише от страничния джоб, за да си изплакне устата.

— Искаш ли и ти, Марко?

Хитрият мексиканец прие. Леденото настроение се бе превърнало вече почти в едно съвсем нормално отношение. Марко взе шишето и отпи голяма глътка. Питието беше „Кентъки бърбън“ от големите запаси на Френчи Финдли. Марко разгледа етикета на лунната светлина.

— Скъпа стока — установи той като специалист. — В Гила Бенд ли го намери?

— От доста време го нося в багажа си — отговори Ласитър. В последната секунда му бе станало ясно, че бе на път да направи голяма грешка.

Мексиканският негодник бе станал подозрителен.

— Мога да си представя, че те е скрила една жена — каза той нащрек. — Една съвсем определена жена.

— Не се напрягай! — посъветва го Ласитър. — Никога няма да разбереш, Марко.

— Почакай, докато моят шеф притисне тази лейди — ухили се Марко. — При него всеки става мек като восък. Може да се отнася дяволски грубо с някого. Дори и камък ще накара да проговори. Ще има да се чудиш, Ласитър. Доста си въобразяваш, но не всичко те е отминало все още.

— Направо изгарям от нетърпение — каза Ласитър презрително. — Какво има? Ще яздим ли най-после? Не мога да дочакам да погледна твоя голям шеф в очите.

— Не се радвай предварително, Ласитър.

Марко даде на съпровождащите го кратка заповед. Двама мъже трябваше да доведат конете, които бяха скрити малко по-нататък. Те веднага тръгнаха. Стъпките им заглъхнаха в нощта. Ласитър прецени, че конете са на най-малко половин миля, така че щеше да измине известно време, докато се върнат. Сега той си имаше работа само с четирима. А и настроението бе дружелюбно. Беше успял да приспи вниманието на бандитите и трябваше да предприеме нещо. Той всъщност нямаше ни най-малкото желание да се срещне с Ал Лафизо, тъй като хитрият кучи син бързо щеше да прозре, че противникът му няма никакво предложение. Ласитър не можеше да поддържа дълго този блъф. Каква голяма сделка да му предложи? Тук всичко отдавна е завладяно и контролирано от Лафизо и лешоядите му. Нямаше нужда някакъв чужденец да идва и да се прави на много умен.

„Четирима мъже!“ — мислеше Ласитър. Трябваше да успее. Марко отново глътна от шишето. Изглежда, нямаше намерение да го връща. Беше прекалено вкусно. Такава плячка не се връщаше доброволно обратно. Останалите трима негодници поглеждаха завистливо към предводителя си. В очите им се четеше ясното желание също да получат нещо от скъпото питие. Ласитър сметна, че е дошъл подходящият момент. Сега не трябваше да се бави. Беше и доста близко до пъстрия си кон. Едно решително движение, и той вече бе измъкнал уинчестъра от кобура на седлото.

— Никакво мърдане! — извика той остро. — Нямате никакъв шанс!

Тримата бяха като вкаменени. Огромен ужас сякаш бе сковал костите им. Марко отпусна шишето и се втренчи яростно в Ласитър.

— Значи това е благодарността за доброто отношение — каза той с горчивина. — А аз, идиотът, наистина повярвах, че ти действително искаш да направиш голямо предложение на шефа ни.

Той поклати глава с упрек. Изглежда, бе жестоко обиден, неговата гордост бе засегната.

— Премислих — каза Ласитър. — Може вашият дон Алберто да не се съгласи с моето предложение, а да заповяда да ме измъчват по ужасен начин до смърт. Съжалявам, Марко, но този риск е много висок за мен. Пуснете оръжията си! Хайде, какво чакате! Знаете колко съм бърз. Ще сте мъртви, преди някой от вас да стреля.

Марко държеше револвера си в лявата ръка, понеже в дясната стискаше шишето. С прикрито проклятие той пусна шестзарядния пистолет. Другите последваха примера му. Ласитър кимна доволно.

— А сега бягайте! — заповяда той. — Дотогава, докато вече не ви виждам.

След това смяташе да събере оръжията на бандитите, да се метне на пъстрия си кон и да изчезне. И вече ще внимава много. Втория път няма да успеят да го вкарат в такъв капан.

— Така и така няма да успееш да ни се измъкнеш, Ласитър — изръмжа Марко. — Още не си разбрал с кого си се захванал.

След това той се обърна и тръгна. Другите също се раздвижиха. Ласитър искаше да се метне на седлото. Точно в този момент разбра, че се е зарадвал прекалено рано. Два черни предмета изсвистяха във въздуха. Това бяха нещо като бухалки. Долетяха от две страни. Едновременно с това той вдигна пушката и стреля по фигурите, които се бяха появили зад него в лунната светлина. Единият предмет го засегна по главата, но той би преодолял това, въпреки че беше доста разтърсен от удара. Но вторият го удари така, че пред очите му експлодира море от звезди. Това бе последното, което усети.

Когато се свести, лежеше неподвижно на земята. Така го бяха овързали, че той едва можеше да си движи малкия пръст. Чувстваше се много зле.

Над себе си видя ехидно хилещото се лице на Марко.

— Знаех, че искаш да ме преметнеш, амиго — каза той без всякакъв яд. — Знаеш ли, през цялото време си играех с теб. Исках всъщност да разбера какво ще ми разкажеш. Трябва дори да те похваля. Ти си човек с фантазия. Това повтаряше и Алберто Лафизо. Той бе прозрял, че си голяма заплаха за нас. Утре или вдругиден ще стоиш пред него, амиго. За бога, отсега ми е жал за теб. Ще проклинаш деня, в който си дошъл в Гила Бенд.

И той дори се усмихна по начин, който трябваше да изразява нещо като съчувствие. По това Ласитър разбра, че го чакат ужасни часове.

— Няколко от моите хора през цялото време бяха наблизо — продължи Марко ехидно, — докато ти ми разказваше лъжите си. Наистина добро изпълнение, веднага щях да се вържа, ако моят шеф не ме бе предупредил изрично. Той добре те познава, амиго. Имай ми вяра, нищо не е останало скрито за него. Познава всяка тайна в тази област. Навсякъде има шпиони. А и своите приятели. Да ти издам ли откъде е така добре информиран за теб? Сигурен съм, че няма да се досетиш. Това според теб би било невъзможно.

Той щеше да си умре от смях. У Ласитър се надигна лошо предчувствие. Ставаше му ту студено, ту топло. Френчи! Наистина ли се бе излъгал в нея? Марко се огледа за хората си. Сред тях имаше доста индианци. Те бяха ияки от Сиера и Сонора, познати като извънредно войнствено и жестоко племе. Двама от тях, изглежда, бяха хвърлили тези бойни тояги, които се бяха превърнали в зла участ за Ласитър.

— Отдръпнете се малко назад! — заповяда Марко. — Искам да разговарям на спокойствие с него. Хайде, хайде, омбре!

Мъжете се оттеглиха, докато вече не можеха да чуват.

— Това всъщност е тайна, която знаем само Алеман и аз, най-близките му довереници — обясни Марко не без гордост. — Е, Ласитър? Досещаш се вече, нали?

— Френчи? — изръмжа той озлобено.

— В действителност тя се казва Франка — осветли го Марко. — И тя е от италиански произход като Алберто. Израсли са заедно в Ню Йорк. Франка имаше тази идея как може да се омотае мъж като тебе — той се изхили развеселено. — Първокласна идея, а?

Ласитър стисна зъби. Да му се случи такова нещо! Къде остана иначе сигурният му инстинкт? Ами разсъдъкът му!

Сега, когато знаеше истината, всичко идваше на мястото си. Защо, по дяволите, не бе помислил малко, когато тя му разказа различни неща, които не създаваха една цялостна картина! Защо, защо, защо?

На тази руса вещица се бе удало да приспи неговата бдителност. Бе успяла по най-обикновения начин на този свят, тъй като кой ли мъж в такава ситуация ще си задава неудобни въпроси!

Освен това тя го бе заблудила, че се намира в опасност и се страхува много от Алберто Лафизо. А той, голямото говедо, й бе обещал да преследва Лафизо и да го уличи, за да не може да я заплашва никога. Това животно! Тази проклета вещица!

— Тя ненапразно ти подари тези красиви часове — усмихна се мексиканецът. — Сега трябва да плащаш за това, амиго. Със своя живот. Сега ще ида до Гила Бенд и ще съобщя на Алберто, че съм те хванал. Знаеш ли какво възнамерява да прави с теб? Иска да те обеси насред Гила Бенд. На онова хубаво старо дърво. След това ще се занимае със стареца от Марикопа и малката метиска. Става въпрос за извънредно много пари, амиго.

И след тези думи той изчезна в нощта…

7.

— Ласитър тръгна на юг — каза русата жена на своя любовник. — Но аз съм сигурна, че иска да отиде в Марикопа. Иска да види метиската.

— Така ли каза?

— Не направо. Но това като жена го усещам. Той копнее по това момиче. Един път в съня си изрече името й.

— Мислиш, че е влюбен?

— И това също — тя се засмя принудено. Личеше й, че я обземаше ревност. Това го разяряваше. Лафизо винаги бе смятал, че за нея той бе големият улов. Поради това не се бе разтревожил, че се бе хвърлила на врата на Ласитър. Това бе все пак необходимо. Без тази изтънчена маневра никога не биха се приближили толкова до него. Но сега се изясни, че тя е изпитвала нещо. Той я хвана необуздано и я разтърси, докато тя възмутено изкрещя:

— По дяволите! Стегни се, Алберто! Ти се държиш като петел, който ревнува.

Той разбра, че го хванаха. Тя бе разбрала чувствата му.

— Откъде ти хрумна такава налудничава идея? — попита той лицемерно. — Защо трябва да ревнувам?

Тя не искаше да задълбочава нещата и се сгуши нежно до него. Така нежно, както бе възможно в сегашното й настроение. Във всеки случай се стараеше доста.

— О, Алберто! — изстена тя. — Ние двамата наистина не трябва да се лъжем. Достатъчно добре се познаваме. Аз усетих какво си помисли преди малко. И наистина имаш право. Този мъж съвсем не ми е безразличен. Харесвам цялото му държание. Бих дала много, ако ми се удаде да го привлека изцяло на моя страна. Тогава няма да се притеснявам за бъдещето си.

— А какво ще стане с мен, Франка?

— Между нас нищо няма да се промени — каза тя. — Ти ще си винаги единствен и първи за мен.

— Как само звучи това! — изръмжа той. — Мислиш ли, че ще мога да понеса да имам съперник.

— Остави — каза тя разсеяно. — Аз не го разбирам така. Искам да го спечеля само за наш съюзник и нищо повече. Повярвай ми, Алберто! Ако спечелим Ласитър на наша страна, няма да се притесняваме за нашето бъдеще. Той ще стане най-ценният ни съюзник! Важно е само да премахнем колкото е възможно по-скоро стария Карсън. След това нашият нов приятел може да се грижи колкото си иска за метиската. Разбираш ли как виждам нещата?

Той поклати глава отрицателно.

— Метиската няма да иска да участва. В никакъв случай. Ти си си създала една фиксидея, която не може да се осъществи, Франка.

— Въпреки всичко искам Ласитър в началото да не бъде нападан! — каза тя енергично. — Надявам се, че си казал достатъчно ясно това на твоите хора.

Той се усмихна успокоително и кимна.

— Не се притеснявай — излъга той. — Всичко ще стане, както желаеш. Преди тръгване дадох ясни заповеди на Марко и Алеман. Те трябва само да го наблюдават. Нали искаме да ни заведе до скривалището на Абел Карсън. Доволна ли си?

— Разчитам на думата ти, Алберто.

Тя го прегърна любвеобилно. Но това вече не му действаше особено.

Вътрешно той бе отписал тази жена. Единственото, което все още го интересуваше, бе нейното богатство. Но може би щеше да успее да се откаже от него. Трябваше само още малко да има търпение. Трескаво очакваше известие от новите следотърсачи, които бе наел. Бяха пима-апачи. Говореше се, че те можели да проследят следата на мравка по гола скала. Бяха четирима врели и кипели негодници, изхвърлени от племето си, които нямаха какво да губят. Тяхната мотивация бе желанието за мъст. Това ги правеше безценни. Една такава пружинка, която ги тласкаше, винаги би постигнала чудеса.

Алберт Лафизо се връщаше постоянно в мислите си към златото, което старият Абел Карсън бил открил в планините. Ако това приказно богатство премине във владение на Лафизо, то той окончателно ще се издигне до ранга на неограничен господар на този район. Това, между другото, сънуваше в последно време и през деня. Той не забеляза, че бе почти загубил чувство за действителността.

— Трябва да се върна при мъжете — каза той. — Те чакат в бара на Джейкъб. Може скоро да постъпят новини от нашия общ приятел.

Лафизо се освободи от русата жена и тръгна към вратата.

— Съобщи ми, щом научиш нещо ново — помоли тя. — Дано да не е забелязал, че е наблюдаван.

— Моите хора ще внимават — успокои я той. — Скоро ще ти се обадя, скъпа.

Жената се усмихна доволно. Този път тя не успя да прозре истинските му намерения. Инстинктът й не я предупреди. Мислите й бяха прекалено заети с Ласитър. И тя също се бе пренесла в особен свят на мечти. Вече почти съжаляваше, че не бе казала на Ласитър цялата истина, или поне част от нея. Тя можеше така да извърти нещата, че накрая да е в благоприятна светлина. Наля си едно уиски и изпразни голямата чаша с едно решително движение. След това си сипа веднага втора порция, после още една и постепенно мислите й започнаха да се объркват. Но тя не забеляза това. Напротив, чувстваше се така лека и остроумна, както рядко досега. Освен това изведнъж бе изпълнена от непоклатима самоувереност. Планът й придобиваше все по-ясни очертания. Нищо не можеше да спаси стария мъж от планините. В очите на богатата руса жена той беше най-големият размирник и коренът на цялото зло. Когато е мъртъв и вече не може да влияе на момичето със смесена кръв, то тя ще привлече Гила постепенно на своя страна. И Ласитър със сигурност ще й помага при това, без дори да знае или да подозира.

Френчи Финдли ще се представи като самата невинност. Не като хищно животно, а като мила, пълна с разбиране жена, която никога не е помисляла да лиши момичето от наследството, което й принадлежи законно.

Наследството на Гила се състоеше от едно ранчо и няколко сребърни мини в областта на Тумбстоун. Този проклет стар негодник от Марикопа бе узнал тайната. Той притежаваше ръкописно завещание, което бе попаднало по странно стечение на обстоятелствата в ръцете му. Само дяволът е имал пръст в това, беше мнението на русата жена, която някога се бе оженила за богат мъж и след това го бе погребала. Но старецът не узна тайната на това убийство. Успя само да разбере историята с намереното дете. Един ден той посети Френчи, вдовицата. Спокойно и вежливо й обясни, че е разбрал, че неговото осиновено дете Гила е дъщеря на Ейбнър Финдли и че той притежава също писменото и заверено от адвокат свидетелско показание, че не се касае за грешка. И при този адвокат във Феникс, чието име Карсън не каза, се намира също и завещанието на починалия Ейбнър Финдли, в което е упоменато, че всяко от неговите евентуални извънбрачни деца трябва да наследи равностойна част от наследството му. Разбира се, в завещанието си той се бе погрижил добре и за младата си жена Френчи. Тя, дори и да дели с едно или повече извънбрачни деца на своя починал съпруг, би била все още богата. Но това тя не можеше да приеме. Никога не би дала нещо от това, което тя си бе „заработила“ с много труд, както го наричаше. При това старецът от Марикопа дори не бе поставил големи искания. Не, напротив. Той бе предложил да се договорят, без да изкарват наяве отминалата любовна афера на починалия. Абел Карсън смяташе, че ще е достатъчно, ако мисис Финдли дари подходяща сума, за да се осигури бъдещето на Гила. Е, Френчи се престори на добра, но кроеше друго. Тя обеща на стареца, че, естествено, ще се погрижи за това. Той обаче трябва да има малко търпение, тъй като преди това тя трябва да се допита до финансовия си съветник във Феникс. С този отговор Абел Карсън си тръгна доволен. Хубавата руса вдовица обаче не бе мислила за нищо друго, освен да премахне бързо и незабелязано от пътя си стареца от планините, а също и тази Гила със смесена кръв. Дали старият вече е разбрал, че тя е смъртоносният паяк, който заплиташе носещите гибел паяжини? Но всъщност той не би трябвало и да се досеща. Тя се бе държала доста умело с него. Не бе допуснала и най-малката грешка. Освен това Абел Карсън бе в нейните очи един особено наивен глупак и при това много набожен и саможив. Не, подобен лапнишаран не може да прозре хода на мислите на такава хитра змия като Френчи. До днес тя бе мислила така.

Но междувременно се бяха появили съмнения.

Не бе ли възможно Карсън в действителност да е един дяволски хитър кучи син? Може да е наел Ласитър, за да проведе големия удар срещу нея. Може да не е дошъл сам, а със силна група, която стои готова да нападне по негова заповед в подходящия момент. Френчи изпи още една чаша. Тя поклати глава. На лицето й отново се появи тази самодоволна усмивка. Тя бе уловила новия си любовник Ласитър на въдицата. Ако е замислял нещо, то тя отдавна да е забелязала. Той бе така заслепен от любов, както и неговите предшественици. И в нейните ръце ще се превърне в това оръжие, от което тя имаше нужда, за да унищожи в подходящия момент и Алберто Лафизо. Но преди това той трябваше да свърши още няколко неща.

Русата престъпница посегна към малката сребърна камбанка върху мраморната маса и позвъни. Веднага след това дойдоха хубавите дъщери на Елфего Луция и Пила. Френчи ги огледа със задоволство…

В това време Марко Гутиерес пристигна, яздейки от юг, и спря пред бара на Джейкъб, който се бе превърнал в главна квартира на бандата. Ал Лафизо тъкмо се бе върнал преди няколко минути от своето тайно съвещание с Френчи.

Още по израза на лицето на Марко личеше, че той носи добро съобщение.

— Хванахме го, Алберто — изшептя той в ухото на водача и никой от бандитите не чу думите му, въпреки че бяха наострили уши.

— Това е добре — каза Лафизо и се престори на равнодушен, въпреки че вътрешно трепереше от напрежение. — Ела, това трябва да го обсъдим на спокойствие.

Те се оттеглиха в едно странично помещение, където можеха да говорят необезпокоявани.

Алберто Лафизо слушаше напрегнато. По лицето му личаха триумфалните му чувства и мисли. Рядко се случваше да се издава така. Той отново и отново потупваше своя довереник по рамото и го хвалеше. Марко бе изпълнен от дива гордост, но се ядоса, когато Лафизо между другото каза:

— Сега и Алеман да влезе с подобна добра новина. Аз дори усещам, че той въобще няма да се забави. На него може да се разчита.

Марко се усмихна сковано. Той почувства своя личен успех принизен от думите на Лафизо. При това Алеман не бе свършил все още нищо.

— Каква е задачата му? — попита Марко. — Извинявай, нямам понятие какво е ставало тук междувременно.

— Алеман нае четирима скаути-пима — отговори Лафизо. — Ако са толкова добри, както казват, скоро ще знаем къде е скривалището на стария сатана. Тогава въобще няма да се нуждаем от Ласитър.

— Какво ще стане с него?

— Ще бъде обесен — захили се Лафизо. — В никакъв случай не искам да пропусна това.

— А какво ще каже Франка?

— Тя е влюбена в това копеле — махна пренебрежително с ръка Лафизо. — Но това ми е съвсем безразлично. Ще опули очи, когато го залюлеем.

— Тогава тя ще се разсърди — каза Марко. — Мога ли да те помоля за една услуга, Алберто?

— Казвай! — Лафизо се усмихна в добро настроение. — На такъв боен другар като теб едва ли ще мога да откажа нещо.

— Тогава остави Ласитър на мен!

Очевидно Лафизо бе учуден. Той погледна Марко, сбръчквайки чело.

— Какво се крие зад това, амиго? Трябва да си замислил нещо съвсем определено.

— Така е. Не ме наричай веднага идиот, като ти кажа какво си представям. Аз…

Той се поколеба, като че изведнъж бе обхванат от съмнения, да не би да си е позволил извънредно много.

— Давай! — окуражи го Лафизо. — Проявявам разбиране към всички проблеми на хората си. Особено към твоите и на Алеман.

— Благодаря, шефе. Чувам с удоволствие това — Марко си даде кураж. — Значи, щом искаш да скъсаш с Франка, то ти всъщност можеш да ми я преотстъпиш. От мен ще излезе много добър утешител на вдовици и едновременно с това ще се погрижа собствеността й да попадне в подходящи ръце.

Това, което Лафизо чуваше, съвсем не му харесваше. Лицето му придоби изражение на отрицание.

— Щом имаме златото от Марикопа, нямаме нужда от вещите на Франка.

— На мене ще ми е достатъчно. Освен това тя е една расова жена. Такова благородно парче много трудно се намира насам. Хиляди мъже биха си облизали пръстите.

— Щом всичко свърши, можеш да я имаш — каза Алберто самодоволно. — Давам ти тогава свобода на действие. Но първо искам да видя Ласитър да виси на старото дърво. Това няма да позволя да ми се отнеме. От никого, Марко, дори и от тебе. Съжалявам, но това е окончателно решение и аз не мога да го променя.

В очите на Марко пламнаха искри.

— Тогава нямам никакъв шанс пред нея, Джеф — каза той с ръмжене. — Защо не ми дадеш Ласитър? Аз ще го убия някъде навън и ще го обявим за изчезнал, все едно че се е отказал или е станал жертва на някакъв негодник. Ние нищо не знаем. И аз ще вляза през отворени врати при Франка. По дяволите, Алберто, защо не ми позволиш това?

Лафизо бе брилянтен познавач на човешката душа. Той разбра, че в този момент не трябва да изостря докрай отношенията си с един от най-верните си помощници. Иначе покорният човек като Марко може да се превърне в опасен и преди всичко непредвидим противник. Изразът на лицето на Лафизо отново стана приятелски. Той потупа Марко по рамото.

— Окей, Марко. Ти ме убеди. Жената ще е твоя, но аз искам да присъствам, когато Ласитър бъде убит. Не бих искал за нищо на света да пропусна това.

Марко изведнъж бе отново покорен. Цялото му лице сияеше.

— Благодаря, Алберто. Знаех, че ще ме разбереш.

— Но първо трябва да имаме златото — ухили се Лафизо. — Това може да изиска доста работа.

И той имаше право.

8.

Абел Карсън живееше с осиновената си дъщеря в едно голо, скалисто кътче в планината Марикопа. Не беше лек животът, който водеха досега, но допреди няколко седмици бяха щастливи в своя малък, отдалечен от всички, скромен свят. Междувременно над тях бяха надвиснали заплашителни облаци. Старецът винеше себе си за нещастието, което ги бе връхлетяло. Защо бе толкова любопитен и така усърдно се бе ровил в миналото?

Апачите, които също живееха в тези планини като негови съседи, бяха мълчали дълго. Но той винаги се бе опитвал да разчупи тяхното мълчание. Те сякаш се страхуваха от призраците на някакво тъмно минало. Вярата им в тъмни богове на отмъщението и демони затваряше устата им. Но дойде денят, в който Лупо, един от вождовете на апачите от Уайт Маунтийн, легна на смъртно легло. Лупо бе баща на Таракума, което на езика на белите означаваше „трънлив цвят“. Случайно тя се запознала с един бял, който бил на лов в планините. Той се казвал Финдли. Двамата се влюбили. Мъжът искал да се ожени за нея и да я вземе в ранчото си, но нейният баща, вождът Лупо, казал, че белият мъж Финдли се е пошегувал с нея, тъй като никой бял, колкото и могъщ и богат да е, не може да си позволи да взема жена от племето апачи вкъщи. И той й забранил да се среща с Финдли, понеже това щяло да й донесе нещастие. Тя се подчинила на баща си, но след това разбрала, че очаква дете от белия си любовник. Това не можело да бъде крито повече от останалите. Скоро дъщерята на Лупо била подигравана от жените на племето и някои дори заплашвали да убият копелето, щом се роди. Когато тежкият час за нея дошъл, тя избягала в пустошта и изоставила новороденото в едно върбово кошче край Гила Ривър. След това се върнала в селото си, изрекла ужасни клетви, хвърлила се от една скала и намерила смъртта си. Направила го пред очите на всички, но никой не успял да я отклони от ужасната й постъпка. Преди това тя заплашила да пребивава между тях в различни образи, да наблюдава всяка тяхна стъпка и да чува всяка тяхна дума. Това било наказанието на боговете над племето, което я било отблъснало.

Тази ужасна случка се бе запечатала дълбоко в сърцата на тези обикновени, свързани с природата хора. И всеки път, когато се случеше нещастие, то се свързваше по някакъв начин с проклятието на Трънлив цвят.

Тази бе причината, поради която хората бяха мълчали толкова дълго. Едва на смъртния си одър Лупо бе доверил всичко на един демон, който най-накрая решил да облекчи душата му. Този демон бе Абел Карсън. Неговото любопитство бе победило страхопочитанието от смъртта. Днес той се проклинаше за това. Гризеше го гузната му съвест. Отправяше си все по-големи упреци. По-добре да не беше ходил при тази вдовица! Да не беше издирвал въобще този адвокат и нотариус от Феникс, който след смъртта на Ейбнър Финдли се бе разпореждал с наследството му.

Сега обаче камъкът се бе търкулнал и бе повлякъл след себе си лавина, която причиняваше ужасни опустошения и разрушения.

Беше късен следобед и брадатият старец седеше пред малката си къща, която бе построил от камъни със собствените си ръце. Беше се разположил удобно на пейката и четеше дебелата библия с кожена подвързия, която представляваше най-голямото му богатство. Всеки ден, ако времето позволяваше, в този час той седеше навън и тогава не само четеше, а и проследяваше най-съкровените си мисли. Гила бе вътре в кухнята и приготвяше вечерята. На двора и около малкото стопанство се мотаеха кокошки и от време на време някой от петлите пропяваше в настъпващата вечер. В долината и горе между скалите пасяха кози и овце. Беше мирна вечер както всяка друга.

Гила донесе хляб, сирене и мляко и постави всичко на масата пред пейката. Момичето бе станало много сериозно след ужасното преживяване в Гила Бенд. Вече бяха изминали четири дни, но Абел Карсън нито веднъж не бе я видял радостна.

Това преживяване така се бе запечатало в нея, че тя щеше да има нужда от много време, за да го изживее. Но, изглежда, никога нямаше да го забрави.

— Винаги мисля за нашия спасител — каза тя, след като седна срещу Абел. — Страхувам се за него! Дали въобще е жив?

— Твърдо съм убеден в това — отговори старият човек, въпреки че в действителност не бе така сигурен. — Ласитър е най-големият боец, когото съм познавал някога. Бандитите не могат да го победят така лесно. Моля се всеки ден за него и знам, че господ е прострял закрилящата си десница над главата му.

Старецът беше извънредно вярващ, поради това дори се срамуваше малко, че не бе казал на Гила това, което мислеше в действителност. И след като изговори думите си, той хвърли скрито поглед нагоре към небето и го помоли тайно за прошка за принудителната лъжа, която бе изрекъл.

— Да се надяваме, че ще получим скоро новини от съгледвачите апачи — каза тя с безпокойство. — Ако само имахме малък знак от него, че е жив!

— Трябва да сме търпеливи — каза той сериозно. — Всичко става така, както е записано в голямата книга. Ние сме безсилни, Гила. Никой не може да се намеси в хода на съдбата. Нека се доверим на нашия господар и пастир.

Те хапнаха хляб и сирене и пийнаха мляко. Небето бе тъмносиньо. Птичките пееха. Бе мирна вечер.

Тогава чуха шум, който не идваше от природата. Беше конски тропот.

— Жребецът е подкован — каза Абел Карсън. — Може да е Ласитър.

— А ако не е той? — попита изплашено Гила. — Не трябва ли за всеки случай да донеса някакво оръжие?

Старият мъж поклати отрицателно глава.

— Не се притеснявай, дъще, само един е и аз не вярвам, че е тръгнал на път с враждебни намерения. Иначе не би се приближил така открито на кон. Хора, които са замислили нещо лошо, се промъкват коварно като хищници или змии.

Ездачът се появи на оголения вход на долината. Приближи бавно. Не бе човекът, чието идване те очакваха. Беше непознат. Правеше добро впечатление, беше облечен в обикновени каубойски дрехи и имаше младежко лице с открит поглед. Млад мъж, който не излъчваше и полъх от заплаха.

— Добър вечер — каза той учтиво и леко разхлаби раздърпаната си широкопола шапка. — Надявам се, че не преча. На път съм за Гила Бенд и мислех, че ще стигна по-бързо целта си, ако мина напряко през планините, но като че ли съм се излъгал. Вече смятах да си търся място за пренощуване. Нямах никаква представа, че в тази област има заселници — той се усмихна открито и приятелски. Изглеждаше безобиден. Но това бе напълно погрешно впечатление. Ездачът изрови от джоба на седлото си една много прокъсана карта и я разгъна с доста труд. — Може би ще ми обясните къде се намирам сега — каза той учтиво. — Мога ли още днес да стигна?

Абел Карсън поклати глава.

— Невъзможно е — каза той. — Най-добре е да останете за през нощта тук. След това ще ви обясня накъде да яздите. Разбира се, че сте наш гост — старецът не изпита и следа от подозрение. В мислите си въобще не се съмняваше, че тук нещо не е наред. Беше голяма случайност, че младият каубой е намерил пътя за тази отдалечена долина. Момчето правеше добро впечатление. Как може човек да си помисли нещо лошо!

— Благодаря ви, сър — каза ездачът и слезе от коня. — Много сте гостоприемен.

Абел Карсън направи поканващ жест с ръка.

— Седнете, приятелю.

— Ще донеса чаша — каза Гила и се отправи към вратата на къщата.

В следващия момент я прониза ужас. Спря като вкаменена. Безобидният момък държеше в дясната си ръка револвер и каза с режещ глас:

— Стой на място, бейби! Или ще изографисам един от хубавите ти крака с парче олово.

Физиономията му се бе преобразила изведнъж в сатанинска маска. Сините му очи излъчваха жестока твърдост. Гила трепереше като подгонена сърна. Очите й блестяха. Тя искаше да направи спасителен скок към къщата и да грабне някакво оръжие, за да стреля в него. Неволно се сви, подготви се за скок и в следващия момент се стрелна към отворената врата.

Чужденецът се изсмя ехидно.

Абел Карсън затвори неволно очи. Той не се съмняваше, че младият бандит ще стреля.

Но не се чу изстрел.

Вместо това Гила извика пронизително. Беше викът на човек, който е изпаднал в още по-голям ужас.

Тя се бе блъснала в един тип, който току-що се бе появил в отвора на вратата. Той бе индианец. Пима-апач, както можеше да се разбере от пъстрата превръзка на челото му. Той хвана Гила и я задържа. Тя се бранеше и отчаяно се опитваше да се отскубне. Апачът се изсмя ехидно и я удари силно с отворена длан. Главата на момичето политна настрана, а апачът я удари още веднъж и я хвърли грубо на земята.

Абел Карсън скочи и искаше да се притече на помощ на Гила. Но младият бандит се изпречи на пътя му и заби цевта на револвера в тялото му.

Старият човек се приведе напред от болка и негодникът го удари зад тила с дулото.

Абел Карсън рухна без звук на колене, след това се отпусна на една страна и остана неподвижен.

Широкоплещестият апач, който държеше момичето, се наведе над жертвата си и бръкна под обикновената синя ленена рокля, която носеше Гила. При това издаде похотливо ръмжене. Очите му блестяха заплашително. Той гледаше на Гила като на своя плячка.

— Остави това, Чарли! — прозвуча глас зад него. Той погледна враждебно през рамо мъжа, който току-що бе влязъл през вратата.

— Аз съм Лапата на пума — изръмжа той, — а не Чарли.

Високият, сух бял мъж с кокалесто лице се изплю презрително близо до мокасините на апача. Това бе голяма обида и индианецът се сви неволно, преди да нападне.

Белият беше Алеман, бившият легионер, който след мексиканската война против французите се бе озовал в Америка. Той беше хладнокръвен негодник. Един поглед в сивите му очи бе достатъчен, за да полазят тръпки по кожата на човек.

— За мен си Чарли — каза той високомерно. — Всички вие за мен сте Чарли. Все още ли не сте разбрали това? Предупреждавам те. Който не се подчинява, може да изчезва. Пусни сега жената!

Индианецът беше раздразнен до крайност. Той пусна момичето, но в същата секунда мълниеносно извади един нож и поиска да го забие в сърцето на белия с голямата уста.

Алеман беше обаче още по-бърз.

Неговият револвер изтрещя и индианецът бе отхвърлен назад от куршума. Ножът му описа полукръг във въздуха и падна пред ботушите на бившия легионер.

Апачът направи още две-три колебливи крачки и се строполи на колене.

Другите пима-скаути изскочиха от къщата, където бяха започнали да плячкосват. Бяха им обещали тържествено, че могат да правят това. Също и че метиската ще им принадлежи, ако те успеят да намерят тази долина.

Те бяха успели. Бяха наистина най-добрите следотърсачи, които човек можеше да си пожелае. И сега искаха да им отнемат наградата за техния труд?

Не! Само това не!

Те разбраха това, когато видяха, че Алеман нямаше и намерение да прибира пистолета си обратно в кобура.

В техните очи това бе смъртна присъда.

Тези бели кучета ги бяха излъгали. Вече бяха убили и един от техните. За другите трима това бе решителният момент. Като светкавица ги прониза сляпа, убийствена ярост, която зовеше за борба и отмъщение. Те знаеха, че са обречени на смърт. Искаха поне да загинат в бой и да вземат една част от предателските бледолики със себе си във Вечните ловни полета. Това беше една кратка безмилостна борба. Един от белите бандити бе улучен смъртоносно, двама други бяха ранени.

Тримата пима бяха убити от изстрелите на белите. Алеман зареди отново с безразлично лице револвера си.

— Така може би е по-добре — каза той цинично. — Дори съм им благодарен, че ни дадоха повод. Така и така не можехме да ги оставим живи. Един ден те щяха да ни предадат, така както предадоха своите съплеменници. Такива койоти не ни трябват.

С това въпросът за него бе приключен. Мъртвите бяха извлечени настрани. Алеман отправи студения си, сякаш змийски поглед към Гила, която бе дълбоко разтърсена. Тя седеше сломена и бе притиснала ръце към лицето си.

Абел Карсън лежеше все още като мъртъв пред пейката.

Момичето със смесена кръв потръпна като от болка. За Гила цял един свят се бе срутил. Сега всичко бе станало много, много лошо.

Това трябва да е краят.

Тя почувства как някой постави ръка на рамото й. След това чу Алеман да казва:

— Не се дръж така, бейби! Няма да ти направим нищо.

— Пуснете ме! — прошепна тя. — Махнете кървавите си ръце от раменете ми!

Неволно мъжът погледна дясната си ръка.

— Не виждам кръв — ухили се той.

— Много добре знаете какво имам предвид, Алеман! — каза тя с такова презрение, че дори този бивш легионер потръпна. Това отново го накара да изпадне в ярост.

По дяволите! Какво си въобразява тази вещица!

Той я вдигна и я вкара в къщата. Имаше една удобно подредена всекидневна. Тук той блъсна Гила върху твърдия килим и постави крака си върху нея.

— А сега ме чуй внимателно, бейби! Тази игричка може да завърши добре за теб и стареца, ако сте разумни. Не сме заинтересовани да ви убиваме. Имате шанс да живеете отново тук мирно. Ще ви оставим на спокойствие, щом ни издадете тайната си.

В очите й блесна подозрение. Тя вече не бе в състояние да мисли съвсем ясно.

— Каква тайна? — изстена тя. — За бога, ще ви кажа всичко, каквото искате да знаете. Но оставете мен и баща ми на мира. Какво сме ви направили? Защо в Гила Бенд вашите хора нападнаха нас и нашите приятели? Какво искате?

Тя хлипаше. Алеман махна крака си и се засмя примирително. Той се наведе към нея като джентълмен и внимателно й помогна да се изправи. Бе разбрал как трябва да се отнася с нея. Изведнъж му стана ясно, че бе направил редица грешки. Той би бил вече много близо до целта, ако бе опитал с добро. Но Пийт Мърфи бе провалил всичко, този глупав негодник. Алеман го бе избрал специално и го бе пратил напред, защото младежът изглеждаше мекушав и честен. Така никой не се досещаше, че в действителност той бе брутален, безмилостен убиец.

Алеман му бе казал да спечели доверието на стария овчар и на осиновената от него полуиндианка. Едва тогава Алеман щеше да реши по-нататъшните събития.

Но глупакът Пийт прекалено рано се бе вслушал в инстинкта си на убиец. Само защото безобидното момиче искаше да му изнесе от къщата нещо за ядене и пиене, Пийт бе изпуснал нервите си и помисли за някаква хитрост.

Всички тези глупаци бяха еднакви. Те страдаха от един вид мания за преследване, виждаха зад всеки ъгъл и зад всеки храст неприятел само защото съдеха за другите по самите себе си.

Но дори и момичето да е замисляло нещо, за Пийт би било детска игра да я обезвреди.

Алеман изправи едно кресло за Гила и леко я накара да седне. Той бе променил изведнъж тактиката си и момичето забеляза това. Тя отново бе станала странно тиха. И сама не можеше да си обясни защо, но почувства, че мислите й течаха ясно. Към това се прибавиха спокойствие и самоувереност.

— Как е баща ми? — попита тя. — Може би той ще успее да ви помогне за изясняване на тайната. Ако крие нещо, то досега не ми е казал нищо.

Тя се учуди сама на себе си, че каза тези думи.

И при това беше съвсем спокойна. Какво е станало с нея?

Изпълни я дори дух на съпротива и желание за борба.

Не! Няма така лесно да се предаде, както си представя този негодник! Но е нужно да го заблуди. Не би трябвало да се разкрива ни най-малко. Беше важно да подхване играта му.

Той й се усмихна. Този подлец! Дори успя да придаде приятелско изражение на сухото си, кокалесто лице, въпреки че сърцето му бе леденостудено.

— Умно е, от ваша страна, Гила — каза той, — че започнахте да мислите реално относно вашата ситуация. Ясно ви е, че сте в наша власт — вие и старият мъж, когото наричате свой баща. Сама знаете това, Гила. Не се мъчете да скриете тайната си. Аз принадлежа към водачите на една голяма, силна организация. За нас нищо от онова, което става в този район, не е тайна. Поради това ние имаме и всички информации, които се отнасят до вас и Абел Карсън. Поради това въобще не се опитвайте да ни заблуждавате. Безполезно е. Надявам се, че сте ме разбрали, Гила.

Тя бе подпряла лакти на масата и отново бе скрила лицето си с ръце. Бе направила това, за да може да се концентрира по-добре.

— Попитах за баща си — каза тя уморено. — Защо не получавам отговор?

— Старият мъж е сравнително добре — каза бандитът с цинична усмивка. — Той все още е в безсъзнание, но все някога ще се свести. Не трябва да се притеснявате. Вече разпоредих на хората ми да се отнасят добре с него, когато той се свести. Засега и косъм няма да падне от главата му. Но това зависи най-вече от него. И до голяма степен от вас, мис Гила — само колко вежлив можеше да бъде Алеман!

И Гила се престори, че е облекчена.

Тя дори успя да му се усмихне. Почувства, че притежава силата да устои на този подлец и да го примами по грешна следа. Тя се престори на отчаяна.

— Но какво мога да направя аз? — извика през сълзи. — Аз въобще не знам какво искате от мен.

В престъпния мозък на Алеман в последните минути се бе оформил един, колкото и дързък, толкова и необикновен план. Беше покълнало семето на дяволско хрумване и бе започнало да дава носещите гибел плодове.

— Внесете стария мъж вътре! — каза той. — И внимавайте с него! Иначе ще ме опознаете добре!

Малко по-късно Абел Карсън лежеше на кушетката в дневната. Той отново бе в съзнание.

Алеман му остави време да си почине.

Те пиеха уиски, докато хитрият бандит с много фантазия разказваше на стареца какво всъщност се бе случило тук „в действителност“.

— Момчето, което търсеше при вас подслон, мистър Карсън, бе един безчувствен убиец. Ако не бяхме нападнали в подходящия момент, той щеше да се превърне в кръвожаден вълк. Вие знаете колко брутално ви преби той. Тези четирима пима-апачи бяха негови съюзници. Искаше на своя глава да направи голям улов. За това той си получи заслуженото от нас. Аз дадох заповед да го разстрелят. В този момент го закопават някъде заедно с приятелите му — пима-апачите. Аз спасих живота на вас и на вашата дъщеря.

С тези думи той обобщи всичко, което уж бе станало през последния половин час.

Старият овчар, философ и мъдрец Абел Карсън бе търпелив слушател. Той бе погледнал няколко пъти Гила. Разменяха си тайни сигнали, за които Алеман нямаше и най-малката представа.

Въпреки че негодникът притежаваше остър и логичен ум, липсваше му инстинкт. От него майката природа му бе дала доста малко.

Абел Карсън прие играта.

Той трябваше да се опита да спечели време.

— Готов съм да преговарям с вас, Алеман — каза той. — Но, изглежда, ще е по-добре, ако обсъдим подробностите без слушатели. Отпратете, моля ви, хората си навън! И се погрижете никой от тях да не ни подслушва.

Кокалестото лице на бившия легионер придоби израз на хитра лисица.

— Това е добро предложение — каза той. — Съгласен съм.

Последваха няколко кратки заповеди към мъжете, които се радваха на особеното му доверие. След две минути бяха сами: старият мъж, момичето и Алеман.

— Готов съм да ви направя мой партньор и съдружник, мистър Алеман — каза Абел Карсън. — Но аз поставям някои условия. Трябва да съм сигурен, че не играете някаква фалшива игра с мен и че мога да разчитам стопроцентово на вас. Поради това очаквам доказателство за добрата ви воля — той погледна напрегнато в очите на негодника.

— Какви са условията? — попита Алеман. — Но аз ви предупреждавам, мистър Карсън. Не поставяйте много високи изисквания! Ако ме разярите, ще плюя на златото и ще направя кълцано месо от вас и от дъщеря ви. По-добре да не се опитвате да играете нечестно с мен.

Абел Карсън си позволи още едно малко уиски.

— Става въпрос за най-добрия приятел, когото имам — каза той. — Щом той застане тук пред мен, ще сключим нашата сделка, мистър Алеман.

— За кого става въпрос?

— Ласитър.

Долната челюст на сухия мъж увисна.

— Не искам да имам нищо общо с този тип! — изсъска той. — Ласитър е едно бясно кръвожадно животно.

— Той е моят най-добър приятел — каза Карсън спокойно.

— Откога?

— От цяла вечност. Аз го извиках, защото трябваше да ми помогне да разработвам на спокойствие златната жила. Ако не видя отново жив моя приятел Ласитър, няма да съобщя мястото на находището. Можеш дори да ме убиеш, Алеман. Ще умра с чувство на удовлетворение и с увереността, че ти никога няма да достигнеш целта на мечтите си — физиономията на Алеман отново излъчваше коварство.

— Нищо ли не означава за теб, Карсън, ако Гила умре?

Старият мъж и момичето си размениха само един кратък поглед.

— Ако Ласитър е мъртъв, и аз не искам да живея повече! — извика Гила с решителност.

— И твоят шеф Лафизо ще те накаже, понеже си се провалил, Алеман. Тогава няма да имаш съвсем нищо. Той ще те изтезава по ужасен начин до смърт. Ти знаеш как той прави това.

Алеман се захили дяволски.

— А аз научих много от своя шеф! — каза той. — Искам да видя все пак колко сте силни в действителност.

Той издаде заповед. Във всекидневната нахлуха мъже.

Абел Карсън и дъщеря му бяха изведени навън в хладната нощ.

Те знаеха, че ги чака адът. Но решиха да останат твърди…

9.

Ласитър продължаваше неуморно отчаяните си усилия. Ако се откажеше сега, той бе загубен.

Единственият му минимален шанс се състоеше в това, че бе получил отсрочка на екзекуцията, благодарение на факта, че Ал Лафизо искаше да направи от нея ужасен спектакъл.

Това той правеше заради своя имидж. Доставяше му дяволско удоволствие да всява страх и ужас. Но точно този уклон към садизъм бе доказателство, че Лафизо не притежава необходимите духовни сили да направи своя най-голям удар, който би му помогнал по пътя към безмерното богатство.

Той беше глупак. Оставяше се да го използват като инструмент. У него Френчи виждаше точно подходящата маша.

Един ден, в близко бъдеще, цялата банда щеше да бъде зад решетките или на бесилката.

Само русата жена от Гила Бенд би успяла да докаже своята невинност. Тя поне все още живееше с тази надежда. Но не би могла да знае, че междувременно Марко бе изпял вече нещо от това, което трябваше да бъде строга тайна.

Беше един от онези моменти, в който повече от преуспяващите бандити правеха съдбоносна грешка. Това се случваше почти винаги, когато те се чувстваха напълно уверени в победата.

Наистина за Ласитър нямаше и най-малък шанс. Негодниците го бяха вързали не с въжета, а с кожени ремъци, които не поддаваха нито на милиметър, колкото и пленникът да се напрягаше с цялата сила на мускулите си. И колкото по-усърдно той се мъчеше, толкова по-лошо ставаше. Тези ремъци бяха тънки и сякаш все повече се впиваха в кожата и в плътта му, вместо да се разхлабват. Нападнаха го още по-отчайващи мисли, когато забеляза, че крайниците му все повече отмаляваха. Длани и ръце, крака и ходила започваха да се вцепеняват по такъв начин, че щеше да е нужно дълго време, преди човек отново да може да ги използва нормално.

Надеждата му постепенно започна да изгасва. Но изведнъж той почувства, че не е сам. Чу шепот близо до ухото си.

— Остани съвсем спокоен! Ще прережа ремъците ти. След това ще изчезна отново. Повече не мога да направя за теб…

Един пръст легна върху устните на Ласитър, когато той поиска да отговори.

— Не казвай нищо! — изшептя неговият освободител.

Ласитър почувства, че натискът на ремъците му намаля.

Той трябваше с всички сили да стисне зъби, за да не извика от болка, когато животът с милиони малки иглички започна да се връща в крайниците му.

Неговият спасител бе изчезнал. Той беше апач. Това се познава по мириса, ако човек достатъчно дълго е имал работа с индианци. Те намазваха кожата си с есенции, които бяха чужди на белите и чийто мирис те считаха за воня.

Обратното също важеше за индианците. Те често мръщеха нос, когато още отдалеко надушваха парфюма на белите.

Ласитър лежеше напълно неподвижно и чакаше търпеливо, докато неговото измъчено тяло постепенно се възстановяваше.

Вече се зазоряваше. Небето се покри с първите светли проблясъци. В лагера цареше тишина. Бандитите бяха празнували дълго. Всеки от тях мъкнеше постоянно със себе си значителен запас от уиски. Това бе също така важно, както и провизиите.

Тримата постови дремеха, обвити в наметалата си. Спокойствието ги приспиваше. Чувстваха се напълно сигурни. Нищо не сочеше за наличието на някакъв неприятел. Освен това те знаеха, че Ласитър е единак. Единствените му приятели бяха старецът от Марикопа и метиската. Двамата не можеха да направят нищо против бандата.

Бяха десет мъже, всеки от тях бе опитен боец. Можеха да се справят с многократно по-многоброен противник.

Ласитър се обтегна незабелязано. Той почувства как мускулите и жилите му постепенно ставаха отново гъвкави. След това започна внимателно да пълзи. Подобно на змия и почти безшумно се придвижваше напред. Тримата постови бяха седнали на три възвишения, от които можеха добре да контролират сухата околност. За това, което ставаше зад тях в лагера, нямаше нужда да се интересуват. Те знаеха, че е напълно невъзможно за пленника да се освободи сам. Това не би му се удало дори и да има силата на мечка.

Въпреки това Ласитър бе извънредно внимателен.

Спящите бандити лежаха около загасналия огън. Там се намираха и оръжията на Ласитър. За да ги стигне, трябваше да премине през двама от негодниците. Нямаше да успее, ако заобиколи, тъй като спящите образуваха почти затворен кръг около загасналото огнище.

Нервите на Големия мъж бяха опънати докрай. Той вече бе близо до първия спящ. Мъжът хъркаше силно, но изведнъж престана. Неговият инстинкт трябва да го е предупредил насън. При мъже от неговия сорт това не бе рядкост. Те приличаха на диви животни, чиято бдителност дори и насън никога не намираше покой. Прекалено много чувството за постоянно преследване бе навлязло в тялото и кръвта им.

Близо до мъжа лежаха пушка и пистолет. Обичайно беше преди сън оръжията да се оставят винаги под ръка. За тази предпазна мярка бандитите се сещаха дори и когато бяха така пияни, че нямаха никакви други ясни мисли.

Ласитър грабна мълниеносно револвера.

Негодникът отвори очи, изправи се изведнъж и отвори уста, за да нададе предупредителен вик.

Ласитър удари с дулото на револвера, но не успя напълно да задуши този вик. Докато мъжът се свличаше, неговият другар се събуди и се изправи. Ласитър за втори път замахна с дулото на револвера. Бандитът се свлече до приятеля си. Всичко се бе случило дяволски бързо и сравнително без шум. Но то бе достатъчно, за да събуди и някои други от спящите.

Ласитър хвана пушката на първия за цевта и я размаха като кривак. Негодниците бяха прекалено изненадани, за да могат да се противопоставят решително на това нападение.

Ласитър ги поразяваше така, както попадаха под приклада, който в случая играеше ролята на боздуган от каменната епоха.

Той прекрачи изпадналите в несвяст мъже и едновременно с това грабна колана с револвера и уинчестъра си.

Досега събитията се бяха развивали безшумно. Но това се промени, когато Ласитър се затича с дълги крачки към мястото, където бяха вързани конете.

Мъжете, които той не бе уцелил, разбраха най-после какво става.

Те изкрещяха яростно.

Проехтяха изстрели и първите куршуми изсвириха опасно близо край ушите на Ласитър.

Той прескочи един скален отломък и залегна зад това прикритие. С голяма скорост изстреля патроните от своя уинчестър и продължи огъня с пушката на бандита, когото беше изненадал първи.

Стреляше, без да се цели много. Въпреки това силни викове на болка доказаха, че бе улучил болезнено някои от негодниците.

Той разбра, че за начало това им бе напълно достатъчно. По съответна заповед те се прикриха и тези няколко секунди той използва, за да скочи на крака и изтича към конете, които бяха станали неспокойни.

Противниците му разбраха какво има той предвид и стреляха като луди. Те не се съобразяваха с конете, между чиито тела Ласитър току-що се бе прикрил. Няколко животни бяха улучени. Едните, умирайки, падаха, други бяха само болезнено ранени, което ги хвърли в още по-голяма паника. Всред бъркотията Ласитър намери своя пъстър жребец, който, също както конете на бандитите, не бе оседлан. По примера на команчите в следващия момент Ласитър висеше на едната страна на изпитаното животно и изчезна сред другите изпаднали в паника.

Едва сега неговите неприятели спряха да стрелят. Те бяха разбрали, че за тях бе само от вреда, ако убият още от своите коне. Те така и така след известно време щяха да се върнат пак тук, щом уплахата им премине.

Ласитър знаеше, че засега можеше да си отдъхне. Той се изправи на седлото и продължи. Конете на бандитите останаха назад и почнаха да пасат трева. При това те бавно се приближаваха към лагера, тъй като там се намираше единственото място за водопой в началото на пустинята Гила.

Водата и за Ласитър бе проблем. Освен ужасната жажда, го измъчваше и глад. Струваше му се, че е изминала цяла вечност от времето, откакто бе хапнал последното си нормално ядене.

Небето стана по-ясно и звездите избледняваха все повече и повече. Ласитър бе яздил две мили, когато изведнъж двама ездачи на неоседлани индиански мустанги се приближиха към него. Те поздравиха с отворена ръка: знака на мира. Ласитър знаеше кой се намираше пред него. Бяха двама млади чирикауайиа. Той прецени, че са по на около шестнадесет години. Вместо седла техните мустанги носеха цветни покривала. Обикновени, изплетени от тънка кожа, хакамори изчерпваха цялото конско снаряжение. Младите апачи носеха панталони „Левис“ и карирани памучни ризи, а вместо превръзки на челото и пера, имаха шапки. По външността си те приличаха доста на белите. Въобще не излъчваха войнственост. Бяха въоръжени с лък и стрели. В резервата си в планините имаха и огнестрелни оръжия, но тук, навън, бе за предпочитане да се появяват без тях.

— Старецът Абел ни изпраща — каза единият младеж. — Трябваше да разузнаем какво е станало с теб, Ласитър. В Гила Бенд научихме, че вечерта си тръгнал. Тогава проследихме дирите ти и те намерихме.

— Ти ли беше този, който ме освободи? — попита Ласитър и погледна младия апач с уважение.

— Не, това бе моят приятел Пийт — каза младежът. — При нас той носи името Сина на змията, понеже може да пълзи безшумно.

— Благодаря ти, Пийт, Сине на змията — каза Ласитър на другия младеж. — Двамата заслужихте награда. Пожелайте си нещо. Аз ще видя дали ще мога да изпълня желанието ви.

Двамата мълчаха смутено.

— Аз сега така и така не мога нищо да ви дам — усмихна се Ласитър. — Затова просто да отложим за по-късно. Тези негодници ме ограбиха напълно. Какво смятате да правите сега?

— Ние ще се върнем обратно и ще разкажем на стария Абел какво се случи. Той и Гила много се притесняват за теб.

— Кажете им да бъдат нащрек! — поръча им Ласитър. — Аз ще дойда колкото е възможно най-бързо. Но преди това трябва да свърша нещо много важно.

Един от младежите взе меха си от козя кожа и го подаде на Ласитър.

— Задръж го. Сигурно си много жаден.

Ласитър пи на малки, предпазливи глътки.

— Къде отиваш сега? — попита Пийт, Сина на змията. — Старият Абел ще ни пита.

Ласитър се поколеба. Дали бе правилно да довери на тези млади, неопитни момчета такава важна тайна?

От друга страна, бе важно Карсън и момичето да получат това предупреждение. Ако нещо се случеше с Ласитър, двамата трябваше да знаят кой е всъщност действителният враг.

Вероятно Абел Карсън бе открил в планините златна жила и за нея е чула първо Френчи Финдли. Тя е извикала след това приятеля си от младини Лафизо, който е трябвало да свърши черната работа тук заедно с бандата си.

Ласитър така виждаше нещата, тъй като не знаеше първоначалните причини. Той нямаше и най-малкото понятие, че в началото е ставало въпрос за спор около наследство. Затова се реши на едно безобидно решение, като каза:

— Кажете на Абел Карсън, че ще посетя мисис Френчи Финдли. Имам да обсъждам нещо много важно с нея.

Двамата млади апачи кимнаха с безизразни лица. Не искаха да бъдат неучтиви и да го отрупват с въпроси, поради това обърнаха мустангите си и помахаха на Ласитър.

— Бъдете предпазливи, приятели! — извика им той. — Една банда бледолики е навлязла във вашите планини, за да открият Абел и Гила. Кажете на двамата, че смятам за добре, ако си потърсят ново място за подслон. Както чух, престъпниците са наели пима-скаути. В случай на нужда двамата да се оттеглят още по-навътре в планините. Яздете колкото е възможно по-бързо, приятели! Притеснявам се много за стареца и дъщеря му.

— Защо не дойдеш с нас, Ласитър?

— Трябва да свърша нещо важно.

Те се отдалечиха, яздейки. Ласитър пое в друга посока. Трябваше да свърши нещо по-важно. Така мислеше той.

Не можеше да предполага, че в планините Марикопа приятелите му се намираха в дълбоко отчаяние. Щеше да язди като бесен, ако знаеше това.

Мислите му бяха прекалено съсредоточени върху следващата стъпка, която смяташе да предприеме. Той искаше и трябваше да изтръгне злото из корен. В това бе твърдо убеден.

Френчи значи беше тайната господарка на лешоядите от Гила Бенд. Все още не можеше да повярва напълно в това. Тайно се вкопчваше в надеждата, че Марко нарочно му е разказал лъжа. Направил го е от ревност, понеже тези бандити бяха лапнали по Френчи и искаха да пратят всеки съперник по дяволите.

Във всеки случай ще проведе един сериозен разговор с нея, преди да я осъди.

Ласитър искаше да язди направо към Гила Бенд, но, от друга страна, бе по-добре да прикрие следите си.

Той насочи коня си на изток, където местността ставаше по-хълмиста. Хвърли поглед на картата и стигна до извода, че вероятно това са планините Суси. Там бе отбелязана и една малка река, която обаче по това време на годината би трябвало да е пресъхнала или да има съвсем малко вода.

Ласитър постоянно се оглеждаше, но от преследвачи не се виждаше и следа.

Преди да се съмне напълно и първите слънчеви лъчи да огреят земята, той стигна подножието на планините. Това беше идеална местност за мъж, който бягаше. Тук съществуваха безброй възможности да се заблудят евентуални преследвачи или да бъдат привлечени в засада, която би се превърнала за тях в смъртоносен капан.

Ласитър не бързаше. Той премисли още веднъж всичко основно и поради това сега неговото решение да се скрие за няколко дни бе твърдо. Това ще обърка противниците му и ще ги накара доста да си поблъскат главите.

Да, по дяволите, защо трябваше да се впуска в борбата така неподготвен, когато неговите неприятели само чакаха в бързината да направи някоя грешка!

Той имаше време.

За Абел Карсън и девойката въобще не трябваше да се притеснява. Опитният старец със сигурност ще вземе необходимите предпазни мерки, когато получи предупреждението на Ласитър по двамата млади чирикауайиа. Вътрешно Големият мъж почувства облекчение, когато стигна до това заключение. Той продължи по-нататък през планините и от време на време се изкачваше по възвишенията, за да се огледа за подозрителни облачета прах. Но планините се разстилаха тихи и привидно безлюдни, докъдето стигаше погледът му.

Изглежда, бандата бе разбрала, че засега няма смисъл да предприема преследване. Те първо трябваше да хванат конете и да се погрижат за ранените си.

Може би междувременно Марко Гуетиерес се бе върнал от Гила Бенд. Ако е така, то сега със сигурност в бандата е настанал ад. Навярно отново ще има екзекуция.

Това бе една сбирщина от душевно болни. Ласитър рядко бе виждал бандити да се подлагат на такова тероризиращо господство. Това бе някак си перверзно.

Ласитър отново и отново премисли всичко, докато яздеше своя пъстър кон през планинската местност.

Беше късен следобед, когато чу изстрел. Веднага след това втори. После отново стана тихо.

Той продължи в посоката, от която до ушите му достигнаха гърмежите. Дори си помисли, че не би било зле да срещне самотен ловец, който току-що е убил някакъв дивеч.

Ласитър не мислеше за бандити. Ако в този планински свят се чуят два единични изстрела, то това може да е само някой ловец. След половин час той бе приятно изненадан. Видя малка църква, около която имаше няколко ниски постройки. В близост минаваше корито на рекичка, която почти бе пресъхнала.

Преди местността е била доста хубава плодородна долина. Ласитър разбра това по остатъците от някогашна буйна растителност. Междувременно там долу всичко бе станало жертва на сушата. Такива местенца човек откриваше отново и отново на югозапад. С надежда хората се бяха заселили някъде и твърдо вярваха, че и за в бъдеще ще бъде така, както го бяха заварили, и тогава природата, с нейната непредсказуемост, бе развалила плановете им.

Така беше и с тази долина, която се простираше пред очите на Ласитър, където преди сто или повече години е била построена тази мисия. Вероятно това е било още по времето на испанското господство. Подобни мисии най-често са били и опорни пунктове на армията и често прерастваха в цветущи търговски спирки.

Тук обаче бяха избрали неподходящо парче земя. Но все пак там долу все още имаше живот.

Ласитър видя на площада между църквицата и постройките един мъж в кафяво расо.

Монахът бе окачил на една греда мъртва коза и тъкмо я дереше. Той извърна за кратко глава, когато чу тропота на коня. Меките черти на лицето му изразяваха приятелска усмивка.

— Трябваше да го застрелям — каза той тъжно. — Беше най-добрият козел в цялата долина и има вече доста поколения. Наричах го Хулиян. Глупавото животно се катереше горе по скалите и падна. След това лежеше със счупен крак. Трябваше да прекратя мъките му.

— Чух два изстрела — каза Ласитър.

— Първия път не улучих — каза свещеникът. — Не съм особено добър стрелец. Освен това ми бе тъжно за Хулиян. Вероятно поради това ръцете ми трепереха.

Той отново се върна към работата си, за да може окончателно да одере козела. Работеше бързо и сръчно.

Ласитър слезе от коня.

— Отново ще имате запаси за известно време, отче — каза той, за да поддържа някакъв разговор. Междувременно слюнката му пълнеше устата, като си помислеше за печеното, което може да се приготви от месото.

— Аз съм един скромен човек — усмихна се свещеникът. — За дълго ще ми стигнат запасите от това месо. Освен това се упражнявам в аскетизъм. Това засилва духа и волята. Аз съм отец Франциско и се грижа за душевния мир на хората, които живеят разпръснато в тези голи планини. Сигурно сте гладен, мистър…

— Името ми е Ласитър.

— Радвам се, мистър Ласитър.

— Не е нужно да ме наричате мистър, отче.

— Съгласен съм с вас, Ласитър. Аз също съм против тези изрази на учтивост. Те най-често се използват, за да скрият истинските мисли на хората.

Той направи последните кръгови разрези по задните крака на животното и смъкна кожата. След това я подаде на Ласитър.

— Бихте ли я закачили там на гредата?

— Разбира се, отче.

— След това ще има сочно печено — усмихна се монахът. — Сигурно сте гладен.

— Като вълк.

— Няма нужда да чакате дълго.

Ласитър занесе кожата до гредата, която бе поставена специално за сушене между две останки от стена. Едва бе стигнал, когато неволно трепна. До ушите му достигна вик. Той сякаш дойде от много далече и като че ли бе заглушен от нещо. Вероятно от дебели стени.

Ласитър се престори, че нищо не е чул, и продължи спокойно по-нататък. Една мисъл го прониза.

Беше част от историята, която му бе разказал Бърт Олсън, малко преди да се отправи на пътешествие към вечността.

В бандата имало един негодник, който с удоволствие се преобличал като проповедник. Този дявол в ангелски одежди се казвал дон Неро. Олсън му бе разказал също, че специалитетът на дон Неро бил да разстрелва жертвите си през расото.

Ласитър окачи кожата и се обърна, сякаш не предусещаше нищо. В действителност бе изпълнен от напрежение.

От далечината отново се чу вик за помощ.

Отец Франциско бе пъхнал ръцете си под кафявото расо. Той се усмихваше приятелски, но очите му гледаха студено като лед.

Под кафявия плат не се очертаваха контурите на оръжие, но Ласитър бе твърдо убеден, че в едната му ръка имаше пистолет. Вероятно монахът чакаше да разбере как Ласитър ще реагира на вика за помощ, който долиташе през дебелата стена.

Но сега отново стана тихо.

— Това не беше ли някакъв глас? — попита Ласитър. — Сякаш току-що чух нещо.

Фалшивият монах се усмихна лукаво.

— Не си се излъгал, Ласитър — каза той. — Там някъде някой се бори със смъртта. Трябва да е истинският свещеник. Пуснах му един куршум и мислех, че вече е мъртъв, но май съм се излъгал.

Големият мъж се престори на изненадан. Вероятно можеше да спечели малко време и да успее да надхитри коварния негодник.

— Не разбирам, отче. Какво имате предвид, като казвате това? Да не би да не сте човекът, за когото ви смятах? Каква е тази игра?

Ръката на Ласитър беше близо до револвера. Другият разбра намеренията му.

— Аз не бих опитал, Ласитър — каза той. Расото му се разтвори изведнъж пред гърдите. — Погледни, човече! Е, виждаш ли го? Насочил съм един 45-калибров револвер към корема ти. Трябва само да докоснеш оръжието си с върха на пръстите и аз ще натисна спусъка.

— Кой си ти? — попита Ласитър.

— Ти не знаеш ли?

— Откъде да знам?

— Прав си. Би могъл да го научиш само случайно. Аз съм дясната ръка на Алберто. Казвам се Неро. В бандата ме наричат дон Неро. Това е прикритието ми — да се представям за духовник. Харесва ми. Някой път съм по-стар от различни секти, други път съм свещеник. Така както сега. Расото между другото го взех от истинския отец Франциско.

През стената се чу отново приглушеният глас. Сякаш свещеникът пееше заупокойна молитва.

— Затова значи чух два изстрела — каза Ласитър. — Не е било нужно да стреляш два пъти по козела.

— Той и не си е чупил крака — обясни ехидно дон Неро. — Трябваше да разгледаш по-отблизо животното, за да прозреш всичко. Да, Ласитър, първо пуснах парче олово на набожния човек, след това застрелях козата. Това трябваше да стане поради две причини. Първо си помислих, че едно добро печено съвсем няма да е зле, и, второ, трябваше ми примамка, за да привлека един изгладнял мъж, който бил много опасен, както ми казаха. В никакъв случай не трябваше да рискувам. Всичко мина много добре.

— Ти наистина си знаел, че аз съм се насочил насам? — попита Ласитър недоверчиво. — Това е невъзможно.

— Едва ли има нещо невъзможно в нашата банда — усмихна се дон Неро. — Разполагаме с първокласна система за сигнализиране. Работим със сигнали от огледала или дори с пощенски гълъби. Верига от куриери е разпръсната из цялата област. Нашите хора изчислиха, че ти би могъл да избягаш само в тази посока. Според поведението ти, смятал си да се оттеглиш за няколко дни. Прав ли съм?

— Ти си дяволски опасен — каза Ласитър. — Много по-опасен от твоя бос Алберто, тъй като имаш остър ум, което при Алберто не е така.

— Шефът съм аз — каза Неро. — И ти си прав, Ласитър. В много отношения Алберто е пълен глупак. Той е много нетърпелив в някои случаи. В Гила Бенд превъртя напълно. И всичко това само заради тази жена. Той е хлътнал по нея. Тя му е завъртяла главата. Тази руса вещица прави с всеки мъж каквото си поиска. Дори и ти си се вързал, както чух.

През стените достигна монотонна песен. Звуците сякаш долитаха от далеко.

— И какво ще стане сега? — попита Ласитър. — Защо все още не си ме убил, Неро?

— Понеже не съм толкова нетърпелив като моя доведен брат Алберто — усмихна се бандитът. — Помислих си, че няма да е никак зле първо да поговоря с теб. Все още мога да те убия. Ти си в моя власт. Но може би въобще не съм заинтересован от смъртта ти. Ти ми се струваш мъж, когото мога да използвам в плановете си. Ще ти направя едно много добро предложение. Е? Съгласен ли си?

Това беше неочакван шанс за Ласитър. Само ако покажеше готовност за сътрудничество, можеше да спечели време.

— Може да разговаряме за това — каза той. Неро поклати глава и се захили презрително.

— Прекалено си бърз, Ласитър. Не знам, но имам чувство, че не би трябвало да ти се доверявам. Ти си като известната отровна змия, която е изпратила на оня свят мнозина с отровата си. Защо всъщност дойде в Гила Бенд? Като си припомням всичко, накрая винаги идвам до заключението, че Гила Бенд е бил твоята цел още от началото.

Ласитър кимна хладнокръвно.

— Правилно.

Видимо дон Неро бе изненадан.

— И ти признаваш това просто така?

— Защо не? Трябва да разбереш подбудите ми, дон Неро. Тогава се разговаря по-добре. Аз съм стар приятел на Абел Карсън. Преди известно време той ми изпрати писмо. В планините открил многообещаваща златна жила. Смяташе, че спешно му е необходим един истински приятел. Аз се отправих на път. Какво се случи след моето пристигане в Гила Бенд, ти знаеш.

Неро Лафизо се замисли.

— Да, тогава наистина доста неща тръгнаха зле — измърмори той. — И за това е виновен само моят тъп брат. Изрично му заповядах да стои настрана. Това проклето злато! Все още не вярвам, че го има. Трябва да го видя със собствените си очи. Повече вярвам, че твоят хитър приятел от Марикопа е направил отвличаща вниманието маневра. Всъщност той е заинтересован само от това да види на колене русата вещица. Понеже тя не иска да му даде нищо от наследството на Ейбнър Финдли.

— Наследството на Ейбнър Финдли? — попита Ласитър неразбиращо. — През цялото време мислех, че става въпрос само за златото.

— Глупости — обясни фалшивият монах. — В началото ставаше въпрос за някакво мистериозно дело за наследство. Осиновената дъщеря на Абел Карсън е извънбрачно дете на Ейбнър Финдли. Това е стара, заплетена история. Изглежда обаче, че малката метиска наистина има известни права. Когато старият Карсън посети Франка и постави някои изисквания, Алберто случайно се появи в Гила Бенд. Франка се уплаши, че може да бъде засегната. Тя е ужасно стисната, трябва да знаеш. Затова насъска Алберто по стария и момичето. Но Карсън нищо ли не ти е писал, или казал? Вие сте разговаряли, когато бягахте от Гила Бенд.

— Нямахме време да навлизаме в подробности, защото ни преследваха.

— А, да, сега се сещам.

Песента на ранения се чуваше по-тихо.

— Искам да го видя — каза Ласитър.

— Какво очакваш от това?

— Считам го за свой християнски дълг, дон Неро.

Фалшивият монах разтегна ехидно устни в усмивка.

— Ти си загадка за мен, Ласитър. Считах те за изпечен мръсник.

— Виждаш как човек се заблуждава.

— Ако си такъв, то ние двамата никога няма да намерим общ език.

Ласитър прочете вече смъртната си присъда в неестествено светлите очи на престъпника.

Този тип бе разбрал намеренията му. Той беше вманиачен, но прозорлив, пропит от необичайна хитрост.

— Сега вече знам как стоят нещата, Ласитър. Старецът не ти е писал никакво писмо и той не ти е приятел, иначе ти би знаел, че в началото ставаше въпрос за наследството на Финдли. Това е всъщност по-старата история. За златото се заговори едва по-късно. Ти направи грешка, Ласитър, смъртоносна грешка. Сега знам и с какво поръчение си тръгнал. Ти си един проклет таен агент на правителството. Но никога няма да можеш да съобщиш какво всъщност е станало тук. Костите ти ще изгният в тази долина. Можеш да прочетеш последната си молитва, ако имаш желание.

Ласитър знаеше, че е загубен. Тялото му се напрегна. В никакъв случай не искаше да се предаде без борба.

В този момент на десетина метра зад дон Неро, между старите стени, се появи една фигура. Беше облечена в черно расо и изглеждаше като смъртник. Трескави очи гледаха втренчено от бледо, изпито лице. Над черния плат се спускаше голяма бяла брада, която контрастираше с расото.

— Не можеш да избегнеш гнева на Господа, сине на Сатаната! — извика зловещият човек с глух глас. — Твоята скверна постъпка…

Дон Неро се разсея за част от секундата.

Ласитър се хвърли встрани и още във въздуха извади ремингтъна от кобура и стреля, преди да е докоснал земята.

През кафявото расо на фалшивия свещеник също проблеснаха два изстрела, но Ласитър бе по-бърз.

Дон Неро се олюля и се строполи на земята. Беше мъртъв. Ласитър разбра това, когато изтича към истинския свещеник, който се крепеше прав с последни сили.

10.

Ласитър още не бе стигнал до него, когато в долината прогърмя тропот от много коне. Ездачите сякаш извираха през малкия проход между скалите от северната страна. Ласитър не можеше да ги преброи, но прецени, че са около двадесетина човека.

Те започнаха веднага да стрелят, въпреки че знаеха, че от това разстояние нямаше да успеят. Искаха да покажат само, че са тук, и да го накарат да се паникьоса, за да направи грешка. Но Ласитър не им направи тази услуга. Той остана напълно спокоен. Брадатият свещеник се олюляваше и Ласитър му помогна да се върне обратно в нишата, от която бе дошъл.

Групата ездачи се приближаваше застрашително бързо. Куршуми отскачаха от стените и летяха наоколо.

Бандитите стреляха, въпреки че не можеха да видят вече Ласитър и стария монах.

— Ела, сине, ще ти покажа пътя! — изстена свещеникът.

Те влязоха в едно голо помещение, което вероятно преди е било монашеска килия. До едната стена имаше нар, застлан с чувал.

Ласитър придържаше стареца, за да може той да легне внимателно. Черното расо бе прогизнало от кръв.

— Върви и се бори! — изпъшка свещеникът. — Аз мога сам да се погрижа за себе си…

Ласитър изтича до мястото, където бе оставил своя „Уинчестър“, когато трябваше да се погрижи за свещеника, който бе на път да припадне.

Ездачите вече бяха слезли от конете си и ги бяха разгонили, за да не бъдат улучени от заблуден куршум. Животът на един кон тук често бе по-важен от живота на някой човек.

Ласитър не се колеба нито за миг и им показа, че той е тук и ще приеме боя. Той обаче бе достатъчно благороден и стреля само в краката на бандитите. В много случаи това имаше значително по-деморализиращо въздействие, отколкото веднага да бъдат убити няколко от тях. Доста изнервящо бе за останалите, когато чуеха стенанията и виковете на ранените си приятели.

Ласитър стреляше като обезумял, като държеше дулото наведено. Така той улучваше краката и ходилата и ранените подскачаха наоколо като подплашено стадо кокошки.

Пет, шест или може би седем души бе улучил вече Ласитър и това бе едно постижение, с което можеше да се гордее. Освен това бе доволен, че досега няма един-единствен убит, тъй като подобно нещо не влизаше в намеренията му. Достатъчно му беше, ако успее да набие в главите на тези негодници необходимия страх от бога.

Всички бяха потърсили бързо укрития, доколкото това им бе възможно. Част от ранените се придвижваха на ръце и крака. Настъпи кратко затишие. Ласитър изтича обратно при свещеника. Той бе съблякъл черното си расо и притискаше няколко бели кърпи към раната, която не бе далеч от сърцето. Кърпите също бяха прогизнали от кръв, но това невинаги означаваше, че раната е много сериозна.

— Как сте, отче?

Старият мъж се усмихна търпеливо.

— Върни се обратно на поста си, сине мой! Там си по-нужен, отколкото тук.

— Ще можеш ли да издържиш още малко, отче?

— По-дълго, отколкото мислиш, че е възможно. Има някой, който се грижи за мен.

Той посочи нагоре към тавана. Имаше предвид небето. Ласитър се възхищаваше на хора, които бяха изпълнени с такава дълбока вяра.

— Отивай, сине мой! — настоя свещеникът. — Аз ще се моля за теб.

Големият мъж излезе отново бързо и безшумно. Бандитите не бяха забелязали, че той бе отсъствал. Те още дебнеха зад укритията си. Вероятно се подготвяха за обсада.

Ласитър се огледа за дон Неро. Но той вече не лежеше там, където бе паднал. Изглежда, негодниците го бяха отнесли, за да го погребат. Дали той наистина беше шеф на тях и на Алберто? Това, което му беше разказал, звучеше правдоподобно.

Прозвуча ехиден смях. Ласитър настръхна. Никой друг, освен Неро Лафизо, не можеше да се смее така злокобно.

— Ей, Ласитър! Ти наистина ли помисли, че съм мъртъв?

— Изглежда, е станала голяма грешка — извика Големият мъж. — Предполагам, че носиш ризница под расото.

— Умно момче си, Ласитър. Отдавна ми стана ясно. Изглежда, ще ми сервираш още доста ядове. Но това не е толкова страшно. Имаме много време. Все някога гладът и жаждата ще те пречупят. Моите хора не трябва повече да рискуват кожите си.

— На твое място не бих бил толкова самонадеян! — извика Ласитър и се засмя презрително. — Ще се браня, докато в мен има и искрица живот. А това ще продължи дълго. Хей, Неро, по-добре би било да се споразумееш с мен.

— Не си прави труда, Ласитър. Няма да променя намерението си. Знам съвсем точно как да постъпя с теб.

Веднага след това отново изтрещяха изстрели. Над позицията на Ласитър се изсипа градушка от куршуми. Той просто се прикри и изчака.

Искаха да го държат на едно място. Не мислеха да опитат още веднъж открито нападение.

Те имаха време. Ласитър използва хладнокръвно затишието, за да погледне още веднъж какво става със свещеника. Неговата съдба го интересуваше повече от всичко друго. Дано да остане жив!

Отец Франциско си бе направил сам превръзка. До него бе поставен глинен съд, от който се разнасяше силен мирис. Изглежда, в него имаше смес от билки и алкохол.

— Собственоръчно приготвеното ми лекарство — усмихна се монахът. — Не се притеснявай за мен, сине мой. Но ти изглеждаш уморен. Пийни си една глътка от този еликсир. Ще видиш, че той прави чудеса. След това се върни отново на поста си! Ти си последната ми надежда, Ласитър.

— Откъде знаеш името ми?

— Подслушах част от разговора ви. Скоро трябва да се махаме оттук, сине мой. Под тази мисия съществува таен тунел. Но за това ще говорим по-късно. Ти трябва да отвличаш вниманието на тези хора, докато се възстановя.

Ласитър кимна в знак на съгласие. Той мислеше, че този човек бе по-скъп от злато. В сърцето си винаги бе харесвал такива хора. Когато отново зае позиция, забеляза, че навън нещо се бе променило.

Наистина нещо бе променило нещата из основи.

Докато Ласитър беше при свещеника, той не видя, че в долината дойдоха двама куриери.

Неро Лафизо, който все още беше облечен с кафявото расо на отец Франциско, изслуша с напрегнато внимание това, което му съобщиха куриерите. Според казаното в Гила Бенд всичко се объркало. Лицето на Неро ставаше все по-мрачно и по-мрачно. Всяка следваща новина бе по-лоша от предната. Очевидно Алберто бе загубил контрола в Гила Бенд. Вероятно бе доста напечено, иначе не би изпратил куриерите, за да осведомят възможно най-бързо Неро.

По принцип гордостта на Алберто не би му позволила да постъпи така. Но сега той признаваше поражението, не направо, но Неро разбра истината, която се криеше зад съобщенията. Алберто бе отпуснал прекалено юздите. Сега бе на път да загине в бурята, която бе предизвикал.

Първо се бе стигнало до силен спор с Марко заради русата Френчи. Неро през цялото време се бе страхувал от нещо подобно. Русокосата използваше мъжете като фигури за шах и ги разиграваше с пресметлива, смъртоносна интелигентност един срещу друг, когато ставаше въпрос за нейни интереси. Тя беше жена, която би се съюзила и с дявола, дори ако става въпрос за човек, който й е близък. Тя беше едно от чудовищата, които изяждаха собствените си деца. Още от началото нейният план е бил да накара бандата да работи за нея само за определено време. Поради това тя се бе съюзила и с Ласитър. Веднага бе разбрала, че той бе един необикновен човек.

Неро бе чувал досега за Ласитър, но за него бе ясно от самото начало, че той излизаше извън тези рамки, иначе не би се опълчил още с пристигането си в Гила Бенд против превъзхождащия го противник. Но темата Ласитър бе приключена. Бяха го хванали натясно. Все още можеха да вземат скалпа му. Беше достатъчно само една част от хората да продължи да го обсажда тук. Неро обаче трябваше възможно най-бързо да се върне в Гила Бенд. Трябваше да се погрижи за реда там, иначе всичко, което той, Неро Лафизо, бе постигнал, щеше да рухне.

— Този проклет глупак! — изръмжа той и всички разбраха, че се отнася за доведения му брат Алберто.

Сега заради тази вещица се бе скарал с опасния Марко Гутиерес, а Алеман, също толкова опасният бивш легионер, бе изчезнал от доста дни в Марикопа.

Какво всъщност ставаше?

Неро знаеше, че от него имаше нужда. Необходимо бе да се върне бързо в Гила Бенд. Той огледа хората си, след това избра десет човека, които трябваше да останат тук.

— Няма нужда да се оставяте да бъдете въвличани в други престрелки — каза той. — Просто дръжте позициите и внимавайте да не опита да се измъкне. Трябва да бъде задържан тук, докато се върна от Гила Бенд. И в никакъв случай не му позволявайте да разбере, че вече не съм с вас. Много е важно той да не знае това.

Той остави десет човека при старата мисия. Седмина от тях бяха леко ранени от куршумите на Ласитър.

— Може да си почивате — добави той. — Не трябва нищо друго да правите, освен да сте нащрек. Една изморителна езда вие така и така сте неспособни да издържите. Роберто, ти ще поемеш командването тук. Помни винаги, че носиш голяма отговорност.

Роберто Дакоста се усмихна гордо и с благодарност. За първи път му поставяха специална задача. Това се възприемаше като особено отличие и бе голям шанс за него. Ако се прояви добре, израстването му бе сигурно.

— А ако се опита да пробие, Джеф?

Неро Лафизо го погледна неодобрително.

— Защо питаш, Роберто?

— Преди около час вие казахте, че го искате по възможност жив, дон Неро.

Предводителят на бандитите си спомни.

— А, да. Добре, че ми го напомняш, амиго. Това много ми харесва — той потупа по рамото младия мексиканец и го дръпна няколко крачки встрани. Неро нямаше какво особено да му каже, но правеше всичко това от тактически съображения, като че ли му доверяваше тайна.

Така негодниците от тази банда от закоравели престъпници биваха респектирани.

Не бива да се захващаш с този, когото големият бос е приел в сърцето си — можеше да има много болезнени, дори смъртоносни последици.

— Слушай, Роберто — каза дон Неро сдържано. — Ако можеш да го хванеш жив, то тогава ще извършиш едно голямо дело. Можеш да опиташ, но бъди предпазлив. Не рискувай ненужно. Ласитър е опасен — той погледна втренчено младия бандит: — Обещай ми, че ще предприемеш нещо, само ако си сигурен, Роберто. Закълни се.

— Заклевам се в живота на майка си, сеньор.

Джеф кимна одобрително. Най му харесваха такива младежи, изпълнени с усърдие. Човек можеше да ги дресира правилно и от тях ставаха кръволоци. Чистокръвни кучета, които се подчиняваха на заповедите и никога не се замисляха за тях. Роберто Дакоста бе един от този надежден сорт. Неро прочете това в блестящите очи на младежа.

— При мен ще направиш кариера, Роберто. Когато си разчистя сметките с Марко, ти ще бъдеш неговият заместник. Но всичко зависи от това, как ще се представиш тук.

— Ще се бия като лъв, сеньор!

Дон Неро бе доволен. Той знаеше, че не трябва вече да се притеснява за това бойно поле.

— И не се впускай в празни разговори с него, Роберто — предупреди го той накрая. — Ласитър е не само ужасен боец, но е и хитър като лисица. Ще се опита да те примами с думи в клопка. Освен това знае и безбройни трикове. Все някога ще разбере, че не съм наблизо. Ще ви нарича с всевъзможни обидни имена, но вие трябва да останете спокойни. Разясни това и на хората си. Имаш разрешение от мен да разстреляш на място всеки, който предприема нещо без изричната ти заповед. А ето и пръстенът…

Младият бандит се опули от изненада.

Усмихвайки се, дон Неро му сложи рубина на пръста. Всички го видяха. Това бе най-голямото отличие вътре в бандата. Марко и Алеман също притежаваха такива пръстени.

— Всъщност трябваше да го получиш по-късно — усмихна се Неро. — Но аз отсега знам, че ти ще бъдеш наследникът на Марко.

След това той се обърна и се отдалечи. Роберто го гледаше почти благоговейно. Това със сигурност бе най-тържественият миг в неговия млад живот и той се закле в себе си да бъде верен и да премине дори и през огън за този човек…

В долината бе станало неестествено тихо. Ласитър бе седнал на глинения под до леглото на стария монах.

Внезапно отец Франциско се ослуша.

— Чуй! — изшептя той. — Отиват си. Много са.

Най-малко петнадесет ездачи. Сякаш се оттеглят.

Той бе допрял ухото си до стената. Ласитър направи същото и чу приглушен неравномерен тропот.

— Прилича на отстъпление — прошепна свещеникът. — Преди малко дойдоха двама куриери. Струва ми се, че не са донесли добри новини за дон Неро.

— Или напротив! — изръмжа Ласитър озлобено. Той внезапно помисли за стария Абел Карсън и хубавото момиче със смесена кръв.

Какво ли става сега в Гила Бенд? Нетърпението опъваше нервите на Ласитър.

— Аз трябва да изляза оттук, отче. Можеш ли да ми покажеш път, по който незабелязано да се приближа до бандата?

— Почакай, докато се стъмни — посъветва го старият заселник. — Не трябва да губиш търпение. Те само чакат да направиш грешка, за да могат да те убият.

— Трябва да разбера какво се е случило — каза Ласитър. — Притеснявам се за двама души, които са ми скъпи. Обещах им нещо.

— Разкажи ми историята си, Ласитър.

Ласитър кимна. Той започна с това как „случайно“ дошъл в Гила Бенд. Съкрати колкото е възможно разказа си. Свещеникът бе внимателен слушател.

— Смятам, че бандата е в затруднение — каза отец Франциско, когато Ласитър свърши. — Иначе не биха тръгнали така неочаквано. Ти сигурно си разбрал това по конския тропот. Те бързаха.

— Вярно е.

— А малкото хора, които останаха, трябва да те обсаждат тук — каза свещеникът. — По-късно Неро ще се върне с основните сили и ще довърши работата си, щом се справи с трудностите в Гила Бенд.

— Въпреки това трябва по възможност най-бързо да узная какво става, отче.

Навън отново се стреляше. Сякаш бандитите се подготвяха за щурм. Ласитър изтича напред и погледна към развалините вдясно от църквичката, където се бяха окопали противниците му. Те стреляха напосоки. Всичко това бе маневра за отклоняване на вниманието му. Просто се целеха над укритията и стреляха.

Ласитър набеляза едно определено място и се прицели много прецизно. Той натисна спусъка в същия момент, когато оттатък се появи малко облаче барутен дим. Ласитър се бе прицелил наистина добре. Сигурно бе улучил дулото на пушката на бандита и той може би бе ранен от осколките или прикладът го бе ударил в лицето. Във всеки случай зад остатъците от стената се показа една фигура, размаха ръце и се строполи на земята. Отговорът бе яростен, но не прицелен огън.

Ласитър смени позицията и избра нова цел. И този път имаше успех. Изглежда, бе улучил много болезнено бандита. Това можеше да се заключи по вика на мъжа.

Постепенно всичко утихна.

— Хей, амигос! — извика Ласитър. — Искам да говоря с вас. Правя ви едно предложение. Чуваш ли ме, Неро? Искам да изпуша лулата на мира с теб. Разбрах, че трябва да отстъпя. Е, какво има, Неро? Не искаш ли да говориш с мен? Толкова ли те разярих? А, разбирам, ти се преструваш сега на обиден.

Никакъв отговор.

Но сега той можеше да бъде почти сигурен, че Неро Лафизо не е вече тук.

— А ако се предам? — извика Ласитър. — Тогава какво? Слушай, Лафизо. Свещеникът има още някакъв шанс да оцелее, ако мога да се погрижа на спокойствие за него. Поради това съм готов да се откажа от борбата. Е, Неро? Няма от какво да се страхуваш.

Все още беше тихо. Но след това прозвуча гласът на млад мъж.

— Излизай тогава, Ласитър! Без оръжие!

Беше доста развълнуван. Той, изглежда, изпълняваше първата си по-голяма задача.

Ласитър се усмихна доволно. Бе разбрал играта.

— Защо с мен не говори дон Неро? — извика той.

— Той е… — гласът на младия мъж заглъхна. Той разбра първата си грешка. — Дон Неро легна да спи — младежът опита да се поправи. — Каза, че не иска да бъде обезпокояван.

— Е, тогава ще чакам, докато се събуди — извика Ласитър. — Искаш ли дотогава да прекратим огъня, амиго?

— Не съм твой приятел.

— Добре, кажи името си.

— Роберто Дакоста.

— Заместник си на Неро?

— Да — извика Роберто гордо. — Приемам предложението ти за прекратяване на огъня. Ще чакаме, докато шефът се събуди. Тогава той ще реши дали ще преговаря с теб.

— Съгласен съм. Съобщете ми, когато се събуди. Сега трябва да се върна и да се погрижа за свещеника.

Той се отдалечи внимателно, но не назад, а наляво, където имаше доста развалини. След половин час бе почти заобиколил мястото. Той се намираше зад бандитите, които спокойно лагеруваха. Някои сменяха превръзките си. Бяха общо десет, но повечето бяха засегнати, имаха наранявания по ръцете и краката и при сериозно сблъскване нямаше да бъдат сериозни противници, тъй като те трябваше да се придвижват много бързо, когато Ласитър се развихреше, а освен тримата здрави, другите едва ли бяха в състояние да го направят. Ласитър се промъкна по-близо. Само двама от тях наблюдаваха входа на ниската сграда, в която лежеше отец Франциско и в която, според бандитите, все още се намираше Ласитър.

Върху една ниска стена седеше млад, жилав момък. За разлика от другите имаше поддържан външен вид, а и лицето му излъчваше интелигентност.

Това трябва да е Роберто Дакоста.

Ласитър се промъкна по-нататък. Нямаше нужда да се опитва да бъде особено тих, тъй като негодниците вдигаха достатъчно шум. Те си разказваха всевъзможни преживявания, преди всичко приключения с хубави жени.

Лъжеха на поразия. Повечето бяха прекалено млади, за да са имали в тази област големи завоевания. Ласитър чу част от думите им и се усмихна доволно. Изглежда, навсякъде по света бе едно и също, когато младежи бяха заедно. Без съмнение Неро Лафизо бе оставил тук по-младите си хора.

Все още Роберто Дакоста не бе забелязал нищо.

Ласитър опря дулото на пушката между плешките му. Той тъкмо си свиваше цигара и тютюнът и хартията изпаднаха от пръстите му от уплаха. Той се вцепени, сякаш бе станал на камък като стената под него.

— Ето ме, Роберто — каза Ласитър тихо. — Мисля, че трябва да си поговорим разумно.

В лявата си ръка държеше уинчестъра, в дясната — ремингтъна, насочен срещу останалите бандити. Но те досега не бяха забелязали нищо. Дори и двамата постови гледаха в посоката, в която според тях се бе скрил Ласитър.

Роберто все още си бе глътнал езика.

— Няма нужда да се страхуваш, амиго — продължи Ласитър тихо и с мек глас. — В никакъв случай не искам да устроя тук кървава баня, но ще бъда принуден, за съжаление, ако сега направиш някоя глупост.

Роберто обърна бавно глава и преглътна. По почернялото му от слънцето лице блестеше пот.

— Ласитър, аз… аз…

В очите му проблясваше страх. Изненадата все още го бе сковала. Внезапното появяване на Ласитър бе за него като шок. А при това си бе представял как ще излезе като победител от всичко.

Едва сега един от другите млади бандити ги забеляза. Той предупреди останалите. Всички се разпръснаха и посегнаха към оръжията си. Ласитър изстреля два куршума пред краката им и в следващия момент се чуха изстрели и зад тях.

— Мир вам! — прогърмя гласът на отец Франциско, който междувременно се бе възстановил учудващо бързо. — Чуйте какво имам да ви разкажа!

Старият свещеник стоеше там, облечен в черното си расо, и държеше в ръцете си една стара пушка „Спрингфийлд“ от времето на Гражданската война. Той представляваше респектираща гледка.

Но освен това не бе сам. С него се бяха появили половин дузина тъмнокожи мъже. Мексиканци. Носеха пончо и остри сомбрерос. По външния им вид си личеше, че са мъже, които живееха в околността като селяни или овчари.

Бойният дух бе напуснал младите бандити. Бяха напълно объркани, понеже бяха така изненадани. Те се предадоха без никой от тях да помисли за съпротива.

Ласитър считаше, че тази безкръвна победа на първо място се дължи на смелата проява на стария свещеник. Тези млади момчета, които не бяха възпитавани да станат бандити, изпитваха много голямо уважение пред един божи служител. Вярата все още имаше дълбоки корени в тях, поради това се отнесоха към белобрадия старец в черното расо с необходимото почитание.

А отец Франциско бе един надарен оратор. Той говореше прекрасни неща и те слушаха смирено думите му. От една страна, не им оставаше нищо друго, тъй като страхът все още ги владееше. Само заради това те бяха принудени да слушат почтително.

От друга страна, въздействащите думи на стария, обигран в словото свещеник не останаха без последствие. Потиснатостта на младите бандити постепенно се стопи и отстъпи място на едно голямо облекчение.

Старецът в расото им бе начертал път, по който да се откажат от злото. Те имат сега още един-единствен шанс, увери ги той. Но това е най-последната им възможност, допълни отец Франциско с гръмовен глас. Младите бандити се замислиха. „Дори и половината от думите на свещеника да останат в съзнанието им — помисли Ласитър, — то старецът в черното расо щеше да постигне много.“

Големият мъж издърпа Роберто Дакоста настрана и поговори с него не като победител, а като мъж с мъж. След известно време Роберто Дакоста започна да говори. Той разбра, че мълчанието няма да му помогне. Преди всичко обаче Ласитър го бе убедил, че рано или късно ще свърши живота си на бесилката или в затвора.

Ласитър се разтревожи, когато разбра какво се е случило в Гила Бенд. Загрижеността за Абел и Гила го подтикна да бърза. Съвсем скоро след това яздеше към града. Той бе взел още два коня със себе си, за да може по пътя да ги сменя, което щеше да му позволи да напредва значително по-бързо.

11.

Бившият легионер Алеман бе натрупал много опит по време на своя живот като наемник. Бе участвал в доста ожесточени битки в Африка и Индокитай. След това принадлежеше към елитната войска, която трябваше да защитава поставения на трона в Мексико кайзер Максимилиян…

За първи път Алеман, който преди доста години се бе записал под името Йозеф Хайнрих, бе на страната на губещите. Това за него бе като шок и той се нуждаеше от доста време, за да го преживее.

Той беше на тридесет и пет години, което при неговата опасна професия бе почти изключение, и в последно време мислеше често как да си подсигури за оставащите дни от съществуванието си място под слънцето…

Сега му се предлагаше голям шанс.

Този Абел Карсън без съмнение бе открил златно находище. В едно скривалище под къщата на стария овчар бандитите откриха кожени торбички със злато. От скъпоценния метал имаше още много, бе разбрал междувременно Абел Карсън. Беше издръжлив, това трябваше да му се признае. Издаваше на малки порции тайните си.

Алеман притежаваше много опит, за да се накара да проговори един пленник. Но само с телесни мъчения дебелокожият старец не можеше да се пречупи. Неговото единствено истинско слабо място бе метиската Гила, осиновената му дъщеря. Тя беше най-добрият инструмент за мъчения. Но бруталният Алеман бе разбрал това едва когато за първи път се зае с момичето.

Той я взе със себе си в малката къща и макар че старецът не можеше да види това, което правеше вътре с нея, звуците, които достигаха до ушите му, докато той стоеше завързан безпомощно за едно дърво, му разказваха всичко.

Виковете на Гила събудиха в съзнанието на Абел Карсън най-ужасни предположения и негодниците се наслаждаваха, когато той вътрешно се измъчваше и се извиваше в оковите.

Междувременно Алеман бе излязъл от къщата с жертвата си. Бе разкъсал всичките й дрехи и бе завързал ръцете на гърба й. Той я блъсна пред себе си на слънце и я завърза на една греда на обраслата с бръшлян пристройка, за да могат негодниците да й се наслаждават.

Алеман не й бе причинил мъки. Дори не я бе изнасилил. Това никога не бе негова цел. Той мразеше, когато един мъж паднеше толкова ниско. Освен това самият акт не носеше и най-малкото удовлетворение или чувство на наслада, като не се вземат предвид няколкото кратки секунди след това, които в последствие можеха да предизвикат чувство на отвращение у мъжа.

Алеман не бе причинил на момичето и най-малките телесни болки, но знаеше, че се приближава с бързи стъпки към целта си. Той бе опитен.

Съпротивата на стареца започна да отслабва.

Приятелски усмихвайки се, бандитът се приближи до пленника и спря пред дървото, което служеше като кол на мъченията.

— Остави я на мира, сатана! — изстена Абел Карсън отчаяно. — Заведи я в къщата и я облечи. След това я пусни. Това е единственото, което искам. Не желая тя да бъде още въвличана в тази мръсотия.

— Не мога да я пусна — каза Алеман. — Тя ще ни предаде. Това би било много голям риск за мен. Тя ще отиде при Френчи и Алберто и скоро всичките им партньори ще увиснат на шията ми. Все още доста са останали. Ако момичето ги доведе тук, то с един удар мога да погреба мечтите си.

Абел Карсън изглеждаше отчайващо зле. Бандитите го бяха били с камшик, докато дрехите му се превърнаха в дрипи, но жестокостите не можаха да сломят волята му за съпротива, докато Алеман не се зае с момичето. Това бе най-лошото мъчение за Карсън.

— Трябва да съм сигурен, че Гила вече не е във ваша власт — простена той. Глад разкъсваше червата му, но още повече го измъчваше жаждата, която го докарваше до ръба на лудостта. Беше му толкова лошо, че той не виждаше ясно мъчителя си.

— За теб всичко ще бъде нормално, ако се съгласиш — каза Алеман безпощадно. — След като изкопаем находището, ще освободя и двама ви. Дори ще ви дам част от златото, за да може да живеете безгрижно за в бъдеще. Това мога да го потвърдя писмено. Дори ще се закълна. Помисли, старче. Това е единственият ви шанс да се измъкнете по живо по здраво. Единственият недостатък за вас ще бъде, че за известно време ще трябва да сте наши пленници. Няколко месеца или дори няколко години. Зависи от това, колко е богато находището. Ще наема работна ръка от Мексико, за да може всичко да върви възможно най-бързо. Вие двамата ще живеете напълно спокойно в нашия лагер. За това аз гарантирам. Какво искаш повече, Карсън? Най-после трябва да отстъпиш заради Гила. Ти носиш отговорността за нея. Това е едно морално задължение, скъпи мой.

Той усети как и последната съпротива рухна, а и старецът разбра, че не му остава друг избор. Само ако се съгласи, можеше да направи все още нещо за Гила. Той кимна безсилно.

— Съгласен съм — изшептя той с мъка.

След това почувства как съзнанието го напуска. Успя все пак да чуе, че в далечината прозвуча конски тропот. Но може би това бе само заблуда на сетивата?

Преди да загуби съзнание, Абел Карсън бе чул правилно. В долината се появи групичка от петнадесет ездачи. Алеман веднага издаде строги заповеди. Това той бе научил в походите, в които бе участвал. Щом се заеме дадена позиция, тя трябва да се подсигури против нападение по възможно най-бързия начин. Бандитите веднага заеха позициите си. Те така добре бяха разпределени, че тук би си счупил зъбите и далеч по-силен противник.

Алеман се усмихна зловещо, когато позна Марко Гутиерес, който яздеше начело на групата.

Този негодник бе надушил плячката. Веднага се появи старото чувство на съперничество, което властваше отдавна между двамата.

— Кучи син! — изръмжа Алеман и се прицели в Марко през един от малките прозорци на каменната къща. — Надушил си значи плячка. Искаш и ти да си отрежеш сочно парче от моето печено. Но аз ще ти го пресоля както трябва.

Хората му чакаха по позициите си заповедта за стрелба. Такива ситуации Алеман почти всекидневно бе упражнявал с привържениците си. Той ги бе избрал внимателно, всеки един му бе верен до смърт.

Бившият легионер бе знаел винаги, че един ден вътре в бандата ще се стигне до премерване на силите. Хората на Алеман можеха да пометат конниците с един залп. Той трябваше да даде само съответната заповед, но изчакваше. Искаше първо да разбере какво бе накарало Марко да го последва в Марикопа. Трябва да са се случили неща, които са от голяма важност за плановете на Алеман.

Ездачите се приближиха и спряха конете си. Те гледаха с блеснали, пълни с похот очи голото момиче, завързано на носещата греда на пристройката.

— Хей, Алеман — извика Марко и се усмихна. — Къде си? Дойдох с важни новини. Знаех си, че ще те намеря тук някъде в тези планини.

— Как успя да ме откриеш, Марко?

— Срещнахме двама мирни апачи. Дадох на всеки по десет долара и те след това ни доведоха тук.

— За някакви мизерни двадесет долара? — попита Алеман смаяно и се ядоса, че не бе ги убил. Но за съжаление не се бе сетил, че апачите в този район вече от доста години нямат войнствени намерения. Те искаха само да живеят в мир и да бъдат оставени на спокойствие в планинския си резерват. Тъй като бяха доста бедни, с удоволствие припечелваха няколко долара като водачи.

За мизерни двадесет долара! Това страшно ядоса Алеман. Трябваше сам да се сети.

Той не можеше да знае, че двамата мирни индианци неслучайно бяха пресекли пътя на ездачите на Марко Гутиерес.

Съгледвачите на чирикауайиа и на апачите от Уайт Маунтийн бяха съобщили какво се бе случило с техния приятел Карсън и момичето. По-младите войни искаха да се притекат на помощ, но съветът на старейшините реши друго. Техният стар приятел Абел достатъчно често ги бе заклевал да запазят спокойствие, ако се стигне до разправии между него и други бели. Той в никакъв случай не искаше те да предизвикат нова война, тъй като много от белите бяха подли и лъжливи и щяха да представят всичко по друг начин, а не както бе в действителност. И тогава армията щеше да настъпи и да направи нещастието на индианците непоправимо.

Съветът на старейшините спази обещанието, което бяха дали на стария си приятел Абел.

— Белите престъпници скоро ще се избият един друг — каза Уайт Клод, шаманът, и сега по всичко изглеждаше, че той ще има право с предсказанието си.

И Гила се досещаше смътно защо тази орда бандити бе доведена от индианците тук. Тя отново започна да се надява на спасение. Усещаше, че между двете групи скоро трябва да се стигне до борба.

Златото ги привличаше и ги превръщаше в животни, които взаимно се разкъсваха. Тя бе затворила очи, понеже не можеше да понася похотливите погледи на негодниците. Чу как предводителите продължиха да разговарят. Тонът беше враждебен.

— И защо дойде? — попита Алеман. — Ти трябваше да си на юг и да си нащрек, в случай че Ласитър се опита да напусне Гила Бенд.

— Това и направих — каза Марко. — Бях вече го хванал. След това отидох до Гила Бенд, за да съобщя на Алберто. За първи път се скарахме. Ставаше въпрос за Франка. Когато се върнах при хората си, Ласитър не беше вече там. Въпреки че бе внимателно пазен, по необясним начин му се е удало да избяга. След това се стигна до още по-голяма кавга между мен и Алберто. Помислих си, че той трябва да върви по дяволите. Би било по-добре, ако ние сега се съюзим, Алеман. Старият разкри ли вече тайната си? Ако все още мълчи, най-добре ще е да ме заведеш при него. Знам как дори парче скала може да проговори.

— Вече не е нужно. Той проговори.

— Значи всичко е наред — засмя се Марко.

— Така ли?

— Ние естествено ще делим — каза Марко самоуверено.

— Сигурен ли си?

— Не ти остава друг избор, Алеман. Само заедно ще сме достатъчно силни, за да се наложим тук. Доста трудности ни чакат все още.

— В това съм убеден — каза Алеман. Леденият му глас би трябвало всъщност да предупреди Марко.

— Ние, в края на краищата, винаги сме се разбирали добре — засмя се Марко. — Знаех си, че си приятел, на когото мога да разчитам.

— Да, амиго — изръмжа Алеман и след това изстреля първия куршум от уинчестъра си.

Марко бе улучен точно. Беше интересно да се види как той се задържа прав още една или две секунди на седлото. Но никой не се интересуваше от това.

Изстрелът на Алеман бе сигнал на нападение за неговите хора и върху бандитите на Марко се изсипа градушка от куршуми. Те се защитаваха отчаяно, дори успяха да свалят няколко от хората на Алеман. Но след това над долината се установи тишината на смъртта.

Алеман се усмихна цинично. Той знаеше, че накрая ще останат само няколко, с които да дели плячката. Най-добре би било, ако след всичко остане само един: Алеман!

12.

Хората на Алеман имаха доста работа, докато отстранят мъртвите. Но те направиха това едва след като ги бяха претърсили основно. Бяха като лешояди. И Алеман се бе присъединил. Той обаче провери само джобовете и седлото на Марко. Това му бе достатъчно. Намери наистина значителна плячка, която бе оставена от мъртвия предводител на бандитите.

Навсякъде имаше бъркотия. Стигна се до първите спорове. Някои се хванаха за гърлото. Те се държаха много по-отвратително от лешояди, които се карат за парчета мърша. Именно по време на тази бъркотия започна нападението. То изненада дори и Алеман, опитния бивш легионер. Той тъкмо броеше пачката долари, която бе намерил в джобовете на Марко.

Беше се усмихнал доволно, когато го улучи първият куршум. Той падна и не се помръдна повече. Чувстваше, че не е улучен смъртоносно. Но ако се движеше, щеше да бъде доубит.

Хората му реагираха мълниеносно и след първия изстрел се бяха разпръснали на всички страни. Но това нямаше да им помогне. Алеман го разбра и си помисли, че никой няма да забележи, ако той в бъркотията успее да се измъкне. Започна пълзешком да се движи. Вече си мислеше, че е достигнал до закрилата на каменната къща, но в този момент смъртта го достигна. Той остана да лежи неподвижно на прага на малката къща. Една част от бандитите бяха все още живи и поискаха да се предадат. Но човекът, който ръководеше наказателната команда, не бе съгласен с това.

— Те знаят кой съм аз — каза Неро Лафизо с леден глас. — Но двамата пленници не ме познават и никога не трябва да узнаят. Ясно ви е какво да правите, омбрес… — той бе взел със себе си в планините единствено елита на суровата си банда. Знаеше, че може да разчита на всеки един. Хората му принадлежаха към вярното ядро на бандата.

Те знаеха какво да правят и се оттеглиха. Бандитите, които бяха все още живи, изтичаха към конете си и се подготвиха за атака. Сякаш искаха да избягат след тяхното страхливо, подло нападение.

Въпреки загубите си, остатъкът от бандата на Алеман се чувстваше достатъчно силен, за да приеме боя.

Те изминаха само половин миля. След това капанът около тях се затвори. Гърмежите на многото оръжия се разпространи надалеко из планинската местност като тътен на гръмотевица.

Докато оцелелите от дивата банда на Алеман загиваха в градушката от куршуми, един мъж, който изглеждаше като пастор, се спусна на кон в долината.

Неро Лафизо носеше едно дълго черно палто с бяла риза и черна вратовръзка. На главата си имаше широкопола черна шапка. В калъфа на седлото на кафявия му кон имаше една шапка „Спенсър райфъл“, каквито са били модерни преди петнадесет години.

Неро Лафизо не отиде направо към момичето, а първо влезе в малката къща. Той знаеше как бе прието и как най-добре се прави приятно впечатление. Гледаше настрани, когато се приближи до вързаното момиче. Заобикаляйки, той се приближи до гредата изотзад и обви тялото й с едно покривало. Едва тогава сряза въжетата й. Гила бързо сграби покривалото и се уви с него. Тя погледна с благодарност облечения в черно мъж, когото считаше за свещеник.

Той се усмихна кратко и добродушно и каза с благ глас:

— Най-добре е да влезете в къщата, мадам. Това тук не е за вас.

Той отиде при Абел, който се бе свестил и наблюдаваше с трескави очи облечения в черно.

Неро го освободи и старецът се отпусна безсилно. Освободителят му го пусна внимателно на земята. Той изглеждаше като милостив самарянин. Който не го познаваше, никога не би предположил, че всъщност е един опасен престъпник.

Той допря едно шише до устните на отпадналия старец и му даде да пие уиски, което имаше подкрепящо въздействие.

— Кой сте вие? — изстена старецът. Той седна и се огледа объркано на всички страни. — Къде са убийците?

— Избягаха — отвърна Неро Лафизо. — Освен някои, които не искаха да се предадат. Аз съм преподобният отец Неро. Намирах се случайно с няколко спътника наблизо, когато чух тук да се стреля. Искахме да узнаем какво става и видяхме, че вероятно се бяха сблъскали две вражески групи. Става въпрос за бандити, нали?

— Безмилостни убийци — изпъшка старецът ожесточено. — Изглежда, че взаимно са се изпратили в ада.

— И на мен така ми се струва — каза свещеникът. — Когато спътниците ми видяха вас и вашата дъщеря, не можаха да се сдържат от гняв. Поради това се стигна до още убити, за съжаление, мистър…

Абел Карсън погледна с желание към шишето. Неро разбра и му го подаде с блага усмивка.

— Благодаря — каза старецът и пийна една голяма глътка. — Между другото, казвам се Карсън. Момичето е моя осиновена дъщеря. Тя се казва…

— Нека отгатна! — прекъсна го фалшивият преподобен отец. — Тя се казва Гила! Прав ли съм?

Старецът го погледна учудено.

— Откъде знаете това?

В долината се появиха ездачи. Бяха петима и представляваха само част от групата, с която дон Неро бе унищожил бандата на Алеман. Трябваше да изглежда така, сякаш останалите негодници са потърсили спасение в бягството. Това, че бяха примамени от половин миля оттук в смъртоносна клопка, старият мъж и момичето със смесена кръв нямаше да узнаят никога.

— Откъде ми е известно ли? — преподобният Неро се усмихна загадъчно. — Ще ви разкажа по-късно, щом се възстановите донякъде. Елате! Аз ще ви помогна да се изправите на крака.

Жилавият старец си позволи още една солидна глътка от шишето на свещеника и енергично отказа да го изправят на крака или дори да го подкрепят.

— Благодаря, преподобни отче. Ще се справя и сам.

Леко олюлявайки се, той се отправи към къщата и свещеникът го последва вътре, където бандитите бяха вилнели.

Гила бе облякла една рокля. Изтощена и с разрешена коса, тя се бе свила в едно кресло във всекидневната.

Абел Карсън извади парче шунка от кухненския шкаф и си отряза едно голямо парче. Той беше доста издръжлив старец и се бе възстановил учудващо бързо след мъченията. Или поне създаваше такова впечатление.

— Това ли са вашите спътници, преподобни отче? — попита той и посочи през разбития от куршуми прозорец навън.

— Да, ние случайно се запознахме по пътя — отвърна Неро, който винаги намираше някакъв отговор. — Междувременно възприемам това като знак на небето. Не може да е просто съвпадение! Какво смятате вие?

— Съществуват такива неща — измърмори старецът.

— Вие сте били нападнати? — попита Неро.

Абел Карсън отиде при Гила във всекидневната, която бе отделена от кухнята само от няколко дъски, така че можеше да се наблюдават и двете помещения. Момичето се бе вторачило в празното пространство.

Абел постави ръце около раменете й.

— Няма от какво да се страхуваш повече, Гила. Всичко вече свърши. Онези мъже са мъртви или са избягали.

— Да, знам.

— Най-добре е да си полегнеш малко, дете мое — каза старецът загрижено. — Почивката ще ти се отрази добре.

— Да, татко.

Тя напусна стаята с уморени, провлачени стъпки. Сякаш се намираше в състояние на транс.

Свещеникът седна в креслото, в което допреди малко бе седяла Гила.

— Искахте да ми обясните нещо, отче — измърмори Карсън. — Откъде знаехте нашите имена?

Неро извади едно писмо от вътрешния джоб на черното си расо и го разгърна.

— Тук всичко е написано, Абел. Мога ли да ви наричам така?

— Разбира се. Но какво пише в писмото?

— То е от сестра ми — отвърна свещеникът. — Тя се казва Френчи Финдли.

Това накара Абел Карсън да си глътне езика. Трябваше първо да си поеме дълбоко въздух.

— Вие сте братът на мисис Финдли? — Свещеникът кимна с усмивка.

— Името ми е Неро Робинсън. Изглежда, Френчи се намира в отчаяно положение. Ето — искате ли да прочетете? Френчи ми писа, че е била изнудвана от някой си Алберто Лафизо. Познато ли ви е името?

Той подаде писмото през масата на Абел Карсън, който прочете бързо редовете.

— Значи така! — каза той замислено. — Значи аз съм постъпил неправилно със сестра ви — той се удари по челото. — А през цялото време си мислех, че зад всичко стои Френчи. О, господи, ужасно съжалявам! Сега всичко ми става ясно. Френчи е била изнудвана. Защо не съм се сетил по-рано?

— Не опитахте ли да говорите още веднъж с нея?

— Имах това намерение, когато преди една седмица бях в Гила Бенд. Но тогава бяхме нападнати от хората на Лафизо. Ако не ни беше помогнал един смел мъж на име Ласитър, щяхме доста да пострадаме. Сега разбирам как стоят нещата, преподобни отче. Бандата на Лафизо е искала златото ми. А аз през цялото време си мислех, че Френчи Финдли е насъскала типовете след нас заради наследството. Това, което се случи междувременно, обяснява всичко. Значи съвсем неправилно съм осъдил тази жена. Аз ще й се извиня, отче.

Той отново погледна писмото, което Френчи действително бе написала сама, но не преди четири седмици, а преди двадесет часа.

— Да, това, което е написано тук, е истина — каза свещеникът сериозно. — Тя сама признава, че е направила грешка. Била е в паника. Мислела е, че някой иска да я лиши от цялото й наследство. Едва по-късно е разбрала, че всичко това е било погрешно и тогава, за нещастие, се е доверила на приятеля си от младини Алберто Лафизо. Той, изглежда, все още я държи под своя власт. Какво мога да предприема сега, за да помогна на сестра си, Абел? Може би вие ще ми дадете добър съвет, понеже познавате града и ситуацията.

— Аз не само ще ви дам съвет, преподобни отче — каза Абел Карсън решително. — Аз дори ще ви помогна. Знам и по кой път да тръгнем. Вашата сестра притежава едно ранчо с надеждни хора. Във всеки случай се нуждаем от подкрепление, ако искаме да се справим с Алберто Лафизо и неговите хора. Питам се защо тя не е повикала на помощ своите каубои.

Свещеникът постави показалец на едно определено място от писмото.

— Тук тя е написала, Абел. Вероятно в бързината сте го пропуснали. Виждате ли, тук Франческа пише, че последните седмици е живяла като затворничка в собствената си къща в Гила Бенд. Не е можела да влезе в контакт с надзирателя. Той със сигурност все още нищо не знае.

Старецът се втренчи в редовете. Той отново и отново кимаше. И последните му съмнения бяха изчезнали.

— Голямо щастие е, че дойдохте, отче — каза той с дълбока благодарност. — Аз почти съм сигурен, че сега всичко ще бъде добре.

— С помощта на господа ще победим — каза фалшивият свещеник тържествено. — Най-добре е, ако тръгнем колкото е възможно по-бързо за Гила Бенд. Мислите ли, че Гила е вече в състояние да издържи трудната езда?

— Гила? — старецът направи скептично изражение.

— Вие не можете да оставите момичето тук само — каза свещеникът предупредително. — Тук в планините все още има доста бандити. Те скоро отново ще се съединят и ще нападнат. Страхувам се, че втори път едва ли ще имаме някакъв шанс. Щом забележат, че са избягали от петима мъже, те ще се върнат, и тогава бог да ни е на помощ.

С това се съгласи и Абел Карсън. Те тръгнаха след половин час. Неро Лафизо знаеше, че той отново е пред един от своите големи успехи, и тайно се усмихваше. Очите му блестяха демонично.

13.

Нощта се спускаше над Гила Бенд. Най-накрая обитателите на града можеха да въздъхнат спокойно. Те отново излязоха на улиците и в баровете. Изглежда, че отново властваше спокойствие и ред. За това се бяха погрижили ездачите от ранчото на Френчи. Най-накрая на мисис Финдли се бе удало да информира хората си и да ги извика на помощ. Алберто Лафизо трябваше да напусне с остатъка от бандата си бойното поле. За това спомогна и слухът, че на път е едно силно отделение на доброволните отряди.

Мисис Френчи Финдли бе посетена изненадващо от своя брат, свещеник от Мисури. Тя седмици наред бе пленница на бандата на Лафизо, говореха хората, и никой в Гила Бенд не бе заподозрял нещо. Говореше се много и за този храбър мъж Ласитър, който сам се бе противопоставил на надмощието, за да помогне на стария Абел и на осиновената му дъщеря Гила.

За съжаление този голям герой бе убит. Говореше се, че е попаднал на засада на бандата на Лафизо.

В помпозно обзаведения салон на вила „Финдли“ мисис Финдли нареди да сервират богата вечеря. До нея на отрупаната маса седеше брат й, свещеникът. Срещу нея — Гила и Абел Карсън.

Старецът отново и отново се бе извинявал на Френчи и я бе уверявал колко съжалява за това недоразумение. Тя, от своя страна, сама приемаше по-голямата част от вината, тъй като без съмнение бе постъпила напълно погрешно, когато Абел я бе потърсил за частта от наследството на Гила. Преподобният отец също се намесваше, като постоянно бърбореше престорено за „неведомите пътища господни“. Той така добре играеше ролята си, че дори Френчи почти вярваше, че думите идват от сърцето му.

Гила въобще не участваше в разговора. Тя стоеше някак си особено замислена и изяде без апетит няколко хапки.

— Много съм уморена — каза тя най-накрая. — Надявам се, че никой няма да ми се разсърди, ако си легна да спя.

— За бога, скъпа моя! — каза мило русата лейди и посегна към малкото сребърно звънче. Доприпкаха Лучиа и Пила, двете красиви дъщери на Елфего, мексиканския майордом. — Отведете мис Гила в стаята й и се погрижете да не й липсва нищо! — заповяда тя.

След това тя заобиколи голямата мраморна маса и се сбогува с момичето, като я целуна за лека нощ.

— Аз също скоро трябва да си полегна — каза Карсън и се прозина, без да се притеснява. — Зад гърба ми са най-напрегнатите и най-трудни дни от моя живот. Понякога си мисля, че това е съкратило с няколко години живота ми. Но какво да се прави! Сега поне мога спокойно да умра, след като знам, че моето дете ще бъде подслонено добре при вас, Френчи.

Жената и свещеникът си размениха многозначителни погледи, но това, за съжаление, не бе забелязано от стария Абел Карсън. Той не знаеше, че смъртта му бе решена. Вече не се нуждаеха от него. В приповдигнатото си, подсилено от шампанското настроение той им бе разказал за своето находище. Не му направи впечатление, че свещеникът много умело насочи разговора в тази посока. Старецът дори начерта план на разположението. Той считаше, че най-после всичко е в добри ръце. Нямаше и представа какво се прави с подобно богатство. Дори обеща на свещеника щедро дарение за църквата му в далечно Мисури. Като отплата за това преподобният Неро му обеща място в рая.

Сега старият Абел Карсън бе доста изморен. Елфего го придружи до спалнята му на първия етаж. Абел имаше нужда от водач, тъй като бе много неустойчив. Дори сам се учуди на това. Не бе пил всъщност толкова много.

Той не можеше да знае, че в чашата му бяха прибавили един прах.

Долу в салона отново се играеше с открити карти.

— Е, най-после стигнахме целта — каза Френчи. — Кой знае какво още би се случило, ако не беше се намесил ти, Неро.

— Винаги е по-добре да се действа с хитрост, отколкото с груба сила — усмихна се той самодоволно. — Само защото използвах мозъка си, успях да постигна нещо. За в бъдеще предварително ще бия Алберто през пръстите, преди да е направил отново някои глупости.

— А какво ще стане с нас по-нататък, Неро? — попита тя. — Страхувам се, че ти няма да можеш да играеш вечно ролята на свещеник. Все някога ще те разкрият. Ти си все пак търсен в половин дузина щати.

— Не се притеснявай за това.

Тя стана и се приближи до бара, за да си налее някое от многото силни питиета, тъй като имаше нужда от това сега. Само по този начин можеше да успокои обтегнатите си нерви. Тя знаеше, че трябва да бъде напълно спокойна, а последните й задръжки изчезваха най-добре със силна напитка.

Пистолетът й бе вече готов в едно тайно чекмедже. Тя бе премислила всичко точно. Имаше само един път, за да стане отново свободна и независима.

Тя не видя как Неро опипа камата в джоба на сакото си. Той трябваше само да натисне копчето и острието изскачаше от дръжката като езика на змия.

Една фигура се промъкваше в стаята, в която спеше Абел Карсън. Старецът хъркаше така силно, че влезлият въобще не си даваше труд да бъде особено тих. В стаята бе съвсем тъмно, но мъжът познаваше обстановката. Той бе разгледал през деня всичко.

Уверен в целта, той достигна до леглото и протегна ръце към мястото, където трябваше да се намира шията на Абел Карсън.

Старецът трябваше да бъде удушен, така бе решил Неро. Нужно бе всичко да се извърши така, че да не останат следи. На следващия ден щеше да се разпространи, че е умрял от естествена смърт. След това щяха да имат лека задача с наследницата му, наивното, неопитно момиче със смесена кръв. Също както и с Френчи, русата вещица. Неро също я бе осъдил на смърт. След това нямаше да има никой, който да разваля работите на братята Лафизо.

Алберто Лафизо напипа гърлото на Абел Карсън. В следващия момент го обхвана смъртен ужас. Една ръка го хвана и го отдели от жертвата му. Алберто измъкна мълниеносно един нож и замахна. Но нещо силно го удари по главата. Той се строполи с хъркане и не се помръдна повече.

Една лампа светна. Абел Карсън бе седнал на ръба на леглото и пусна клечката кибрит, с която бе запалил лампата на земята, без да й обръща внимание.

Ласитър се наведе над мъртвия и го обърна по гръб.

— Жалко — каза той тихо. — Предпочитах да беше жив.

Острието на ножа бе забито до дръжката в гърдите на Алберто.

Френчи изпразни чашата си и я напълни отново. Тя постави обратно шишето и в следващия момент с пистолет в ръка се обърна към Неро. Той гледаше като ударен от гръм двойната му цев.

— Луда ли си, Френчи?

Тя ехидно поклати глава.

— Няма начин да избегнем това — каза, усмихвайки се. — Премислила съм всичко точно. Нищо няма да излезе от нас двамата. Ти никога не търпиш равноправен партньор до себе си. С мен няма да е по-различно, отколкото с Алберто. Той по принцип не беше нищо друго освен твоя маска. Ти искаш да подчиниш всички и всичко, Неро Лафизо. Но с мен не можеш да направиш това. Само ако си мъртъв, мога да бъда щастлива.

— И как ще обясниш това на хората? — попита той. — Защо си убила собствения си брат?

— Не съм била аз — отвърна тя презрително. — Това е бил Алберто Лафизо, който се е върнал, за да си отмъсти.

— В момента Алберто претрепва стария. Всеки момент ще бъде тук.

— Тогава с него няма да е по-различно, отколкото с теб, Неро. Ще изглежда така, сякаш сте се застреляли взаимно.

След това тя натисна спусъка.

Неро Лафизо падна напред и остана полулегнал на масата. На пода се разбиха чинии и чаши.

Френчи постави празния пистолет така, че да изглежда, сякаш той сам е използвал оръжието преди смъртта си. Веднага след това извади един 22-калибров джобен револвер. С това оръжие искаше да убие Алберто, който трябваше да нахлуе след няколко секунди.

Вратата се отвори.

Но не беше Алберто.

Френчи се втренчи учудено, когато видя Ласитър.

Привидно мъртвият Неро се раздвижи, когато вратата се отвори. С последна сила той хвърли камата и успя да види как острието потъна до дръжката в гърдите на Френчи. Това бе и последният му дъх. Ласитър отпусна ръката, в която държеше револвера. Зад него, откъм мраморната стълба, се чу напрегнат вик. След това Гила се затича и потъна в прегръдките му. На стълбата се появи Абел Карсън. Той се усмихна разбиращо, тъй като знаеше, че Ласитър през цялото време бе в стаята на Гила, за да изчака и да наблюдава как ще се развият нещата. Никой от престъпното трио не бе и предполагал това.

Ласитър бе влязъл в къщата, преди фалшивият свещеник да пристигне с жертвите си.

В залата се появи един мъж със значка на шериф на Съединените щати.

— Ще се погрижите ли за всичко, Лонгтрий? — попита Ласитър.

— Къде мога да ви намеря, в случай че има още въпроси? — попита шерифът.

— В Марикопа — отговори Ласитър. — Мистър Карсън ще ви обясни пътя дотам.

След това той излезе с Гила навън в нощта. Двамата облекчено вдъхнаха свежия въздух…

Издание:

Джек Слейд. Лешоядите от Гила Бенд

Поредица: Ласитър

Превод: Георги Караиванов

Редактор: Андрей Илиев

Коректор: Мая Арсенова

Технически редактор: Стефка Димитрова

Издателство „Калпазанов“, 1993

Отпечатано от „Полиграфия“ АД — Пловдив

ISBN: 954-8070-80-4

Формат: 84/108/32

© SINGER MEDIA CORPORATION USA

C/O QUELLE PRESSE — FREIBURG

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Допълнителна информация

Заслуги