ТОМ КЛАНСИ

ДЪЛГ НА ЧЕСТТА

Превод: Николай Борисов

chitanka.info

На мама и татко

„Характерът на човека е неговата съдба.“

Хераклит

БЛАГОДАРНОСТИ:

Благодаря на Картър и Вокс за процедурите, на Ръс отново за физичните разяснения, на Том, Пол и Брус за най-добрата картография в света, на Кийт за авиаторската част и на Тони за отношението. Благодаря още на няколко хлапета от Сайпан за местния колорит и на Санди за страхотното преживяване в тренажора.

ПРОЛОГ:

ЗАЛЕЗ, ИЗГРЕВ

Ако погледнем назад, това би било странен начин за започване на война. Само един от участниците знаеше какво става в действителност, но дори и това бе съвпадение. Прехвърлянето на имуществото се отложи за по-късна дата поради смъртен случай в адвокатското семейство, а самият адвокат получи билет за спешен полет до Хавай преди два часа.

За господин Ямата това беше първото крупно закупуване на собственост на американска земя. Макар той да притежаваше много имущество в континенталната част на САЩ, самият трансфер на собственическите права винаги се извършваше от други адвокати, задължително американски граждани, които правеха онова, за което им се плащаше, обикновено под надзора на някой от служителите му. Ала този път нещата стояха другояче поради няколко причини. Първо, покупката бе лична, а не на корпорацията. Друга причина беше близостта на мястото, само на два часа път с частен самолет от дома му. Господин Ямата каза на адвоката по прехвърлянето, че ще използва имота за вила, където да се уединява през уикенда. При астрономическите цени на недвижимата собственост в Токио той можеше да купи неколкостотин декара за стойността на средно голяма мансарда в града, където живееше. Изгледът от къщата, която смяташе да построи на този географски нос, щеше да спира дъха: панорама към синия Тих океан, други острови от Марианския архипелаг в далечината и най-чистият въздух на земята. Поради всичко, изброено дотук, той предложи щедра сума, и то с чаровна усмивка.

Имаше и още една причина.

Разнообразните документи се завъртяха около кръглата маса, спирайки пред всеки стол за подпис на указаните с жълти самозалепващи се листчета места, след което дойде време господин Ямата да посегне към джоба на сакото си и да извади един плик. Измъкна чека и го подаде на адвоката.

— Благодаря ви, сър — каза той с почтителен тон, типичен за американците, когато пред тях има пари. Забележително как парите ги караха да вършат всичко! Допреди три години закупуването на земя тук от японски гражданин щеше да е незаконно, ала подходящият адвокат, подходящото съдебно решение и нужната сума пари се погрижиха за всичко. — Прехвърлянето на правата за собственост ще бъде регистрирано днес следобед.

Ямата погледна към продавача с учтива усмивка, кимна, после стана и напусна сградата. Отвън го чакаше джип. Той се качи отпред до шофьора и с властно движение му нареди да тръгва. Прехвърлянето завърши, а с него изчезна и нуждата от обаятелност.

Като повечето тихоокеански острови Сайпан е от вулканичен произход. Непосредствено на изток лежи Марианският канал — бездна, дълбока над единадесет километра, където една геоложка плоча се подпъхва под друга. Резултатът е верига от извисяващи се конусообразни планини, чиито върхове са самите острови. Джипът „Тойота“ следваше един сравнително гладък път на север, виещ се покрай възвишението Ачугао и Марианския клуб извън града към нос Марпи. Там спря.

Ямата слезе, вперил поглед в някакви селскостопански постройки, които скоро щяха да бъдат заличени, но вместо да отиде до строителния парцел за новата си вила, той се отправи към каменистия край на стръмната скала. Макар навлязъл в шестдесетте, докато се движеше по неравния терен, крачката му беше твърда и решителна. „Ако тук е имало ферма, то тя е била негостоприемна и е предлагала мизерен живот“ — помисли си той. Същото важеше за цялото място, и то по не една причина.

Изразът му бе непроницаем, когато стигна ръба на канарата, наричана от местните Банзай. Към брега духаше вятър и той виждаше и чуваше вълните, маршируващи в безкрайни редици към скалите, за да се разбият в подножието им — същите скали, върху които се бяха размазали телата на неговите родители и братя, след като заедно с мнозина други се хвърлили, за да не ги заловят настъпващите американски морски пехотинци. Гледката ужасила пехотинците, ала господин Ямата никога не би го признал и оценил.

Бизнесменът плесна веднъж с ръце и наведе глава, както за да привлече вниманието на бродещите духове върху присъствието си, така и за да се преклони пред влиянието им върху съдбата му. Помисли си, че е справедливо, че купуването на това парче земя връщаше 50,016% от недвижимите имоти на Сайпан отново в японски ръце сега, повече от петдесет години след смъртта на семейството му, причинени от американците.

Почувства внезапна ледена тръпка, която отдаде на моментното вълнение или на близостта на духовете на предците. Въпреки че телата им бяха отнесени от разбиващите се безкрай вълни, техните ками[1] със сигурност изобщо не бяха напускали това място и чакаха завръщането му. Потрепери и закопча сакото си. Да, щеше да строи тук, но едва след като първо направеше нужното.

Първо трябваше да разрушава.

Много далеч оттам цареше един от онези идеални мигове. Стикът за далечни удари се вдигна плавно назад от топката в идеална дъга, спря за част от секундата, сетне стремително се върна по същия път, като набираше скорост с падането. Мъжът премести тежестта си от единия крак на другия. В нужния момент ръцете му се извиха по подобаващ начин, а върхът на стика се завъртя по вертикалната ос така, че при удара по топката той бе точно перпендикулярно на планираната траектория. Звукът не се нуждаеше от коментар — идеално „пинк“ (върхът беше метален). То и осезаемият импулс, преминал по графитната дръжка, показаха на играча всичко, което искаше да знае. Дори не се налагаше да гледа. Стикът спря движението си по инерция и мъжът извърна глава да проследи полета на топката.

За съжаление не Райън нанесе този удар. Той поклати глава с печална усмивка, докато се навеждаше да нагласи топката си.

— Добър удар, Роби.

Контраадмирал Робърт Джеферсън Джексън от военноморските сили на САЩ остана в същата поза, докато наблюдаваше с авиаторския си поглед как топката започва да пада, а после тупва на окосената част между дупките на около двеста и тридесет метра. С отскачанията тя се придвижи на още трийсетина. Проговори едва след спирането й право в центъра:

— Исках да се поизравним.

— Животът е гаден, нали? — отбеляза Райън, докато изпълняваше предварителния ритуал. Сгънати колена, сравнително изправен гръб, не прекалено наведена глава и хващането. Да, ето това е! Направи всичко, което клубният инструктор му обясняваше миналата седмица и по-миналата, и още по-… като замахна със стика… и го стовари…

… и не беше толкова зле, съвсем леко вдясно от окосената площ и на сто шестдесет и пет метра от тях: най-добрият удар от стартовата площадка, който е правил някога. Със стика си за далечни удари я изстреля на приблизително същото разстояние, на каквото би я пратил и Роби със стабилна желязна „седмица“. Горе-долу единственото хубаво нещо беше, че бе едва 7,45 сутринта и наоколо нямаше никой, който да споделя неудобството му.

„Поне смених напрегнатата атмосфера.“

— Откога играеш, Джак?

— Два пълни месеца.

Джексън се ухили и се запъти към паркираната долу количка за голф.

— Аз започнах през втората си година в Анаполис. Имам голяма преднина, момче. По дяволите, наслаждавай се на деня.

Е, да. „Грийнбрайър“ се намираше сред планините на Западна Вирджиния. Място за уединение още от края на осемнадесети век, тази октомврийска утрин бялата осанка на главното хотелско крило бе окичена с рамка в жълто и алено, тъй като дърветата, даващи твърда дървесина, навлизаха в периода на есенен блясък.

— Е, не очаквам да те победя — призна си Райън и седна в колата.

Събеседникът му се обърна и се усмихна.

— И няма. Просто благодари на Бога, че днес поне не си на работа, Джак, защото аз съм.

Никой от тях не беше в отпуска, макар и двамата да имаха нужда, нито пък бе доволен от постигнатия досега успех. За Роби той се изразяваше в бюро с адмиралски флаг в Пентагона. За Райън, нещо, което го изненадваше дори сега, успехът означаваше връщане към света на бизнеса вместо към университетското място, за което копнееше (или поне тогава така мислеше) в Саудитска Арабия преди две и половина години. Помисли си, че може би въпросът е в действието. Беше ли се пристрастил към него? Докато се чудеше, си избра железен стик-тройка. Нямаше да е достатъчен, за да изпрати топката до чимовете около дупката, но още не бе усвоил дървените. Да, именно за действието копнееше дори повече, отколкото за епизодичните бягства от него.

— Не бързай и не се мъчи да я убиеш. Топката е вече мъртва, нали така?

— Да, адмирале. Слушам, сър — отвърна Джак.

— Дръж главата наведена. Аз ще я проследя.

— Добре, Роби.

Мисълта, че Роби няма да му се смее независимо колко лош е ударът, бе по-лоша от подозрението, че може и да го направи. Като размисли хубаво, застана малко по-изправен, преди да замахне. За награда чу приятен звук:

„Пляк“. Топката бе вече на тридесет метра, когато вдигна глава и я видя как все още лети наляво… ала после започна да показва отклонение надясно.

— Джак?

— Да? — попита Райън, без да извърне глава.

— Тази твоя „тройка“ — рече Джексън злорадо, докато погледът му пресмяташе траекторията. — Да не си посмял да я смениш. Удряй така всеки път.

Джак някак си успя да върне железния стик в чантата, без да се опита да увие дръжката около врата на приятеля си. Сетне се разсмя, когато количката за голф заизкачва отново неравната част в дясната част на игрището към топката на Роби, единствената бяла точка на зеления равен килим.

— Да не би да ти липсва летенето? — попита той внимателно.

Роби го изгледа и отбеляза:

— Ти също играеш мръсно.

Беше прав обаче. Приключи с последната си авиаторска служба с кандидатура за флагман, сетне го гласяха за поста командир на Военноморския въздушен изпитателен център край река Патъксент, Мериленд, където истинският му чин щеше да е главен пилот-изпитател на американския флот. Вместо това обаче Джексън работеше в J-3, оперативния отдел към Обединения комитет на началник-щабовете. „Военни планове“ — странно място за един военен в свят, където войната се превръщаше в част от миналото. Беше по-добре за кариерата, ала далеч по-неудовлетворяващо от авиаторската служба, която искаше. Джексън се опита да се отърси от мисълта. В крайна сметка летя достатъчно. Започна с изтребители „Фантом“, мина през „Томкет“, командва своята ескадрила и авиокрило на самолетоносач, сетне се кандидатира рано за адмиралски чин въз основа на една солидна и бележита кариера, през която никога не допусна гаф. Следващата му длъжност, ако я получеше, щеше да е командир на бойна група със самолетоносач, а това някога му се струваше цел, недостижима и за самата съдба. След като стигна дотук, вече се питаше кога мина всичкото това време и какво го очакваше.

— Какво ще стане, когато остареем?

— Някои от нас се захващат с голф, Роб.

— Или се връщат към акции и облигации — контрира го Джексън. „Един железен стик-осмица“ — реши той — „и да е гъвкав.“

Райън го последва до топката му.

— Търговско банкерство — подметна Джак. — Свърших ти работа, нали?

Това накара пилота (активен или не, Роби винаги щеше да е пилот за себе си и за приятелите си) да вдигне очи и да се усмихне.

— Ами ти направи от моите хилядарки нещо специално, сър Джон. — Сетне той нанесе удара. Това бе начин да се изравнят. Топката се приземи, отскочи и накрая спря на около шест метра от пръта на флагчето.

— Ще стигне ли, за да си платя уроците?

— Определено имаш нужда от тях. — Роби направи пауза и изражението му се измени. — Бая годинки, Джак. Ние променихме света. — А това беше хубаво, нали?

— До известна степен — призна Джак с напрегната усмивка. Някои хора го наричаха края на историята, но-неговият докторат беше в тази област и определението не му се нравеше.

— Това, с което се занимаваш сега, наистина ти харесва, а?

— Прибирам се вкъщи всяка вечер, обикновено преди шест. Успявам да хвана всички игри от Малката лига през лятото и повечето футболни мачове през есента. И когато на Сали й дойде времето за първото гадже, няма да съм в някакъв скапан самолет VC-20B на път за майната си за среща, която и без това не е от голямо значение. — Той се усмихна изключително мило. — Мисля също, че го предпочитам дори пред възможността да играя добър голф.

— Е, това е хубаво, защото ми се струва, че даже Арнолд Палмър не може да оправи замаха ти. Но аз ще опитам — добави Роби — само защото Кати ме помоли.

Ударът на Джак се оказа прекалено силен и го принуди да върне топката късо към чимовете около дупката — лошо, — откъдето три леки чуквания направиха средния брой на ударите му седем срещу четирите на Роби.

— Играч, който удря като теб, трябва да ругае повече — каза Джексън на път за втората купчинка пясък.

Джак нямаше как да възрази. На колана му естествено имаше пейджър. Беше сателитен, от онези, с които могат да те открият почти навсякъде. Тунели под планините или водни маси предлагаха известна защита, ала не голяма. Джак го откачи от колана си. Вероятно го търсеха за сделката със „Силиконова алхимия“, макар че остави инструкции. Може пък на някой да му бяха свършили кламерите. Погледна номера на екранчето от течен кристал.

— Мислех, че централата ти е в Ню Йорк — отбеляза Роби. Окръжният код на екрана бе 202, а не 212, както Джак очакваше.

— Там е. Мога да върша повечето си работа по телефона от Балтимор, но поне веднъж седмично трябва да отскачам дотам. — Райън се намръщи. 757–5000. Свързочният център на Белия дом. Погледна часовника си. Беше 7,55 сутринта и този час показваше спешността на обаждането повече от всичко. То обаче не бе съвсем изненадващо, нали? Не и след нещата, които четеше в пресата всеки ден. Единственото неочаквано нещо беше избраният момент. Очакваше обаждането много по-рано. Върна се при количката и чантата за голф, където държеше клетъчен телефон. Всъщност единствената вещ в нея, която знаеше как да използва.

Разговорът отне само три минути, през които развеселеният Роби чакаше в количката за голф. Да, отседнал е в „Грийнбрайър“. Да, знае, че недалеч оттам има летище. Май четири часа щяха да му стигнат. По-малко от час дотам и обратно и не повече от час на посоченото място. Щеше да се върне навреме за вечеря. „Даже ще имам време да довърша играта, да взема душ и да се преоблека, преди да тръгна“ — каза си Джак, докато сгъваше телефона и го пускаше в джоба на голф-чантата. Това бе едно от предимствата на най-добрата в света луксозна транспортна система. Проблемът беше, че пипнат ли те веднъж, никога не искат да те оставят на мира. Комфортът бе замислен така, че само да се превърне в по-удобен начин за ограничаване. Застанал пред купчинката пясък, Джак поклати глава и разсеяността му имаше странен ефект. Ударът към втората окосена част на игрището прати топката в оскъдната трева на сто и деветдесет метра от тях и Райън се върна към количката, без да продума, като се чудеше какво ще каже на Кати.

Апаратурата беше чисто нова и безупречна, ала имаше нещо скверно в нея, помисли си техническият директор. Сънародниците му мразеха огъня, обаче предмета, който тази зала бе проектирана да произвежда, определено ненавиждаха. Не можеше да пренебрегне този факт, натрапчив също като жуженето на насекомо в залата, но последното не беше особено вероятно, понеже всяка молекула въздух в това чисто помещение преминаваше през най-добрата филтрираща система, която страната му можеше да конструира. Превъзходните технически постижения на колегите му пораждаха гордост у него, най-вече защото той беше един от най-добрите сред тях. Разбра, че тази гордост го крепи, и пропъди въображаемото жужене, докато проверяваше машината за производство. В крайна сметка, ако американците можеха да го направят, а също и руснаците, англичаните, французите, китайците и дори индийците и пакистанците, тогава защо те да не могат? В края на краищата така се постигаше симетрия.

В друга част от сградата дори и сега оформяха грубо специалния материал. Закупчиците изгубиха доста време, докато получат уникалните съставки. Ужасно трудно се намираха. Повечето бяха направени другаде, обаче някои се произвеждаха и в родината му за ползване в чужбина. Бяха ги изобретили с една цел, сетне ги пригодили за други, ала възможността за връщане към първоначалното предназначение винаги е съществувала — далечна, но реална. Бяха се превърнали в обект за шеги от страна на участващите в производството хора от различните корпорации, нещо, което не се взима на сериозно.

„Сега обаче ще го приемат сериозно“ — помисли си директорът. Той изгаси лампите и затвори вратата след себе си. Трябваше да гони срокове и щеше да започне от днес, след едва няколко часа сън.

Колкото и често да бе идвал тук, Райън никога не изгуби мистичното си преклонение към мястото, а и днешният му начин на пристигане не бе такъв, че да го накара да очаква нещо обикновено. Дискретно обаждане до хотела му уреди транспорта до летището. Летателният апарат, разбира се, го чакаше — съвсем обикновен самолет с две перки в далечния край на рампата с изключение на надписите „U.S. Air Force“ (американски военновъздушни сили) и факта, че екипажът беше облечен с маслиненозелени огнеупорни униформи. Приятелски усмивки, естествено отново почтителни. Един сержант се увери, че той знае да използва предпазния колан, а сетне механично обсъдиха обезопасителните и аварийни процедури. Последен поглед назад от пилота, гонещ разписание, и ето че докато Райън се чудеше къде са предназначените за него документи и отпиваше от колата с надпис „U.S. Air Force“, те тръгнаха. Щеше му се да си беше облякъл хубавия костюм, но си спомни, че нарочно реши да не го прави. Глупаво е, под достойнството му. Време на полета четиридесет и седем минути и кацане директно на „Андрюс“. Единственото, което бяха пропуснали, бе да го вземат оттам с хеликоптер, ала така само щяха да привлекат внимание. След почтителното посрещане от някакъв майор от ВВС, придружил го до евтината служебна кола с безмълвен шофьор, Райън се отпусна на седалката и затвори очи. Майорът седна отпред, а Джак се опита да дремне. Беше виждал „Сютленд булевард“ и преди и знаеше пътя наизуст. По булеварда до главен път I-295, после веднага се свърва по I-395 и се хваща изходът за авеню „Мейн“. Този час, точно следобед, гарантираше бързо придвижване и както можеше да се очаква, колата спря на пропуска към западната алея на Белия дом, където пазачът само им махна да продължат — нещо необичайно. Покритият с платнен навес вход на приземния етаж сякаш ги приканваше, като познато лице:

— Привет, Арни.

Джак протегна ръка към шефа на президентската канцелария. Арнолд ван Дам просто твърде много го биваше и Роджър Дърлинг бе имал нужда от помощта му в преходния период. Президентът Дърлинг за нула време направи сравнение между старшия си помощник и Арни и откри много недостатъци у първия. Райън забеляза, че Ван Дам не се е променил много. Същите ризи „Ел Ел Бийн“ и същата сурова честност, изписана на лицето му, ала бе по-стар и по-уморен отпреди. Е, кой не беше?

— Когато се видяхме за последен път тук, ти искаше да се отървеш от мен — добави Джак, за да се ориентира бързо в ситуацията.

— Всички правим грешки, Джак.

Опа! Райън веднага застана нащрек, но ръкостискането така или иначе го принуди да влезе. Дежурните тайни агенти му бяха приготвили пропуска и нещата вървяха гладко, докато не се задейства металният детектор. Той предаде ключа от хотелската си стая и опита отново, при което пак чу пиукане. Единственото метално нещо по тялото му освен часовника се оказа приспособлението за изравняване на чимовете.

— Кога се захвана с голф? — попита Ван Дам с хихикане, съответстващо на изражението на най-близкия агент.

— Успокоително е да зная, че не си ме следил. Преди два месеца и още не съм надскочил рекорда си от десет удара за вкарване.

Шефът на президентската канцелария подкани Райън към скритото стълбище вляво.

— Знаеш ли защо му викат „голф“?

— Да, защото думата „лайнарщина“ вече е била заета. — Той спря на площадката. — Какво става, Арни?

— Мисля, че знаеш — бе единственият отговор, който получи.

— Здравейте, доктор Райън! — Специален агент Хелън д’Агустино беше красива както винаги и все още част от президентския екип. — Моля, последвайте ме.

Президентството не е служба, предвидена да подмладява човека. Роджър Дърлинг, бил някога парашутист и изкачвал хълмове в централните планински части на Виетнам, все още тичаше за здраве и според слуховете обичаше да играе скуош за поддържане на формата, ала при все това този следобед той изглеждаше уморен човек, „И което е по-съществено — разсъди бързо Джак, — влязох да се срещна с президента направо, без да чакам в някое от многото преддверия, а и усмивките по лицата, които видях по пътя насам, също криеха послания.“ Дърлинг се изправи с бързина, целяща да покаже удоволствието му от срещата е госта. Или пък нещо друго.

— Как върви брокерството, Джак? — Здрависването, придружаващо въпроса, беше сухо и грубо, но също така настойчиво.

— Запълва ми времето, господин президент.

— Не изцяло. Голф в Западна Вирджиния, а? — попита Дърлинг и му посочи едно място до камината. — Това е всичко — обърна се той към двамата тайни агенти, придружили Райън дотук. — Благодаря ви.

— Последният ми порок, сър — отвърна Райън и чу вратата зад него да се затваря. Беше необичайно, че е в такава близост до държавния глава без покровителственото присъствие на охраната от тайните служби, особено след като толкова отдавна не бе на правителствена служба.

Дърлинг зае мястото си и се облегна. Излъчваше енергичност, от онази, която струеше по-скоро от ума, отколкото от тялото. Време беше за делови разговор.

— Бих могъл да изразя съжаление, че прекъсвам почивката ти, но няма да го направя — каза му президентът на САЩ. — Бяхте в двегодишна отпуска, доктор Райън, и сега тя свърши.

Две години. През първите два месеца не правеше абсолютно нищо: обмисляше няколко преподавателски места в неприкосновеността на кабинета си, наблюдаваше как жена му тръгва рано всяка сутрин за болницата „Джонс Хопкинс“, приготвяше обяда на децата за училище и се убеждаваше колко прекрасно е да си отпочива. Цели два месеца му трябваха да си признае, че бездействието води до стрес повече от всичко, което бе правил. Само три интервюта му уредиха отново работа в сферата на инвестициите, позволиха му да изхвърча всяка сутрин преди жена си и да мърмори за бързото темпо може би точно колкото да се предпази от полудяване. Същевременно спечели и доста пари, ала трябваше да признае, че дори това започваше да му втръсва. Още не беше си намерил мястото и се чудеше дали изобщо ще се случи такова нещо.

— Господин президент, военната повинност приключи преди много години — опита Джак с усмивка. Лекомислено изказване, от което се засрами още докато го произнасяше.

— Веднъж вече каза „не“ на родината си. — Укорът прекрати усмивките. Толкова напрегнат ли беше Дърлинг? Вярно, имаше пълното право да е изнервен, но с това бе дошло и нетърпение, учудващо за човек с основното задължение да е любезен пред обществеността и да вдъхва увереност. Райън обаче не беше част от обществеността, нали?

— Сър, тогава бях принуден да напусна. Мисля, че не бих бил…

— Добре. Чел съм цялото ти досие — добави той. — Зная дори, че сега можеше и да не бъда тук, ако не бе свършил онази работа в Колумбия преди няколко години. Служили сте добре на страната си, доктор Райън, и си взехте нужната почивка, включихте се и в играта с пари за известно време… и то май доста успешно. А сега е време да се върнете.

— На каква служба, сър? — попита Джак.

— Надолу по коридора, след завоя. Последните няколко човека, работили там, не се отличиха — отбеляза Дърлинг. Кътър и Елиът хич ги нямаше. Собственият му съветник по националната сигурност пък просто не беше подходящ за работата. Казваше се Том Лох и според прочетеното от Райън в сутрешния вестник бе на път да я загуби. И пресата веднъж да е на прав път. — Ще говоря направо. Нуждаем се от теб. Аз имам нужда от теб.

— Господин президент, това много ме ласкае, но истината е, че…

— Истината е, че ежедневните вътрешни проблеми са твърде много, че денят има само двадесет и четири часа, а моето правителство задържа топката прекалено дълго. Междувременно не служихме на страната така, както трябва. Не мога да си позволя да го кажа никъде извън тази зала, ала мога и трябва да го кажа тук. Външната политика е слаба. Отбраната също.

— Фидлър от Финансовото е страхотен — позволи си да каже Райън. — А ако искате съвет за Държавния департамент, повишете Скот Адлер. Млад е, но е много добър в действие и не му липсва прозорливост.

— Няма да се оправи без строг контрол оттук, а за това нямам време. Ще предам одобрението ти на Бъз Фидлър — добави Дърлинг с усмивка.

— Той е превъзходен специалист, а отсреща имат нужда точно от това. За бога, ако ще овладявате инфлацията, направете го сега…

— И да поемем политическия отзвук — допълни президентът. — Нарежданията му са точно такива. Защитаваме долара и свеждаме инфлацията до нула. Смятам, че той може да се справи. Първите признаци са обещаващи.

Райън кимна.

— Мисля, че сте прав. — „Хайде, по-бързо де!“ Дърлинг му подаде папката с данни.

— Чети.

— Да, сър. — Джак отгърна корицата и запрелиства обичайните високопарни страници, предупреждаващи за всевъзможни съдебни мерки при разкриване на това, което щеше да прочете. Както обикновено информацията, защитавана от американските закони, не се различаваше чак толкова от нещата, които всеки гражданин можеше да прочете в „Таймс“, обаче не бе така добре написана. Посегна с дясната си ръка към чашата с кафе, която за съжаление не бе предпочитаното от него канче без дръжка. Порцелановите сервизи на Белия дом притежаваха елегантност, но им липсваше практичност. Идването тук винаги беше като посещение на особено богат шеф. Толкова много от обзавеждането беше прекалено…

— Знаех някои неща, но нямах представа, че положението е толкова… интересно — промърмори Джак.

— Интересно ли? — попита Дърлинг с недоловима усмивка. — Хубаво подбрана дума.

— Мери Пат ли е сега заместник-директор на Оперативния? — Райън вдигна поглед и видя рязко кимване.

— Беше тук преди месец и представи искане за подобрение на нейната част от тортата. Бе много убедителна. Ал Трент тъкмо издейства одобрение от комисията вчера.

— Земеделието или Вътрешно е този път? — засмя се злорадо Джак. Този дял от бюджета на ЦРУ почти никога не ставаше обществено достояние. Оперативният отдел винаги получаваше част от финансите си чрез жонглиране.

— Здравеопазване и разузнаването, струва ми се.

— Но все пак ще минат две-три години, докато…

— Зная. — Дърлинг се размърда в стола си. — Слушай, Джак, ако е толкова важно за теб, тогава защо…

— Сър, ако сте прочели досието ми, знаете защо. — „Мили Боже,“ искаше му се да добави „колко още трябва да…“ Ала не можеше, не и тук и пред този човек, затова не го направи. Вместо това запрелиства отново папката, като четеше с максималната бързина, позволяваща разбиране.

— Зная, че беше грешка да омаловажим разузнавателния отдел. Трент и Фелоус го потвърдиха. Госпожа Фоли също. Човек може да се претовари на тази длъжност, Джак.

Райън вдигна очи и почти се усмихна, докато не видя лицето на президента. Под очите му имаше следи от умора, които не можеше да прикрие. Тогава обаче и Дърлинг забеляза израза на лицето на Джак.

— Кога можеш да започнеш? — попита го президентът на САЩ.

Техническият директор се върна, включи лампите и огледа апаратурата си. Контролната му кабина бе почти изцяло от стъкло и леко издигната, за да може да наблюдава работата в цеха без усилия, само с повдигане на глава. След няколко минути персоналът щеше да започне да пристига и неговото идване в службата по-рано от целия екип (в страна, където да дойдеш два часа по-рано, беше правило) щеше да създаде подходящата атмосфера. Първият работник дойде само след десет минути, закачи си сакото и се отправи към другия край да сложи кафето. „Кафе, а не чай“ — помислиха двамата мъже едновременно. Учудващо западняшко. Другите пристигнаха вкупом, обидени и завиждащи на колегата си, защото всички забелязаха, че кабинетът на началника свети и че не е празен. Някои зачовъркаха по работните си маси, за да се отпуснат и същевременно да покажат предаността си. Два часа преди началото на работния ден началникът излезе от кабинета си и подкани екипа да се събере за първото утринно обсъждане на работата. Всички те знаеха, разбира се, но все пак трябваше да им се съобщи. Отне им десет минути и като приключиха, всички се заловиха за работа. Това вече изобщо не бе странен начин за започване на война.

Вечерята беше изискана, сервирана в огромната трапезария с висок таван под звуците на пиано, цигулка и откъслечния звън на кристал. Разговорите на масата бяха обикновени или на Джак така му се струваше, докато отпиваше от виното и се бореше с основното ястие. Сали и малкият Джак се справяха добре в училище, а Катлийн щеше да навърши две годинки след месец, както си щапуркаше около къщата на „Перегрийн Клиф“ — властната и нападателна кукличка на татко и ужасът за дневните ясли. Роби и Сиси, бездетни въпреки всичките си опити, играеха ролята на леля и чичо на триото Райън и се гордееха толкова с челядта, колкото Джак и Кати. Помисли си, че има нещо тъжно в цялата работа, ала такъв им бил късметът. Питаше се дали Сиси още плаче за това, когато е сама в леглото, а Роби е някъде по работа. Джак никога не бе имал брат, но чувстваше приятеля си по-близък и от брат и смяташе, че той заслужава по-добра съдба. Сиси пък беше просто ангел.

— Чудя се как вървят нещата в службата.

— Вероятно замислят план за нахлуването в Бангладеш — включи се Джак отново в разговора и вдигна глава.

— Това беше миналата седмица — възрази Джексън ухилен.

— Как ли се справят без нас? — почуди се Кати на глас, като вероятно се безпокоеше за някой пациент.

— Е, за мен концертният сезон започва чак другия месец — отбеляза Сиси.

— Ммм — отвърна Райън и пак заби поглед в чинията си, като се чудеше как ще съобщи новината.

— Джак, вече зная — рече Кати най-сетне. — Не можеш да го скриеш.

— Кой…

— Тя попита къде си — обади се Роби оттатък масата. — Един морски офицер не може да лъже.

— Мислеше, че ще съм бясна, а? — попита Кати мъжа си.

— Да.

— Не го знаете какъв е — обърна се тя към другите. — Всяка сутрин си взима вестника и мърмори. Всяка вечер пуска новините и мърмори. Всяка неделя гледа интервюта и мърмори. Джак — каза Кати тихо, — смяташ ли, че някога бих могла да се откажа от хирургията?

— Вероятно не, ама не е същото…

— Не, не е, но за теб е същото. Кога започваш? — попита Каролайн Райън.

[1] Ками (яп.) — божествена сила в шинтоизма, често уеднаквявана с праотците или с различни божества. — Б.пр. ↑

1.

ВЪЗПИТАНИЦИ

Веднъж Джак бе чул по радиото, че един университет някъде в Средния запад има апаратура, предназначена за влизане в торнадо. Всяка пролет дипломирани студенти и един-двама професори заграждали с колчета обещаваща ивица земя и при засичането на торнадо се опитвали да инсталират комплекта апарати, наречен „Тото“ (че как иначе?), право на пътя на връхлитащата буря. Досега не бяха успели. „Вероятно просто не са избрали подходящо място“ — помисли си Райън, докато гледаше през прозореца към голите дървета на парка „Лафайет“. В кабинета на президентския съветник по националната сигурност несъмнено върлуваха достатъчно циклони за всеки вкус и за съжаление в него се влизаше много по-лесно.

— Знаеш ли — каза Райън и се облегна, — би трябвало да е много по-просто. — „И си мислех, че ще е“ — не допълни той.

— Преди в света имаше правила — изтъкна Скот Адлер. — Сега няма.

— Как се справя президентът, Скот?

— Сериозно ли искаш истината? — попита Адлер, с което искаше да каже: „Намираме се в Белия дом, забрави ли?“ Питаше се дали тази стая наистина се подслушваше. — Оплескахме работата с корейците, ама извадихме късмет. Слава богу, че не забъркахме чак такава каша в Югославия, защото там не може да се разчита на никакъв късмет. Не се справяме много добре с Русия. Целият африкански континент е една каша. Май единственото, което сме свършили свястно напоследък, е търговският договор…

— Без да смятаме Япония и Китай — довърши Райън вместо него.

— Хей, забрави ли, че двамата с теб се оправихме със Средния изток? Там нещата са сравнително добре.

— Къде е най-горещо в момента? — Не искаше похвали за това. „Успехът“ бе довел до някои много неприятни последствия и беше основната причина да напусне държавната служба.

— Избери си — предложи Адлер.

Райън изсумтя в съгласие.

— Ами държавният секретар?

— Хансън ли? Политик — отвърна кариеристът от Държавния департамент.

„При това е горд от себе си“ — напомни си Джак. Адлер започна в Министерството на външните работи веднага след дипломирането си като номер едно в своя випуск във „Флетчър скул“, после си прокара път нагоре по йерархичната стълба с робски труд и вътрешни политически маневри, коствали му както любовта на първата му жена, така и голяма част от косата. Джак знаеше, че го крепи любовта към родината. Син на оцелял затворник от Аушвиц, Адлер обичаше Америка по начин, който малцина познаваха. Нещо повече: любовта му не беше сляпа дори сега, когато постът му бе свързан с политиката, а не с кариерата. Подобно на Райън, той играеше по свирката на президента и все пак имаше дързостта да отговаря честно на въпросите на Джак.

— По-лошо — продължи Джак вместо него. — Той е адвокат, а те винаги ти пречат с нещо.

— Обичайните предразсъдъци — отбеляза Адлер с усмивка, после приложи малко от своите аналитични умения. — Движиш някаква операция, нали?

Райън кимна.

— Има едни сметки за уреждане. Изпратил съм двама човека.

Задачата съчетаваше петролно сондиране и копаене, последвани от изключително прецизна довършителна работа, която трябваше да приключи навреме. Грубо изкопаните дупки бяха почти готови. Не беше лесно да се сондира направо в базалтовата матерична скала на долината дори веднъж, камо ли десет пъти за дупки с дълбочина цели четиридесет метра и широчина десет. Бригадата от деветстотин мъже, работещи на три смени, всъщност изпревари официалния срок с две седмици въпреки предпазните мерки. Прокараха шест километра релси от най-близката линия „Шинкансен“ и на всеки два-три сантиметра от тях стълбовете, обикновено поставяни да държат електрическите жици отгоре, сега служеха за поддържане на шест километра линейна маскировъчна мрежа.

„Геоложката история на тази японска долина сигурно е била интересна“ — помисли си ръководителят на строежа. Човек не виждаше слънцето повече от час след изгрева, толкова стръмен беше склонът на изток. Нищо чудно, че предишните железопътни инженери са огледали долината и решили да строят другаде. Тясната клисура, на места по-малко от десет метра широка в основата си, бе изваяна от отдавна заприщена с бент река и сега на практика оставаше една скалиста просека, сякаш останка от войната. „Или част от подготовка за такава“ — помисли си той. В крайна сметка беше съвсем очевидно, макар че не му казваха нищо, освен да си държи езика зад зъбите относно проекта. Единственият изход от това място бе право нагоре или можеше да се заобиколи. За първото можеха да използват хеликоптер, а за второто влак, но постигането на нещо различно изискваше жонглиране с балистичните закони и беше наистина трудна задача.

Докато наблюдаваше, грамаден багер „Кова“ изхвърли поредната камара натрошени скали в един саморазтоварващ се вагон. Беше последният вагон от влаковата композиция и скоро дизеловата разпределителна машина щеше да изтегли поредицата вагони към централната линия, където широколинеен електрически локомотив щеше да ги поеме.

— Готово — съобщи му мъжът, сочейки към дупката.

На дъното й някакъв човек държеше края на дълъг метър. Точно четиридесет метра. Разбира се, дупката бе вече измерена с лазер, ала традицията изискваше такива измервания да се проверяват от ръката на опитен работник и ето че на дъното стоеше миньор на средна възраст, чието лице сияеше от гордост. Той нямаше представа какъв е проектът.

— Хай[1] — каза ръководителят с доволно кимване, последвано от по-формален любезен поклон към мъжа долу, на който онзи отвърна с преданост и гордост.

Следващият влак щеше да докара гигантска бетонобъркачка. Предварително подредените платна бяха вече натрупани около дупката (всъщност и около всички други), готови за спускане. Със свършването на тази дупка бригадата изпревари най-близкия си конкурент с може би шест часа, а най-далечния — с не повече от два дни. Неравности в повърхностната скала създадоха проблеми за дупка номер 6 и хората наистина се потрудиха и почти настигнаха другите. Трябваше да говори с тях, да ги поздрави за херкулесовите усилия, за да смекчи срама им, че са последни. Шеста бригада бе най-добрият му екип и беше жалко, че нямаха късмет.

— Още три месеца, ще спазим срока — заяви уверено началникът на строителния обект.

— Когато и Шеста е готова, ще спретнем банкет за мъжете. Заслужили са си го.

— Не е много забавно — отбеляза Чавес.

— Пък и е горещо — съгласи се Кларк. Климатичната инсталация на джипа им „Рейндж роувър“ беше повредена или бе издъхнала от отчаяние. За щастие имаха много бутилирана вода.

— Но е суха горещина — уточни Динг, сякаш имаше значение при сто и четиринадесет градуса[2]. Човек би могъл да си ги обърне в Целзий, ала облекчението от това траеше само докато си поемеш отново въздух. После се сещаш за уврежданията, които нагорещеният въздух вероятно причинява на дробовете ти, независимо как го измерваш. Той разви капачката на едно пластмасово шише минерална вода, която бе с вледеняващата температура от приблизително 35° С. Изумително колко освежаваща беше при тези обстоятелства.

— Довечера ще застудее може би чак до 26 градуса.

— Добре, че си купих пуловер, господин К. — Чавес замълча, за да поизтрие потта си, преди да погледне пак през бинокъла. Биваше го, но нямаше голяма полза от него, освен ако не искаш да видиш по-добре треперещия въздух, размътващ се като повърхността на бурно, невидимо море. Наоколо нямаше живот с изключение на няколко лешояда, които досега със сигурност бяха разчистили труповете на всичко, направило някога грешката да се роди тук. А досега смяташе, че пустинята Мохаве е безлюдна. Там живееха поне койоти.

„Нещата никога не се променят“ — мислеше си Кларк. Изпълняваше такива задачи от… тридесет години? Не точно, но почти. Господи, трийсет години! Още не бе имал възможност да работи на място, където наистина можеше да се приспособи, ала сега като че ли нищо не беше от значение. Прикритието им се разпадаше. Отзад джипът бе натъпкан с изследователско оборудване и кутии със скални мостри, достатъчни да убедят местните невежи, че може да има огромни залежи на молибден в тази единствена планина. Местните знаеха как изглежда златото (кой не знаеше?), ала минералът, известен на миньорите с нежното име „Моли-бъди-проклета“, представляваше загадка за непосветените, които познаваха единствено значителната му пазарна цена. Кларк беше използвал тази тактика доста често. Едно геоложко откритие събуждаше по идеален начин безграничната алчност на хората. Те бяха луди по идеята под краката им да е заровено нещо ценно, а Джон Кларк бе подходящ за ролята на минен инженер с грубото си честно лице, готов да им съобщи хубавата и изключително поверителна новина.

Погледна часовника си. Уговорката беше за след деветдесет минути, към залез-слънце, и той дойде по-рано, за да проучи по-добре местността. Бе горещо и безлюдно, което не го изненада особено, и се намираха на тридесет и два километра от планината, за която щяха да проведат кратък разговор. Тук имаше нещо като кръстопът, или две следи от утъпкана пръст — едната с основна посока север-юг, другата изток-запад. Кой знае как, и двете продължаваха да си личат въпреки навявания пясък и камъчета, които би трябвало да са прикрили всички признаци за човешко присъствие. Не го проумяваше. Дългогодишната суша не можеше да е допринесла за това, ала дори при откъслечни дъждове се чудеше как, по дяволите, някой може да е живял тук. При все това някои хора бяха, и доколкото знаеше, продължаваха да живеят тук, когато се намираше трева за козите им… и когато нямаше въоръжени мъже, които да крадат добитъка и да убиват пастирите. Двамата оперативни агенти на ЦРУ предимно седяха в джипа, спуснали прозорците, пиеха бутилирана вода и се потяха, след като разговорът се изчерпа.

Камионите се появиха на здрачаване. Първо забелязаха струйките прах, подобни на пръски след моторница, жълти на избледняващата светлина. В такава безлюдна, отчаяна страна как беше възможно да поддържат камионите в движение? Някой разбираше от поддръжката им, което изглеждаше удивително. По ирония на съдбата това значеше, че не всичко е загубено за тази запустяла местност. Щом лошите можеха да го правят, значи добрите също можеха. Затова и Кларк и Чавес бяха тук, нали?

Първият камион бе доста пред другите. Беше стар, вероятно военен камион, макар че след всичките му повреди за страната и името на производителя можеше само да се гадае. Той заобиколи техния „Роувър“ от около стотина метра, за да могат хората в него да ги проучат благоразумно и предпазливо от разстояние. Имаше и един мъж с нещо като руска 12,7мм картечница, инсталирана отзад. Шефът им ги наричаше „полицаи“, докато преди бяха „специалисти“. След известно време те спряха, слязоха и просто си стояха и наблюдаваха джипа, стиснали старите, мръсни, но вероятно функциониращи пушки G3. Скоро броят им нямаше да е от голямо значение. Така де, беше вечер и се появи марихуаната. Чавес наблюдаваше един мъж, седнал на сто метра от него в сянката на камиона си, който дъвчеше от тревата.

— Тия тъпанари не могат ли поне да я пушат? — попита вбесеният агент нажежения въздух в колата.

— Вреди на дробовете, Динг. Знаеш го. — Материалът за тази вечер му донесе доста средства при доставянето му по въздуха. Всъщност към две пети от общия домашен продукт на страната отиваше за тази контрабанда и те поддържаха малка въздушна флотилия, която да ги снабдява от Сомалия. Това не се нравеше на Кларк и Чавес, ала в мисията им нямаше нищо лично. Отнасяше се за отдавнашен дълг. Генерал Мохамед Абдул Корп — чинът му бе широко използван от журналистите, които не знаеха как иначе да го наричат — беше допринесъл едно време за смъртта на двадесет американски войници. По-точно преди две години, и медиите вече не помнеха случилото се, защото, след като уби американските войници, той се върна към основното си занимание — да изтребва сънародниците си. Двамата бяха в акция уж по последната причина, но правосъдието имаше много форми и окраски и на Кларк му харесваше да преследва една паралелна цел. Фактът, че Корп бе също наркотрафикант, изглеждаше като специален дар от някой добродушен бог.

— Да се подготвим, преди да е дошъл, а? — предложи Динг, вече по-напрегнат, което малко му личеше. Четиримата мъже до камиона просто си седяха, дъвчеха трева и зяпаха, облегнали пушките на краката си, а тежката картечница в задната част на камиона засега бе забравена. Те бяха предният защитен пост на генерала.

Кларк поклати глава.

— Загуба на време.

— По дяволите, тук сме от шест седмици. — И всичко заради една среща. Е, тези неща ставаха така, нали?

— Имам нужда да сваля два-три килограма, като се поизпотя — отговори Кларк също с напрегната усмивка. „Може би повече от три“ — поправи се той. — За тези работи е нужно време, за да се получат добре.

— Чудя се как ли се справя Патси в колежа — промърмори Динг, докато следващите струйки прах се приближаваха.

Кларк не отвърна. Беше малко непристойно, че собствената му дъщеря намираше партньора му за екзотичен, интересен и… чаровен, призна си той. Макар Динг всъщност да бе по-нисък от дъщеря му (Патси наследи високата си и дългокрака майка) и да имаше несъмнено пъстро минало, Джон трябваше да признае, че Чавес полагаше всички усилия да постигне нещо, което съдбата се бе опитала всячески да му откаже. Младежът сега беше на тридесет и една. Младеж ли? С десет години по-стар от момиченцето му, Патриша Дорис Кларк. Можеше да спомене, че животът им е доста кофти с тези акции, обаче Динг би отговорил, че не той взима решенията, и щеше да е прав. Санди обаче беше видяла нещата другояче.

Мисълта, от която не можеше да се отърве, бе, че неговата Патриша, детето му, можеше да води сексуален живот с… Динг. Бащата у него намираше мисълта за смущаваща, ала другата му половина трябваше да признае, че и той някога е бил млад. Реши, че дъщерите са божието отмъщение за мъжа: живееш в смъртен страх, че те могат случайно да срещнат някого като… теб самия на тяхната възраст. В случая с Патси въпросната прилика беше твърде поразителна, за да се приеме лесно.

— Съсредоточи се върху мисията, Динг.

— Слушам, господин К.

Кларк нямаше нужда да се обръща. Представяше си усмивката, която сигурно се бе лепнала на лицето на партньора му. Почти я усети и как се изпарява, когато в треперещия въздух се появиха още стълбове прах.

— Ще те пипнем, гадино! — прошепна Динг, с което се върна към задачата и надяна пак професионалната си маска. Не беше само заради мъртвите американски войници. Хора като Корп унищожават всичко, до което се допрат, а тази част от света се нуждаеше от възможност за бъдеще. Тази възможност можеше да им се даде преди две години, ако президентът бе послушал своите оперативни началници вместо ООН. Е, изглежда, поне си взимаше поука, което не е лошо за един президент.

Слънцето сега бе по-ниско, почти изчезваше и температурите се понижаваха. Още камиони. Не прекалено много, надяваха се. Чавес отмести очи към четиримата мъже на стотина метра от тях. Те си разменяха по няколко думи с леко въодушевление, размекнати от наркотика. При нормални обстоятелства би било опасно да се навъртат около затъпели от тревата хора с огнестрелни оръжия, но тази вечер опасността се обръщаше, както се случва понякога. Вторият камион вече се виждаше ясно и продължаваше да се приближава. Двамата служители на ЦРУ слязоха от джипа, за да се протегнат и да поздравят, разбира се, внимателно новите посетители.

Личният охранителен отряд на генерала, съставен от елитни „полицаи“, не беше по-добър от пристигналите досега, въпреки че наистина някои от тях носеха ризите си разкопчани. Първият, който се приближи към тях, миришеше на уиски, вероятно задигнато от личните запаси на генерала. Това бе оскърбление за исляма, ала същото важеше и за внасянето на наркотици. Едно от качествата на саудитските араби, на които Кларк се възхищаваше, бе директният и експедитивен метод за третиране на тази категория престъпници.

— Здрасти. — Кларк му се усмихна. — Аз съм Джон Кларк. Това е господин Чавес. Чакаме генерала, както ни казахте.

— Какво носите? — попита „полицаят“ и го изненада с познанията си по английски. Джон повдигна чантата си със скални мостри, а Динг показа комплекта си електронни инструменти. След бегла проверка на джипа им бе спестено дори щателното претърсване — една приятна изненада.

После пристигна Корп с най-надеждния си охранителен отряд, ако можеше да се нарече така. Бяха в руски джип от типа УАЗ. Всъщност „генералът“ се возеше в мерцедес, принадлежал някога на правителствен бюрократ, преди правителството на родината му да се разпадне. Беше виждал и по-добри времена, но при все това бе вероятно най-хубавият автомобил в страната. Корп носеше най-хубавите си неделни дрехи: камуфлажна риза с нещо като отличителни знаци на еполетите, извадена над габардинените панталони, и ботуши, които бяха лъскани някъде през последната седмица. Сега слънцето бе точно под хоризонта. Мракът щеше да падне бързо, а поради тънкия атмосферен слой над откритата пустиня дори сега се виждаха множество звезди.

Генералът беше изискан човек, поне според собствените си разбирания. Приближи се пъргаво, с протегната ръка. Докато се ръкуваше, Кларк се питаше какво е станало със собственика на мерцедеса. Най-вероятно е бил убит заедно с другите членове на правителството. Те умряха отчасти поради некадърност, но най-вече от варварство, може би в лапите на човека, чиято силна приятелска ръка държеше в момента.

— Завършихте ли проучването си? — попита Корп и отново изненада Кларк с граматиката си.

— Да, сър. Ще разрешите ли да ви покажа?

— Естествено. — Корп го последва до багажника на роувъра. Чавес измъкна изследователска карта и няколко сателитни фотографии, получени от търговски източници.

— Това може би са най-големите залежи след онези в Колорадо, а чистотата им е удивителна. Ето. — Кларк изтегли стоманена показалка и посочи на картата.

— На тридесет километра оттук…

Кларк се усмихна.

— Знаете ли, колкото и отдавна да съм в този бранш, още ми е чудно как става това. Преди два милиарда години едно огромно балонче от веществото трябва да се е пръкнало от центъра на Земята. — Лекцията му бе възторжена. Беше се упражнявал много, а на помощ му дойдоха и прочетените за развлечение геоложки книги, откъдето зае по-хубавите фрази, за да е на „висота“.

— Както и да е — вмъкна Динг своята реплика след няколко минути, — свръхтоварът не е никакъв проблем и сме регистрирали местоположението с точност.

— Как успяхте? — попита Корп. Картите на страната му бяха продукт на една друга, много по-обикновена епоха.

— С това, сър. — Динг му го подаде.

— Какво е то? — попита „генералът“.

— Локатор от системата за глобално разпознаване — обясни Чавес. — Така се ориентираме тук, сър. Само натискате ей онова копче, гуменото.

Корп го послуша, сетне вдигна голямата, тънка зелена кутия от пластмаса и погледна екрана. Първо се появи точно време, после апаратът започна да се настройва и отбеляза засичането на един, след това на три и накрая четири орбитални спътника от системата за глобално разпознаване.

— Какво удивително устройство! — каза той, макар че това не бяха и половината му възможности. С натискането на копчето той бе изпратил и радиосигнал. Беше толкова лесно да се забрави, че се намираха едва на сто и шестдесет километра от Индийския океан и че отвъд полезрението можеше да има кораб с равна палуба. До голяма степен празна в момента палуба, защото хеликоптерите оттам бяха излетели преди час и сега се намираха на сигурно място петдесет и шест километра на юг. Корп хвърли още един поглед на локатора, преди да им го върне. Когато Динг го пое, той попита: — Какво дрънчи така?

— Батериите са разхлабени, сър — обясни Чавес с усмивка. Това бе единственият им пистолет, а и не беше голям.

Генералът пренебрегна неуместния отговор и пак се обърна към Кларк:

— Колко?

— Ами определянето на точния размер на залежите ще изисква…

— Говорете ми в пари, господин Кларк.

— „Анаконда“ е готова да ви предложи петдесет милиона долара, сър. Ще ги изплатим на четири вноски от по дванадесет и половина милиона, плюс десет процента от общата печалба от минните операции. Предплатата и текущите доходи ще бъдат в щатски долари.

— Малко е. Зная стойността на молибдена. — Бе проверил в броя на „Файненшъл таймс“ по пътя за насам.

— Ще са нужни обаче две години, може би по-скоро три, за да започнем действия. После трябва да определим най-добрия начин за пренасяне на рудата до брега. Вероятно с камиони или пък с железница, ако залежите са толкова големи, колкото смятам. Първоначалните ни разходи за разгръщане на операцията ще бъдат от порядъка на триста милиона. — „Даже при цените на работната ръка тук“ — нямаше нужда да добавя Кларк.

— Нужни са ми повече пари, за да бъдат хората ми щастливи. Трябва да ме разберете — изтъкна Корп разумно.

„Ако беше почтен човек — помисли си Кларк, — това можеха да са интересни преговори.“ Корп искаше допълнително пари в аванс за покупката на оръжия, с които да завладее отново страната, която някога почти притежаваше. ООН го отстрани, ала не напълно. Прогонен в опасна неизвестност в горите, той оцеля през последната година с трафик на марихуана в градовете, макар те да не бяха кой знае какви, и натрупа достатъчно от контрабандата, за да го сметнат отново за заплаха за мижавата държава. Разбира се, после с нови оръжия и контрол над страната той щеше да промени сегашното възнаграждение за молибдена. Кларк реши, че това е хитра тактика, но очевидна, тъй като я скрои сам, за да измъкне негодника от дупката му.

— Е, добре, ние сме загрижени за политическата стабилност на региона — позволи си да отбележи Джон с прикрита усмивка, за да покаже, че нещата са му ясни. В крайна сметка американците бяха известни в целия свят с умението си да правят бизнес или поне така смятаха Корп и останалите.

Чавес човъркаше нещо по локатора и следеше екрана от течен кристал. В горния десен ъгъл един светъл сектор почерня. Динг се закашля от праха из въздуха и се почеса по носа.

— Добре — каза Кларк. — Вие сте сериозен човек и ние ви разбираме. Петдесетте милиона могат да се изплатят предварително. В швейцарска сметка ли?

— Така е малко по-добре — подметна Корп, без да бърза. Той мина отзад на роувъра и посочи отворената каросерия.

— Това ли са скалните ви мостри?

— Да, сър — отговори Кларк с кимване. Подаде му камък, тежък килограм и половина, от много богата молибденова руда, макар че тя беше от Колорадо, не от Африка. — Искате ли да го покажете на хората си?

— Какво е това? — Корп посочи към два други предмета в джипа.

— Светкавиците ни, сър.

Кларк се усмихна и взе едната. Динг направи същото.

— Имате оръжие — забеляза Корп с удивление, сочейки към една пушка със затвор. Двама от телохранителите му се приближиха.

— Тук е Африка, сър. Боях се от…

— Лъвове ли? — Корп сметна забележката си за много остроумна. Обърна се и я обсъди с „полицаите“ си, които се разсмяха сърдечно на глупостта на американците. — Ние убиваме лъвовете — обясни им Корп след стихването на смеха. — Тук няма жива душа.

Генералът забеляза, че Кларк го прие като мъж, застанал стабилно със светкавицата в ръка. Тя изглеждаше възголяма.

— Това за какво е?

— Ами не харесвам много тъмнината, а и когато лагеруваме, обичам да правя нощни снимки.

— Така е — потвърди Динг. — Тези неща са направо страхотни. — Той се обърна и огледа позициите на охранителната команда на генерала. Бяха две групи, едната от четири, другата от шест човека, плюс двамата телохранители наблизо и самият Корп.

— Искате ли да снимам хората ви? — попита Кларк, без да посяга към фотоапарата си.

При уговорения знак Чавес включи светкавицата си и я насочи към по-голямата от двете отдалечени групи. Кларк пое тримата край роувъра. „Светкавиците“ действаха като магия. След само три-четири секунди двамата агенти на ЦРУ ги изключиха и се заловиха да завръзват ръцете на мъжете.

— Да не мислите, че сме забравили? — попита Корп, оперативният служител на ЦРУ, когато петнайсет минути по-късно се чу бръмченето на ятото хеликоптери.

По това време всичките дванадесет човека от охраната на Корп лежаха с лица в праха, ръцете им пристегнати на гърба с пластмасовите белезници, които полицаите използват, когато им свършат истинските. Генералът можеше само да стене и да се гърчи от болка на земята. Динг пръсна шепа сигнални светлини в кръг край джипа по посока на вятъра. Първият „Блекхоук“ UH-60 закръжи предпазливо отгоре и освети земята с прожекторите си.

— КОПОЙ-1, тук ПЛАСЬОР.

— Добър вечер, ПЛАСЬОР. КОПОЙ-1 държи нещата под контрол. Кацайте! — Кларк се изкиска по радиостанцията.

Първият приземил се хеликоптер бе доста извън осветената площ. Рейнджърите изникнаха от сенките като призраци, разредени на по пет метра и с насочени надолу заредени оръжия.

— Кларк? — извика някой силно и много напрегнато.

— Yo[3]! — извика в отговор Джон и им махна. — Пипнахме го.

Командирът на спецотряда се приближи. Млад латиноамериканец, намацан с маскировъчна боя и облечен в пустинни камуфлажни дрехи. Последния път, когато идва на африканския континент, бе лейтенант и помнеше панихидата на хората, които загуби от взвода си. Повторното довеждане на рейнджърите беше идея на Кларк и го уредиха лесно. След капитан Диего Чека се приближиха още четирима. Останалите от отряда се разпръснаха да проверят „полицаите“.

— Ами тези двамата? — попита някой, като посочи личните телохранители на Корп.

— Оставете ги — отвърна Динг.

— Слушам — отговори войник от 4-а специална част, след което извади стоманени белезници и ги постави на двата чифта ръце като добавка към пластмасовите.

Капитан Чека окова самия Корп. Заедно с един сержант го вдигнаха от земята, а Кларк и Чавес извадиха личните си принадлежности от роувъра и последваха войниците до вертолета. Един от рейнджърите подаде на Чавес манерка.

— Осо (Мечката) ви праща много поздрави — каза щабният сержант.

Динг вдигна глава.

— С какво се занимава сега?

— В Първа сержантска школа е. Бесен е, че пропусна тази акция. Аз съм Гомес, „Фокстрот“, втори по чин в сто седемдесет и пета част. Преди също бях тук.

— Вие направихте операцията като детска игра — казваше Чека на Кларк няколко метра по-далеч.

— Шест седмици — отвърна старшият оперативен служител с преднамерено нормален тон. Правилата налагаха такова поведение. — Четири седмици шляене из най-затънтените местности, две седмици за уговаряне на срещата, шест часа чакане преди нея и десетина секунди за залавянето му.

— Точно както трябва да бъде — отбеляза Чека и му подаде манерката с портокалов сок. Капитанът се вгледа в по-старшия агент. Отначало си помисли, че който и да е той, е твърде стар за игрички в пущинаците с разни отрепки. Сетне се взря по-внимателно в очите на Кларк.

— Как, по дяволите, можете да правите това, приятел? — настояваше Гомес, докато Чавес стоеше на вратата на хеликоптера. Другите от отряда се надвесиха, за да чуят отговора. Гомес бе раздразнен, че не получи такъв. — Оставяте всички тези хора така?

— Да, те са само отрепки. — Чавес се обърна да хвърли един последен поглед. Рано или късно някой щеше да си освободи ръцете (вероятно), да извади нож и да развърже колегите си. После щяха да берат малко ядове с двамата със стоманени белезници. — Преследвахме само шефа им.

Гомес се обърна и огледа хоризонта.

— Да има лъвове или хиени наоколо? — Динг поклати глава. „Жалко“ помисли си сержантът.

Рейнджърите клатеха глави, докато се пристягаха с коланите в хеликоптера. Щом се отделиха от земята, Кларк надяна едни слушалки и зачака командирът на екипажа да установи радиовръзка.

— ВРЪХ, тук КОПОЙ — започна той.

Осемчасовата разлика бе причината във Вашингтон да е ранен следобед. УВЧ радиото на хеликоптера ги свърза с американския кораб „Триполи“, откъдето препратиха сигнала към сателит. Свързочният център прехвърли обаждането направо към телефона на бюрото на Райън.

— Да, КОПОЙ, тук ВРЪХ.

Райън не можеше да познае гласа на Кларк, но думите се разбираха на фона на смущенията:

— …в чувала, нямаме загуби. Повтарям, патицата е в чувала и не дадохме никакви жертви.

— Разбрано, КОПОЙ. Доставете товара според плана.

„Наистина е престъпление“ — каза си Джак и затвори слушалката. Такива операции бе по-добре да приключват дотук, ала този път президентът настоя. Стана от бюрото си и се запъти към Овалния кабинет.

— Пипнахме ли го? — попита Д’Агустино, когато Джак профуча по коридора.

— Ти не би трябвало да знаеш.

— Шефът се притесняваше за това — обясни тихо Хелън.

— Е, вече няма за какво да се притеснява.

— Беше сметка, която трябваше да се уреди. Добре дошъл пак, доктор Райън.

Миналото щеше да преследва и друг човек този ден.

— Продължавай — каза психоложката.

— Беше ужасно — промълви жената, забила поглед в пода. — Случи се за пръв и последен път в живота ми и…

Макар че говореше монотонно, с равен, безразличен глас, видът й най-много разтревожи по-възрастната жена. Пациентката й бе на тридесет и пет и би трябвало да е слаба руса миньонка, ала вместо това по лицето й се забелязваше подпухналост от невъздържано ядене и пиене, а косата й едва ли беше за пред хора. Вероятно светлата някога кожа бе просто бледа и отразяваше светлината като тебешир, като плоска зърнеста повърхност, на която дори гримът не би помогнал особено. Единствено дикцията подсказваше за бившата същност на пациентката, а гласът й предаваше събитията отпреди три години така, сякаш умът й работеше на две равнища — едното на жертва, другото на наблюдател, чудещ се чрез някакъв отдалечен мисловен процес дали въобще е бил някога част от това.

— Искам да кажа, той не е кой да е, работех за него и го харесвах… — Гласът й секна. Жената преглътна тежко и помълча малко, преди да продължи: — Така де, възхищавам се на всичко, което прави, на всичко, което олицетворява. — Тя вдигна поглед и колкото и странно да изглеждаше, очите й бяха сухи като целофан и отразяваха светлината с гладката си повърхност, лишена от сълзи. — Той е толкова очарователен, грижовен и…

— Всичко е наред, Барбара. — Както често й се случваше, психоложката се пребори с порива да посегне към пациентката си. Знаеше, че трябва да стои настрана, да скрие собствения си гняв от случилото се с тази интелигентна и способна жена. Причина за станалото бе човек, използващ положението и властта си, за да привлича жените така, както светлината пеперудите, и те винаги кръжаха около блясъка му, затваряха спиралата все повече и повече, докато накрая биваха унищожени от него. Примерът толкова добре показваше живота в този град. Оттогава Барбара бе скъсала с двама мъже, всеки от които можеше да е добър партньор в това, което трябваше да е хубав живот. Тя беше умна жена, възпитаничка на Пенсилванския университет, с магистърска степен по държавно право и докторат за държавното управление. Не бе наивна секретарка, стажуваща през лятото, и може би затова е била още по-уязвима: жена, способна да стане част от политическия екип и съзнаваща, че ще я бъде, ако направи само още онова нещо, което ще я изтласка към върха или отвъд чертата, или какъвто и евфемизъм да използваха сега на Хълма[4]. Проблемът беше, че чертата може да се премине само в едната посока и нещата отвъд не се виждат толкова лесно от твоята страна.

— Знаете ли, и иначе бих го направила — призна си Барбара в момент на жестока откровеност. — Нямаше нужда да…

— Чувстваш ли се виновна? — попита доктор Кларис Голдън. Барбара Линдърс кимна. Психоложката потисна въздишката си и каза нежно: — И мислиш, че си му дала…

— Повод. — Кимване. — Той каза точно това: „Даде ми много поводи.“ Може и да е вярно.

— Не, Барбара, не е. Сега трябва да продължиш — нареди й тихо Кларис.

— Просто не бях в настроение. Не че не бих го направила иначе, може би някой друг ден, но тогава не се чувствах добре. Тоест, когато отидох на работа, не бях зле, обаче ме гонеше грип или нещо подобно, след обяда стомахът ме сви и си мислех да се прибера рано, но в този ден изготвяхме поправките на законите за гражданските права, които той трябваше да внесе, така че глътнах два тиленола за температурата и към девет ние бяхме вече единствените, останали в офиса. Гражданските права бяха специалността ми — поясни Линдърс. — Седях на канапето в кабинета му, а той крачеше из стаята, както прави винаги, когато оформя идеите си, някъде зад мен. Спомням си значи, че гласът му стана мек и дружелюбен и ми казва: „Имаш най-красивата коса, Барбара.“ Ей така, съвсем неочаквано, а аз му отвръщам: „Благодаря.“ Попита ме как се чувствам и аз ясно му казах, че се разболявам от нещо, а той рече, че ще ми даде от лекарството, което сам използва: бренди. — Сега тя говореше припряно, сякаш се надяваше да приключи с тази част възможно най-скоро, като човек, превъртащ на бърза скорост рекламите на видеокасета. — Не забелязах да слага нищо в питието. Държеше бутилка „Реми“ в бюфета зад бюрото, където вероятно е имало и нещо друго… Гаврътнах го наведнъж. Той само стоеше и ме наблюдаваше. Дори не приказваше, просто ме гледаше, като да знаеше, че ще подейства бързо. Беше като… Не зная. Усетих, че нещо не е наред, както когато се отсечеш веднага и не можеш да се контролираш.

Тя млъкна за около петнадесет секунди, през които доктор Голдън я наблюдаваше… „Също като него“ — мина й през ума. Иронията я засрами, но такава бе професията й: би трябвало да е безпристрастна и да помага, не да причинява болка. Пациентката й сега наистина го виждаше. Човек винаги можеше да познае по очите, винаги. Сякаш мозъкът наистина бе видеокасетофон и сцената се прожектираше пред нея, а Барбара Линдърс само коментираше каквото виждаше, без да разказва в действителност ужасния си личен опит. Описа всичко за десет минути, без да пропусне и една медицинска подробност: тренираният й професионален ум щракаше както трябва. Емоциите й се върнаха едва накрая.

— Нямаше нужда да ме изнасилва. Можеше… да ме помоли. Щях… тоест някой друг ден, през уикенда… Знаех, че е женен, обаче го харесвах и…

— Но той все пак те изнасили, Барбара. Упои те и те изнасили. — Този път доктор Голдън се протегна и пое ръката й, защото вече всичко бе излязло наяве. Барбара Линдърс разказа ясно цялата ужасна случка вероятно за първи път. В изминалия период бе изживявала наново късчета и части от нея, особено най-лошите, ала сега за пръв път премина през историята в хронологичен ред, от начало до край, и ефектът от цялото преживяване беше толкова травмиращ и пречистващ, колкото трябваше.

— Сигурно не си само ти — подметна Голдън, когато хълцанията спряха.

— Има — отговори веднага тя, почти без да се изненада, че психоложката й е познала. — Най-малко още една жена от службата, Лиса Беринджър. Тя… се самоуби на следващата година, блъсна колата си в някаква подпора на мост, та изглеждаше като нещастен случай. Вярно, пиеше, ала бе оставила писмо в бюрото си. Аз го разчиствах и го намерих. — После, пред изумения поглед на психоложката, Барбара Линдърс бръкна в чантичката си и го извади. „Писмото“ беше в син плик и се състоеше от шест стандартни страници с отпечатан адрес, изписани на ръка сбито и четливо от жена, решила да сложи край на живота си, но пожелала хората да разберат защо.

Кларис Голдън, доктор по философия, бе виждала такива писма преди и те пораждаха у нея мрачно изумление, че хората могат да направят такова нещо. Писмата винаги говореха за непоносима болка, ала потискащо често свидетелстваха и за отчаяния ум на човек, който е можело да бъде спасен, излекуван и върнат към успешен живот само ако се е сетил да набере един номер или да поговори с един-единствен близък приятел. На Голдън й стигаха само два параграфа да разбере, че Лиса Беринджър е просто поредната ненужна жертва, жена, почувствала се самотна в служба, пълна с хора, готови да й се притекат на помощ.

Специалистите по човешката психика умеят да прикриват чувствата си — талант, необходим по понятни причини. Кларис Голдън вършеше тази работа почти тридесет години и към дадения й от Бога талант можеше да се прибави дългогодишен професионален опит. Умееща особено добре да помага на жертви на сексуални престъпления, тя показваше съчувствие, разбиране и подкрепа в големи количества и от забележително качество, но макар и неподправени, те прикриваха истинските й чувства. Тя ненавиждаше сексуалните хищници колкото всеки полицай, дори вероятно повече. Ченгето вижда тялото на жертвата, раните и сълзите й, чува стоновете й. Психологът участва в драмата по-дълго, рови из ума за зловредни спомени, търси начин да ги заличи. Изнасилването е престъпление срещу разума, не срещу тялото и колкото и ужасни неща да виждаше полицаят, още по-тежки бяха скритите наранявания, с чието лекуване се нагърбваше Кларис Голдън. Нежен и внимателен човек, който никога Не би отмъстил за престъпленията физически, тя все пак мразеше тези създания.

Този проблем обаче беше специален. Тя поддържаше редовни професионални контакти с отделите за борба със сексуалната престъпност във всяко полицейско управление в радиус от осемдесет километра, но това престъпление бе станало на федерална територия и трябваше да провери под чия юрисдикция е. Щеше да говори по въпроса със съседа си Дан Мъри от ФБР. Имаше и още едно усложнение. Въпросният престъпник, бил навремето американски сенатор, все още притежаваше кабинет в сградата на Конгреса на САЩ. Той обаче си беше сменил професията. Вече не бе сенатор от Нова Англия, а вицепрезидент на Съединените щати.

Някога командир на подводниците от Тихоокеанския флот бе велика цел, достойна за всеки човек, но това също беше част от миналото. Първият велик командир бил вицеадмирал Чарлс Локуд и от всички, участвали в победата над Япония, само Честър Нимиц[5] и може би Чарлс Лейтън са били по-важни. Именно Локуд, седнал в същия кабинет на хълмовете, гледащи към Пърл Харбър, бе изпратил Муш Мортън, Дик О’Кейн, Джийн Флаки и останалите легенди на битка с техните подводници. Същият кабинет, същата врата и даже същата табелка на вратата — командир на подводниците от американския тихоокеански флот, ала сега нужният за тук чин беше по-нисък. Контраадмирал Барт Манкузо съзнаваше, че е извадил късмет, за да стигне толкова далеч. Това бе добрата новина.

Лошата новина беше, че всъщност наследяваше една отмираща институция. Локуд командвал истинска флотилия от подводници и снабдителни кораби. Не толкова отдавна, Остин Смит бе изпратил около четиридесет в най-големия световен океан, обаче Манкузо разполагаше с деветнайсет ударни подводници и шест ракетоносеца, последните опрели борд до борд, чакащи разглобяване в Бремертън. Нито един нямаше да остане, дори и като музеен експонат от една отминала епоха, което не го тревожеше толкова, колкото би могло. Той никога не беше харесвал нито ракетоносните подводници, нито грозното им предназначение, нито скучната им схема на патрулиране, нито манталитета на командирите им. Обучен за работа с ударни подводни съдове, Манкузо винаги бе предпочитал да е там, където са действията. „Където бяха“ — поправи се той.

Бяха. Вече всичко приключи или почти. Задачата на ядрената подводница се промени от Локуд насам. Някога предназначени за борба с кораби, независимо дали търговски или бойни, те се бяха специализирали в елиминиране на вражески подводници, както изтребителите се посветиха на унищожаването на вражеските си събратя. Специализирането стесни предназначението им, като те акцентираха върху оборудването и подготовката, докато не станаха най-добри в тях. Никой не можеше да надмине една SSN при преследването на друга.

Никой не очакваше обаче, че противниковите подводници SSN ще изчезнат. Целия си професионален живот Манкузо се подготвя за нещо, което се надяваше, че никога няма да се случи, откриваше, локализираше, нападаше и потопяваше съветски подводници — ракетоносни или други ударни типове. Всъщност постигна нещо, за което никой друг командир не беше и мечтал.

Помогна в залавянето на руска подводница — боен подвиг, все още част от най-секретните постижения на страната му (а залавянето бе по-добро от потопяването, нали?). Ала сетне светът се промени. Той също имаше дял в това и се гордееше с ролята си. Съветския съюз вече го нямаше.

За съжаление (според него) същото се отнасяше и за съветския флот, а без вражески подводници, от които да се притеснява, родината му, както се е случвало много пъти в миналото, се отблагодари на воините си, като ги забрави. Сега подводниците му нямаха много задачи. Някога големият и страховит съветски флот бе на практика един спомен. Миналата седмица видя сателитни снимки на базите в Петропавловск и Владивосток. Всяка подводница, която Съюзът — руснаците! — имаха, бе завързана успоредно на кея, а на някои от въздушните фотографии съзря оранжевите ивици ръжда по корпусите там, където черната боя се беше олющила.

Други възможни мисии? Следенето на търговския трафик бе направо смешно. Нещо по-лошо: пилотите на „Орион“ с многобройните си самолети Р-ЗC, предназначени също за борба с подводници, отдавна бяха преустроили летателните си апарати така, че да носят ракети въздух-земя, и се движеха десет пъти по-бързо от всяка подводница. А в случай че някой поискаше да разпердушини търговски кораб, те можеха да го направят по-добре и по-бързо.

Същото важеше за бойните кораби или каквото бе останало от тях. Тъжната истина (ако това е точната дума) беше, че американският флот, макар подринат и орязан, можеше да се справи с всеки три световни военноморски сили за по-кратко време, отколкото ще е нужно на противниците да съберат потенциала си и да оповестят в пресата пагубното си намерение.

И сега какво? Даже да спечелиш шампионата „Супербоул“, следващия сезон пак има отбори, срещу които да играеш. В най-сериозната от човешките игри обаче победата си е победа. Не останаха врагове по море, тези по суша също бяха малко и с настъпването на новия свят подводните части бяха първите от множеството униформени съсловия, които щяха да останат без работа. Командирът на тихоокеанските подводници съществуваше само поради бюрократичната инерция. Съществуваха командири на всякакви други тихоокеански сили и подводните части трябваше да имат началник, социално и военно равноправен на другите общности — въздушна, земна и обслужваща.

От деветнайсетте ударни подводници в момента едва седем плаваха в открито море. Четири бяха в основен ремонт и корабостроителниците проточваха работата възможно най-много, за да оправдаят инфраструктурата си. Останалите стояха на котва край снабдителните корабчета или пристаните, докато обслужващият ги персонал си откриваше нови и интересни неща за вършене и оправдаваше своята инфраструктура и военна или цивилна идентичност. От седемте плавателни съда в движение единият следеше китайска ядрена подводница. Тя беше толкова шумна, че Манкузо се надяваше слухът на хидролокаторните оператори да не е сериозно увреден. Да ги дебнеш бе толкова наложително, колкото да следиш слепец на празен паркинг посред бял ден. Други две се занимаваха с екологични проучвания или по-точно следяха океанските популации на различни китове — не заради китоловците, а за природолюбителската общественост. С тази си дейност подводниците му излязоха с цели гърди пред природозащитниците. Китовете се оказаха повече от очакваното. Изчезването им съвсем не бе заплахата, в която някога всички вярваха, и в резултат на това различните екологични групировки имаха свои проблеми с финансирането. На Манкузо му беше все тая. Никога не бе искал да убие кит.

Останалите четири подводници правеха тестове, като тренираха предимно една срещу друга. Природозащитниците обаче си отмъщаваха на подводните части от американския тихоокеански флот. След като тридесет години протестираха срещу конструирането и работата на подводниците, сега те негодуваха срещу разглобяването им и в по-голямата част от работното си време той регистрираше всевъзможни доклади, отговори на запитвания и подробни обяснения към отговорите.

— Неблагодарни копелета — мърмореше той. Нима не помагаше за китовете? Адмиралът изръмжа над чашата с кафе и рязко отвори друга папка.

— Добри новини, капитане — обади се някой без предупреждение.

— Кой, по дяволите, те пусна?

— Имам споразумение е началника ти — отвърна Рон Джоунс. — Казва, че си се заровил в бумагите.

— Той знае най-добре. — Манкузо стана да поздрави госта си. Доктор Джоунс си имаше свои проблеми. Краят на студената война се отрази и на предприемачите, снабдяващи отбраната, а Джоунс се бе специализирал в сонарните[6] системи, използвани от подводниците. Разликата беше, че преди това докторът направи бала пари. — Казвай, каква е добрата новина?

— Новият ни процесен софтуер е идеален за подслушване на нашите топлокръвни, угнетени събратя бозайници. Току-що се обадиха от „Чикаго“. Разпознали са още двадесет гърбави кита в залива на Аляска. Май ще получа договора с Националната океанско-атмосферна служба (НОАС). Сега мога да те почерпя един обяд — завърши Джоунс и се настани в един кожен стол. Обичаше Хавай и бе облечен подходящо, с удобна риза и без чорапи, които да претрупват официалните му маратонки „Рийбок“.

— Липсва ли ти понякога доброто старо време? — попита Барт и го погледна накриво.

— Имаш предвид гонитбата из океана на дванадесет метра дълбочина, по време на която си заврян в стоманена тръба в продължение на два месеца, смърдиш като кутия за масло, имаш си малко лични шкафчета за компания, ядеш всяка седмица една и съща храна, гледаш стари филми и записани шоупрограми на телевизор с размерите на лист хартия, работиш шест редовни и дванадесет извънредни часа, спиш нормално към пет часа в денонощието и си съсредоточен непрекъснато като мозъчен хирург? Да, Барт, хубаво време беше. — Джоунс направи пауза и помисли малко. — Липсва ми младостта, когато смятах всичко това за забавно. Биваше ни много, нали?

— Бяхме над средното ниво — подметна Манкузо. — Каква е историята с китовете?

— Новият софтуер, който хората ми сглобиха, може да улавя дишането и пулса им. То се оказа на хубава и чиста херцова честота. Когато тези приятелчета плуват… Хм, ако допреш до тях стетоскоп, тъпанчетата ти сигурно ще се срещнат по средата на главата.

— За какво беше всъщност софтуерът?

— За следене на подводници от клас „Кило“ естествено. — Джоунс се ухили и погледна през прозореца към почти празната военноморска база. — Но вече не мога да кажа същото. Променихме неколкостотин кодови честоти, започнахме нова обшивка за кутията и уведомихме НОАС.

Манкузо можеше да предложи използването на софтуера в Персийския залив за следене на иранската подводница от този клас, но според разузнаването точно тя липсваше. Вероятно се е изпречила на пътя на някой огромен танкер и е била смачкана, просто пресована на дъното под плитките водни маси там, а екипажът на танкера дори не е усетил тътена. Така или иначе останалите подводници клас „Кило“ бяха добре завързани на пристаните си. Или пък иранците най-сетне бяха чули стария морски прякор на подводниците и бяха решили да не ги пипат повече — в крайна сметка някога им викаха „свинчета“.

— Навън определено изглежда пусто. — Джоунс посочи към мястото, било някога една от най-великите военноморски бази в историята. Не се виждаше нито един самолетоносач. Само два крайцера, половин ескадра разрушители, приблизително същият брой фрегати и пет осигуряващи флотилията кораба. — Кой командва тихоокеанския флот сега, някой старшина?

— За бога, Рон, да не дърпаме дявола за опашката!

[1] Да, добре (яп.). — Б.пр. ↑

[2] По Фаренхайт. Приблизително 45° по Целзий. — Б.пр ↑

[3] Аз (исп.). — Б.пр. ↑

[4] Нарицателно за Капитолийския хълм във Вашингтон. — Б.пр ↑

[5] Честър Уилям Нимиц американски адмирал, участвал във Втората световна война. — Б.пр. ↑

[6] Сонар — уред за откриване на подводни обекти чрез отразени звукови вълни; хидролокатор. — Б.пр. ↑

2.

ОБЩНОСТИ

— Хванахте ли го? — попита президентът Дърлинг.

— Няма и половин час — потвърди Райън и зае мястото си.

— Никой ли не е ранен? — Това бе важно за президента. За Райън също, но не болезнено.

— Кларк докладва, че няма наши жертви.

— Ами от противниковата страна? — Въпросът беше на Брет Хансън, сегашния държавен секретар, завършил „Чоут скул“ и Йейл.

Райън си помисли, че правителството лансира възпитаници на Йейл, ала Хансън не го биваше колкото последния човек на тази длъжност, с когото работи. Нисък, слаб и нервен, министърът бе криволичеща личност, чиято кариера се люшкаше между правителствена служба, консултантство, допълнителна работа като говорител на Националната радиотелевизионна компания (където може да се упражнява истинска власт) и доходоносна практика в една от най-скъпите фирми в града. Беше специалист по корпоративно и международно право — област, която някога използваше за сключването на многонационални бизнессделки. Джак знаеше, че в нея го е бивало. За съжаление Хансън зае поста си в кабинета с мисълта… по-лошо, с убеждението, че същите тънкости трябва да важат и за работи от национален мащаб. Райън изчака секунда-две, преди да отговори:

— Не попитах.

— Защо?

Можеше да изтъкне няколко причини, ала реши, че е време да покаже позициите си. Затова използва подстрекателство:

— Защото не беше важно. Целта, господни министър, бе да задържим Корп. Направено е. След трийсетина минути той ще бъде предаден на властите в родината му, били те и не много добри, за да бъде съден според техния закон пред съдебно жури, или както там е обичаят. — Райън не си беше направил труда да провери.

— Това е равносилно на убийство.

— Не съм виновен, че сънародниците му не го обичат, господин министър. Освен това той е отговорен за смъртта на американски войници. Дори да бяхме решили да го елиминираме сами, пак нямаше да е убийство. Щеше да е открито действие за защитаване на националната сигурност. Е, би било в една друга епоха — отстъпи Райън. Времената се бяха променили и той също трябваше да се приспособи към новата реалност. — Вместо това ние постъпваме като добри граждани на света, задържаме опасен международен престъпник и го предаваме на родното му правителство, което ще го изправи пред съда за наркотрафик: углавно престъпление според всяко познато ми правосъдие. Какво ще стане после, зависи от законодателната система в родината му. Тя е страна, с която имаме дипломатически отношения и други, неофициални споразумения за сътрудничество. Следователно трябва да уважаваме законите им.

На Хансън това не му хареса. Разбра се от начина, по който се отпусна в стола си. Щеше обаче да го подкрепи пред обществото, защото нямаше избор. Държавният департамент заяви пет-шест пъти през изминалата година, че Америка подкрепя това правителство. Най-много го болеше, че е бил надхитрен от младото парвеню насреща му.

— Сега може дори да им се отвори възможност за успех, Брет — отбеляза Дърлинг внимателно и така сложи печата си под одобрението на операция УОКМЕН. — Това никога не се е случвало.

— Да, господин президент.

— Джак, ти явно бе прав за този Кларк. Какво да направим за него?

— Ще оставя това на директора на ЦРУ, сър. Може би ще получи още една почетна звезда — предложи Райън, като се надяваше, че Дърлинг ще предаде думите му до „Ленгли“. Ако не, вероятно сам щеше да се обади дискретно на Мери Пат. Сега бе моментът за оправяне на отношенията, нещо ново за Райън. — Господин министър, в случай че не знаете, агентите ни имаха инструкции да използват несмъртоносни средства, ако е възможно. Като изключим това, единствената ми грижа е животът на хората ни.

— Иска ми се да бяхте го изяснили първо с моите хора — промърмори Хансън.

„Поеми си дълбоко въздух“ — нареди си Райън. Причина за кашата бе външната политика, както и предшественикът на Джак. След като нахлуха в страната, за да възстановят реда, унищожен от местните военни барони (поредният епитет, използван от медиите като етикет за обикновени главорези), силните на деня по-късно бяха решили, че въпросните „военни барони“ трябва да са част от „политическото решение“ на проблема. Изгодно бе забравено, че преди всичко проблемът е създаден от тези барони. Въртенето в кръг дразнеше Райън най-много и той се питаше дали в Йейл имат курс по логика. Реши, че вероятно е бил свободно избираем. В Бостънския колеж беше задължителен.

— Всичко свърши, Брет — каза тихо Дърлинг, — и никой няма да плаче за смъртта на господин Корп. Какво следва? — обърна се президентът към Райън.

— Индийците се оживиха доста. Засилиха оперативното темпо на флота си и провеждат операции около Шри Ланка…

— И преди са го правили — прекъсна го държавният секретар.

— Не са стигали чак дотук, а и не ми харесва как продължават разговорите им с „Тамилските тигри“ или както там се наричат онези маниаци. Воденето на продължителни преговори с партизанска групировка, действаща на земята на съседна страна, не е проява на приятелство.

Това бе нова грижа за американското правителство. Дълго време двете бивши британски колонии бяха живели в добросъседство, но от години насам хората от Тамил на остров Шри Ланка подклаждаха неприятни метежи. Шриланкийците, имащи роднини в Индия, бяха поискали чужди войски, които да поддържат мира с присъствието си. Индия се съгласила да помогне, ала започнатото като благороден жест вече се променяше. Хората мърмореха, че правителството на Шри Ланка скоро ще помоли индийските войници да напуснат. Шушукаше се също, че ще възникнат известни „технически трудности“ при изтеглянето им. Едновременно с това се чу нещо за разговори между индийския външен министър и американския посланик на прием в Делхи.

— Знаете ли — бе казал министърът след малко множко, но вероятно съдържателни питиета, — водните маси на юг от нас се казват Индийски океан и разполагаме с флот, който да ги брани. След отмирането на бившата съветска заплаха не виждаме защо американският флот изглежда толкова решен да поддържа военно присъствие тук.

Американският посланик бе политически назначено лице (поради неизвестни причини постът в Индия се смяташе за престижен, независимо от климата), но беше и фрапиращо изключение за професионалния снобизъм на Скот Адлер. Бившият губернатор на Пенсилвания се усмихнал и измънкал нещо за морска свобода, сетне изтърсил един закодиран доклад в Държавния департамент и си легнал. Адлер трябваше да разбере, че не всички там бяха глупаци.

— Няма никакви признаци за агресия в тази насока — отбеляза Хансън след кратък размисъл.

— Етническият елемент е тревожен. Индия не може да се разпростре на север, планините пречат. На запад е изключено. Пакистанците също имат ядрени оръжия. На изток е Бангладеш, защо да си навличат неприятности? Шри Ланка им предлага реални стратегически възможности, нещо като трамплин.

— За къде? — попита президентът.

— Към Австралия. Пространство и ресурси, няма да им се пречкат много хора и няма големи войски, които да ги спрат.

— Не си представям как ще се случи — заяви държавният секретар.

— Ако „Тигрите“ забъркат нещо, спокойно си представям как Индия ще увеличи умиротворителното си присъствие. Следващата стъпка може да е анексиране при наличието на подходящи предпоставки и ето че внезапно се озоваваме пред империя, която си разиграва игрички далеч оттук и усложнява живота на един от историческите ни съюзници. — А да се помогне на „Тигрите“ да задвижат нещата беше лесна и традиционна тактика. Да имаш кой да те замества може да се окаже толкова полезно, нали? — Историята сочи, че е най-изгодно такива амбиции да се спрат рано.

— Ето защо флотът е в Индийския океан — заключи уверено Хансън.

— Правилно — съгласи се Райън.

— Достатъчно силни ли сме, за да им попречим да прекрачат чертата?

— В момента да, господин президент, но не ми харесва как съкращаваме флота си. Всеки самолетоносач, с който разполагаме, без да броим двата в основен ремонт, или заема дадена позиция, или провежда учения, за да заеме позиции. Нямаме нищо, което може да се окачестви като стратегически резерв. — Райън направи пауза, защото знаеше, че ще отиде твърде далеч, ала въпреки всичко продължи: — Направихме прекалено много съкращения, сър. Хората ни буквално се разкъсват.

— Те просто нямат такива възможности, каквито си мислим. Това е вече минало — каза Райзо Ямата. Бе облечен в елегантно копринено кимоно и седеше на пода пред традиционна ниска масичка.

Останалите около масата погледнаха тактично часовниците си. Наближаваше три сутринта и макар да бяха в един от най-хубавите домове за гейши в града, часът наистина бе късен. Райзо Ямата обаче беше обаятелен домакин. Другите го смятаха за много състоятелен и проницателен човек. Или поне повечето.

— Защитават ни поколения наред — подхвърли някой.

— От какво? От нас самите? — запита грубо Ямата. Сега бе позволено. Въпреки че всички около масата бяха мъже с най-изискани и добри обноски, те бяха близки познати, ако не близки приятели, а и всеки беше пил според своята мярка за алкохол. При такива обстоятелства правилата за социално общуване донякъде се променяха. Всички можеха да говорят направо. Думи, които обикновено щяха да са ужасно обидни, сега се приемаха спокойно, после се оборваха безцеремонно и не оставаше никакво озлобление. Това също бе правило, но като повечето правила до голяма степен си оставаше на теория. Макар че казаните тук думи нямаше да сложат край на приятелствата и отношенията, те нямаше и изцяло да се забравят. Ямата продължи: — Колко от нас станаха жертва на тези хора?

Останалите японци на масата забелязаха, че той не каза „варвари“. Причината беше присъствието на още двама мъже. Единият, вицеадмирал В. К. Чандраската, бе командир на флотилия от индийските военноморски сили, в момента в отпуск. Другият, Цзян Хансан (името означаваше „студена планина“ и не бяха му го дали родителите му), беше високопоставен китайски дипломат, натоварен с търговска мисия в Токио. По-лесно възприемаха последния, отколкото първия. С мургавата си кожа и остри черти Чандраската си навличаше учтивото презрение на останалите. Макар образован и много хитър потенциален съюзник, той бе гайджин[1] повече и от китайския гост и на всеки от осемте дзайбацу[2] край масата му се струваше, че надушва миризмата му напук на консумираното преди това саке, притъпяващо обикновено сетивата. Ето защо Чандраската заемаше почетното място, отдясно на Ямата, и всички дзайбацу се питаха дали индиецът схваща, че тази привидна чест е просто засукана проява на презрение. Вероятно не. В крайна сметка беше варварин, макар и може би полезен.

— Признавам, че не са страховити като преди, Ямата-сан, но ви уверявам — каза Чандраската на най-добрия си английски, — че флотът им продължава да е твърде мъчно преодолим. Двата им самолетоносача в моя океан стигат, за да накарат корабите ми да се замислят.

Ямата извърна глава.

— Не можете да ги победите дори с подводниците си, така ли?

— Така е — отговори честно адмиралът, почти неповлиян от пиенето, и се запита накъде биеха тези приказки. — Трябва да разберете, че въпросът е почти технически, като научен експеримент, така да се каже. — Чандраската оправи кимоното си, дадено му от Ямата, уж за да го направи истински член на групата. — За да победиш вражеска флотилия, трябва да се приближиш достатъчно, за да могат корабите да влязат в обсега на оръдията ти. С по-доброто си разузнаване те могат да наблюдават ходовете ни от голямо разстояние. Така успяват да поддържат наблюдателен периметър от… хм, около шестстотин километра. Тъй като не сме в състояние да поддържаме съответните наблюдения на местоположението и курса им, не можем лесно да ги изкараме с хитрост оттам.

— Затова ли не сте настъпили все още към Шри Ланка? — попита Танзан Итагаке.

— Това е едно от съображенията. — Адмиралът кимна.

— С колко самолетоносача разполагат в момента? — продължи Итагаке.

— В тихоокеанския си флот? Четири. Два в нашия океан и два в базата в Хавай.

— Ами другите два? — поинтересува се Ямата.

— „Кити хоук“ и „Рейнджър“ са в продължителен основен ремонт и няма да бъдат пуснати на вода съответно до една и до три години. Седми флот понастоящем разполага с всички самолетоносачи. Първи няма нито един. Американците имат още пет носача, готови за плаване. Те са дадени на Втори и Шести флот, като единият ще излезе в основен ремонт до шест седмици. — Чандраската се усмихна. Информацията му бе съвсем нова и искаше домакините да го разберат. — Трябва да ви кажа, че колкото и орязан да изглежда американският флот в сравнение със състоянието му преди… Колко? Пет години? В сравнение с преди пет години те са доста слаби, ала сравнени с всеки друг флот в света, те продължават да са изключително силни. Един техен самолетоносач не отстъпва по нищо на който и да е друг в света.

— Значи сте съгласен, че самолетоносачите са най-ефикасното им оръжие? — попита Ямата.

— Разбира се. — Чандраската пренареди нещата на масата. В средата постави празна бутилка от саке. — Представете си, че това е самолетоносачът. Опишете около него кръг с диаметър хиляда километра. В този кръг никой не може да диша без позволението на авиогрупата на носача. Всъщност, като засилят темпото на работа, този радиус се разпростира до хиляда и петстотин километра. Могат да ударят и малко по-далеч, ако е нужно, но дори при минималното разстояние, което споменах, те контролират огромна морска площ. Отстранете тези самолетоносачи, и те стават поредният флот от фрегати. Трудната част е отстраняването им — завърши адмиралът, като използва простичък език заради индустриалците.

Чандраската правилно предположи, че тези търговци не разбират много от военни работи. Той подцени обаче способността им да се учат. Адмиралът идваше от страна, чиито военни традиции бяха малко познати извън границите й. Индийците бяха спрели Александър Велики, отслабили армията му, ранили (може би фатално) македонския завоевател и сложили край на настъплението му — нещо, което персите и египтяните поотделно не успели да постигнат. Индийски войски са се били рамо до рамо с Монтгомъри[3] при победата над Ромел[4]… и са разбили японската армия при град Имфал — факт, който нямаше никакво намерение да споменава, понеже един от хората на масата е бил редник в тази армия. Чудеше се какво са намислили, ала засега му стигаше да се наслаждава на гостоприемството им и да отговаря на въпросите, макар и да бяха елементарни. Снажният, хубав флагман се облегна и се замечта за истински стол и истинско пиене. Сакето, поднесено му от тези превзети търговчета, приличаше повече на вода, отколкото на джин — питието, което обикновено предпочиташе.

— Ами ако можете да го постигнете? — попита Итагаке.

— Както казах — отвърна търпеливо адмиралът, — тогава ще бъдат един флот от фрегати. Признавам, с изключителни кораби, но „локвата“, контролирана от всеки кораб, е много по-малка. С фрегата можеш да се браниш, но не и да подхранваш представата за мощ. — Забеляза, че изборът му на думи прекъсна разговора за малко.

Един от японците се справи с лингвистичните тънкости и Итагаке се отпусна в стола с едно дълго „Ахаааа“, сякаш току-що бе научил нещо мъдро. Чандраската смяташе това за изключително просто… и забравяше, че мъдрото често е именно просто. Той все пак усети, че току-що се случи нещо важно.

„Какво си мислите сега?“ Би пролял кръв, било то и собствената си, за да разбере отговора на този въпрос. Какъвто и да беше, ако подходеше предпазливо към него, можеше да се окаже дори полезен. Би се изненадал, ако научеше, че в главите на останалите около масата се блъскаше същата мисъл.

— Определено изразходват много гориво — започна сутрешния си доклад оперативният командир.

Американският самолетоносач „Дуайт Д. Айзенхауер“ следваше курс нула-девет-осем градуса от изток на юг и се намираше на двеста морски мили югоизточно от атола Фелиду. Скоростта на флотилията беше осемнадесет възла и щеше да нарасне за започването на въздушни операции. Основната тактическа постройка, отбелязана на екрана с флагчета, бе обновена преди четиридесет минути от радара на разузнавателния самолет „Хоукай“ Е-ЗС и сочеше, че индийският флот помпа яко от „Цистерни Чарли“, или каквото там гориво използваха за корабите си.

Схемата пред него спокойно можеше да се отнася за бойна група със самолетоносач от американския флот. Двата индийски носача, „Вираат“ и „Викрант“, бяха в центъра на кръгово разположение, чиято структура измисли американецът Нимиц преди почти осемдесет години. Кръга затваряха „Делхи“ и „Майсур“, индийски ракетоносни разрушители, снабдени с ракетни системи земя-въздух, относно които информацията бе оскъдна — постоянна грижа за пилотите. Вторият пръстен се състоеше от индийската версия на старите руски разрушители клас „Кашин“, също с ракети земя-въздух. Ала най-интересни бяха други два фактора.

— Снабдителните кораби „Раджаба Ган Палан“ и „Шакти“ са се присъединили отново към бойната група след кратък престой в Тривандрум[5]…

— Колко време са били на котва? — попита Джексън.

— По-малко от двадесет и четири часа — отвърна капитан Ед Харисън, отговарящ за операциите на флотилията. — Заредиха ги доста бързо, сър.

— Значи просто са се отбили за едно бързо зареждане. Колко петрол побират?

— В цистерните около тринадесет хиляди тона всеки, плюс по още хиляда и петстотин за реактивните двигатели. Кораб от същия клас, „Дийпак“, се е откъснал от бойната група след провеждането на недокладвани операции вчера и се отправя на северозапад, вероятно също към Тривандрум.

— Значи работят здравата, за да поддържат цистерните си пълни догоре. Интересно. Продължавай — нареди Джексън.

— Смята се, че бойната група се придружава от четири подводници. Имаме грубите координати на една от тях, а две изгубихме приблизително тук. — Харисън описа с ръка неравен кръг по схемата. — Местонахождението на номер четири е неизвестно, сър. Днес ще се заемем с това.

— А нашите подводници там? — попита Джексън.

— „Санта Фе“ е близо до противника, а „Грийнвил“ се движи между нас и тях. „Шайен“ плава край флотилията ни като ескорт — отвърна контраадмирал Майк Дъбро, докато отпиваше от сутрешното си кафе.

— Планът за деня, сър — продължи Харисън, — е да изпратим четири изтребителя „Ехо“ F/A-18 и снабдителни самолети към това място, обозначено като НОС БОКСИТ, откъдето те ще се насочат на северозапад, ще се приближат на петдесетина километра от индийската флотилия, ще кръжат тридесет минути, след това ще се върнат към БОКСИТ да презаредят и ще кацнат на самолетоносача след полет от четири часа и четиридесет и пет минути. — За да направят четирите самолета това, бяха нужни осем, които да осигурят презареждане във въздуха. По един за всеки на отиване и също толкова на връщане. Това означаваше, че ще използват повечето „танкери“ на „Айк“[6].

— Значи искаме да мислят, че още се движим насам. — Джексън кимна и се усмихна, без да спомене за изтощаването на пилотите, което такава мисия налагаше. — Разбирам, Майк, продължаваме да хитруваме.

— Още не са ни усетили. Ще задържим нещата така — добави Дъбро.

— С какво са заредени „буболечките“? — попита Роби, като използва военния прякор на изтребителя „Хорнет“ F/A-18, „пластмасова буболечка“.

— По четири „харпуна“ всеки. Бели — добави Дъбро. Във флота учебните ракети имаха сигнален цвят синьо. Бойните снаряди обикновено се боядисваха в бяло. „Харпуните“ бяха ракети въздух-земя. Джексън нямаше нужда да пита за снарядите „Сайдуиндър“ и ракетите въздух-въздух от Атлантическия изпитателен полигон, които бяха част от основния арсенал на самолета. — Ще ми се да зная какво, по дяволите, са намислили! — рече тихо командирът на бойната група.

Всички искаха да узнаят. Индийската бойна група (наричаха я така, защото не беше нищо друго) се намираше в открито море вече осем дни и кръстосваше край южния бряг на Шри Ланка. Предполагаемата й мисия бе да служи като подкрепление на умиротворителните индийски военни части, чиято задача бе да смекчат проблема с „Тамилските тигри“. Едно нещо смущаваше: тамилските тигри ги коткаха в северната част на острова, а индийската флотилия беше откъм южната. Двата индийски самолетоносача правеха постоянни маневри, за да избягнат търговския трафик. Сушата не бе в полезрението им, ала влизаше във въздушния им обсег. Разминаването с шриланкския флот ставаше лесно. Най-големият плавателен съд на тази страна можеше да послужи за хубава моторна яхта на някой градски новобогаташ, но могъществото му се изчерпваше дотук. Накратко, индийският флот провеждаше тайна операция далеч от мястото, където трябваше да е. Присъствието на снабдителни кораби означаваше, че планират да се задържат там, а и че печелят значително повече време за провеждане на морски учения. Простата истина беше, че индийският флот действаше точно както бе действал американският поколения наред. Само дето САЩ нямаше претенции към Шри Ланка.

— Упражняват се всеки ден, а? — попита Роби.

— Проявяват адско усърдие, сър — потвърди Харисън. — Човек очаква едва ли не два изтребителя „Хариър“ да се групират с нашите „Хорнет“, като приятелчета.

— Това не ми харесва — отбеляза Дъбро. — Кажи му за миналата седмица.

— Беше забавно за гледане. — Харисън извика компютърния запис, който бе на бърза скорост. — Ето началото на учението, сър.

На записа Роби видя как ескадра разрушители се откъсва от основния строй и се насочва на югозапад, което се оказа право към самолетоносача „Линкълн“ и силно изостри вниманието на оперативния център. По зададен сигнал индийските разрушители започнаха да се движат напосоки, сетне се понесоха с голяма скорост на север. Радарите и радиостанциите им се изключиха и тогава групата се отправи на изток, като напредваше бързо.

— Командирът на разрушителите си знае работата. От самолетоносача явно очакваха да се отправи на изток и да се мушне под техните постоянни предни позиции. Както виждате, въздушните им единици се насочиха натам. — Този подвеждащ ход бе позволил на разрушителите да се стрелнат достатъчно близо, че да могат да изстрелят ракетите си, след което индийските „Хариър“ се вдигнаха, за да атакуват приближаващата се ескадра.

След десетте минути, нужни за проследяване на компютърния запис, Роби знаеше, че току-що е видял имитация на атака срещу вражески самолетоносачи, извършена от екипажите на индийски разрушители, демонстрирали абсолютна готовност да жертват корабите и живота си за тази рискована мисия. По-обезпокоителен бе фактът, че атаката приключи успешно. Макар че „ламаринените кутии“ вероятно щяха да бъдат потопени, торпедата им, или поне някои от тях, щяха да засегнат отбранителните съоръжения и да повредят самолетоносачите. Въпреки че последните бяха здрави и масивни, не бяха нужни толкова много щети, за да им се попречи да провеждат въздушни операции. А това бе все едно да ги потопиш. Индийците единствени разполагаха със самолетоносачи в този океан, като се изключат американците, чието присъствие явно ги дразнеше. Целта на учението очевидно беше да ги изгонят.

— Да имаш чувството, че не ни искат тук? — попита Дъбро с кисела усмивка.

— Имам чувството, че се нуждаем от по-добра информация относно намеренията им. В момента нищичко не знаем, Майк.

— Защо ли това не ме учудва? — констатира Дъбро. — Ами намеренията им спрямо Цейлон? — Старото име на държавата се помнеше по-лесно.

— Не зная нищо. — Като заместник-шеф на плановия отдел към Обединения комитет на началник-щабовете Роби имаше достъп до буквално всичко, събрано от американското разузнаване. — Обаче видяното току-що говори МНОГО.

Човек трябваше само да погледне екрана, където бяха водата, сушата и корабите. Индийският флот кръстосваше така, че да се изпречи между Шри Ланка и всеки, който би могъл да се приближи от юг към този остров. Като например американските военноморски сили. Те бяха изпробвали атака над тези сили. С тази цел явно бяха подготвени да останат в открито море дълго време. Ако беше учение, щеше да им излезе скъпо. А ако не? Е, човек никога не знае, нали?

— Къде са амфибиите им?

— Не са наблизо — отговори Дъбро, — ала повече не знам. Няма как да проверя, нямам и данни от разузнаването за тях. Разполагат общо с шестнадесет амфибийни кораба и предполагам, че дванадесет от тях могат да действат като отряд. Сигурно могат да превозват големи войскови части в пълно бойно снаряжение и готови да нападнат някой плаж. Има няколко места по северното крайбрежие на острова, от които да избират. Не можем да ги достигнем оттук, поне не особено ефикасно. Трябва ми още потенциал, Роби.

— Няма какво повече да ти дам, Майк.

— Две подводници. Не съм алчен, както виждаш. — Двете ядрени подводници SSN щяха да покрият Манарския залив, най-вероятното място за нахлуване. — Трябва ми и повече помощ от разузнаването, Роб. Виждаш защо.

— Да. — Джексън кимна. — Ще направя каквото мога. Кога тръгвам?

— След два часа. — Щеше да лети със самолет за борба с подводници „Викинг“ S-3. „Прахосмукачката“, както още бе известен, можеше да направи приличен пробег без презареждане. Това беше важно. Щеше да лети до Сингапур, за да затвърди впечатлението, че бойната група на Дъбро е на югоизток от Шри Ланка, не на югозапад. Джексън осъзна, че ще прелети близо четиридесет хиляди километра заради нещо, изискващо половинчасово съвещание и вглеждане в очите на един опитен военноморски пилот. Той плъзна стола си назад по теракотения под, а Харисън нагласи екрана да предава в по-малък мащаб. Сега се виждаше „Ейбрахам Линкълн“, отправящ се североизточно от Диего Гарсиа, с което под командването на Дъбро минаваше още едно авиокрило. Щеше да му е нужно. Темпото на работа, нужно за следене на индийците (особено ако трябваше да е лъжливо), подлагаше на невероятно напрежение хората и летателните апарати. Световният океан бе просто прекалено голям, за да могат осем самолетоносача да се справят, ала никой във Вашингтон не го разбираше. „Ентърпрайс“ и „Стенис“ полагаха усилия, за да облекчат „Айк“ и „Ейбрахам“ до няколко месеца, но дори това означаваше, че ще дойде време, когато американското присъствие в този район ще бъде слабо. Индийците сигурно също го знаеха. Не можеш просто да спреш времето, нужно за завръщане на бойните групи от семействата им. Това щеше да се разчуе, да стигне до индийците и какво щяха да направят те тогава?

— Здравей, Кларис. — Мъри стана да посрещне гостенката, поканена от него на обяд. Мислеше за нея като за „своята доктор Рут“. Ниска и съвсем малко надебеляла, доктор Голдън беше на около петдесет и пет години, с блестящи сини очи и винаги с изражение, сякаш всеки момент ще стигне до кулминационната точка на страшно хубав виц. Именно тази прилика между тях бе благоприятствала за добрите им отношения. И двамата бяха будни, сериозни професионалисти и носеха елегантни интелектуални маски. Сърдечен мъж и весела и предразполагаща дама, те ставаха сърцето на всяка компания, ала зад усмивките и сподавения смях се криеха големи умове, които пропускаха малко и попиваха всичко. Мъри смяташе Голдън за дяволски добро потенциално ченге. Нейното професионално мнение за Мъри бе същото.

— На какво дължа честта, мадам? — попита Дан с обичайната си вежливост.

Келнерът им даде менютата и тя любезно го изчака да се отдалечи. Това беше първият знак за Мъри и макар усмивката да не слезе от лицето му, спря по-настойчиво очи на дребничката си събеседничка.

— Нуждая се от съвет, господин Мъри — отвърна Голдън, с което му даде нов сигнал. — В чия юрисдикция е престъпление, извършено на федерална територия?

— Винаги на Бюрото — отговори Дан, облегна се и провери за служебния си пистолет. За него работата бе прилагане на закона и усещането, че оръжието му е на мястото си, действаше като един вид личен критерий — нещо, което да му напомня, че колкото висок и важен да е днес постът му според табелката на неговия кабинет, беше започнал от банкови обири във филаделфийския оперативен отдел и значката и пистолетът все още го правеха редови член на най-добрата полицейска служба в страната.

— Дори на Капитолийския хълм? — запита Кларис.

— Дори на Капитолийския хълм — повтори той. Последвалото мълчание го изненада. Голдън никога не е била много потайна. Винаги знаеш какво мисли… „Е, знаеш, каквото психологът у нея иска да разбереш“ — поправи се Мъри. Тя обичаше игричките не по-малко от него. — Казвайте, доктор Голдън.

— Изнасилване.

Той кимна и остави менюто.

— Добре, най-напред ми разкажете за пациента си, моля.

— Жена, тридесет и пет годишна, неомъжвана. При мен я изпратил гинекологът й, стар приятел. Дойде клинично потисната. Проведохме три сеанса.

„Само три“ — помисли си Мъри. Кларис беше магьосница в тази област. Такава проницателност! Божичко, какъв разпитвач би станала с благата си усмивка и тихия майчин глас.

— Кога се е случило? — Имената можеха да почакат. Щеше да започне с най-простите факти по случая.

— Преди три години.

Федералният агент (все още предпочиташе „специален агент“ пред официалния си чин втори заместник-директор) се намръщи веднага.

— Доста отдавна е, Кларис. Вероятно няма медицинска експертиза?

— Не, нейната дума срещу неговата… като изключим едно. — Голдън бръкна в чантичката си и извади увеличени фотокопия от писмото на Беринджър.

Мъри зачете бавно страниците, а доктор Голдън следеше лицето му за реакция.

— Боже Господи! — промълви Дан, а в същото време келнерът кръжеше на двайсетина крачки от тях и си мислеше, че клиентите му са репортер и информатор, нещо съвсем нормално във Вашингтон. — Къде е оригиналът?

— В кабинета ми. Много внимавах с него — поясни тя.

Забележката го накара да се усмихне. Монограмът на листовете беше неоспорима помощ. Нещо повече, хартията запазва изключително добре отпечатъци, особено ако е мушната на сухо и хладно място, както обикновено става с такива писма. На въпросната помощничка в Сената са й били взети отпечатъци като част от мерките за сигурност, което значеше, че предполагаемият автор на документа може да се идентифицира. Листовете даваха време, място, събития, а също и обявяваха желанието й да умре. Колкото и да беше тъжно, така документът се превръщаше в нещо като предсмъртна декларация и следователно в приемлив за федерален съд следствен материал по углавно престъпление. Защитата щеше да протестира (винаги го правеха), възражението щеше да се отхвърли (както винаги) и съдебните заседатели щяха да чуят всяка думичка — наведени напред както винаги, за да уловят по-добре гласа от гроба. Само дето този път нямаше да има съдебни заседатели, поне не от самото начало.

Мъри изобщо не обичаше делата за изнасилване. Като мъж и полицай той гледаше на този род престъпници с особено презрение. Фактът, че някой може да извърши нещо толкова малодушно и непочтено, хвърляше петно върху собственото му мъжество. По-тревожното в професионално отношение беше, че прекалено често случаите с изнасилване се свеждаха до думата на един човек срещу тази на друг. Като повечето следователи, Мъри не се доверяваше на никакви свидетелски показания. Хората бяха лоши наблюдатели (елементарно, нали?) и жертвите на изнасилване, смазани от преживяното, често пъти не ставаха за свидетели, след като защитата атакува показанията им. Съдебните доказателства пък бяха нещо, което можеш да пипнеш, нещо неопровержимо. Обичаше такива доказателства.

— Достатъчно ли е, за да се повдигне разследване?

Мъри вдигна поглед и рече тихо:

— Да, госпожо.

— А това кой е престъпникът…

— Сегашната ми професия е… Хм, аз съм нещо като момче за всичко на Бил Шоу. Не познаваш Бил, нали?

— Само по репутация.

— Всичко е истина — увери я Мъри. — Учихме заедно в Куантико и пробихме по един и същ начин, на едно и също място, с едно и също нещо. Престъплението си е престъпление, а ние сме ченгета. Това е положението, Кларис.

Но даже когато от устата му излизаше кредото на Бюрото, умът му продължаваше да повтаря: „Боже Господи!“ В този случай се криеше голяма политическа бомба. Президентът нямаше нужда от още неприятности, а и на кого изобщо му трябваше такова нещо? Дяволски сигурно бе, че на Барбара Линдърс и на Лиса Беринджър не им е било нужно да ги изнасили човек, на когото са вярвали. Наистина решаващият фактор обаче беше прост: преди тридесет години Даниел И. Мъри завърши академията на ФБР в Куантико, Вирджиния, вдигна дясната си ръка към небето и положи клетва пред Бога. Имаше „вратички“ и винаги щеше да ги има. Един добър агент трябваше да може да преценява, да знае кои закони могат да се изкривят и доколко. Ала не и този път, не този закон. Бил Шоу бе от същото тесто. Дарен от съдбата с аполитичен пост, доколкото една служба във Вашингтон може да е такава, Шоу изгради репутацията си с почтеност и беше твърде стар да се променя. Случай като този би започнал от кабинета му на седмия етаж.

— Налага се да попитам дали всичко е сериозно.

— Професионалната ми преценка е, че пациентката казва истината до последната подробност.

— Ще свидетелства ли?

— Да.

— Преценката ти за писмото?

— Мнението ми на психолог е, че то също е съвсем истинско.

Мъри вече го бе разбрал въз основа собствения си опит, ала някои хора (на първо място той, сетне други агенти и накрая съдебните заседатели) имаха нужда да го чуят от специалист.

— И сега какво? — попита психоложката.

Мъри стана за учудване и разочарование на навъртащия се край тях келнер.

— Сега отиваме до Бюрото и се срещаме с Бил. Ще повикаме следователи, които да подготвят делото. Бил, аз и следователят ще посетим министерството от другата страна на улицата и ще се срещнем с министъра на правосъдието. След това не зная точно. Никога не сме имали такъв случай или поне не от началото на седемдесетте, така че още не съм сигурен за процедурата. Колкото до пациентката ти, обичайната история: дълги, строги разпити. Ще говорим със семейството на госпожица Беринджър, с приятелите, ще потърсим документи, дневници. Това обаче е техническата страна на нещата. Политическата ще бъде деликатна. — Знаеше, че именно затова ще поеме случая. Поредното „Боже Господи!“ мина през ума му, когато се сети на коя част от конституцията ще се основава цялата процедура.

Доктор Голдън забеляза неувереността в очите му и необичайно за нея я изтълкува погрешно.

— Пациентката ми се нуждае…

Мъри затвори очи. „Е, и? — каза си. — Това не оправдава престъплението.“

— Зная, Кларис. Тя има нужда от правосъдие. Лиса Беринджър също. И знаеш ли какво? Същото важи и за правителството на Съединените американски щати.

Той не приличаше на инженер по компютърен софтуер. Изобщо не беше раздърпан. Носеше костюм на тънки райета и куфарче. Би могъл да се оправдае, че това е маскировка, която изискваха клиентелата му и професионалната атмосфера на района, но истината бе, че предпочита да изглежда елегантно.

Процедурата беше възможно най-проста. Клиентът използваше големите компютри „Стратус“ — компактни и мощни машини, които лесно се включват в електронната мрежа. Всъщност те бяха предпочитани от много информационни служби заради разумната цена и голямата надеждност на електрониката. В залата имаше три компютъра. „Алфа“ и „Бета“, надписани с бели букви върху сините пластмасови кутии, бяха основните и поемаха първостепенните задачи, като се редуваха през ден и единият винаги подпомагаше другия. Третият апарат, „Зулу“, бе аварийната подкрепа и ако работеше, човек знаеше, че или вече е дошъл ремонтен екип, или са на път. От другата страна на Ийст ривър имаше друга апаратура, абсолютно еднаква с тази, като се изключеше броят на хората около нея и различното й местоположение, различният енергиен източник, различните телефонни линии и различните сателитни връзки. И двете здания бяха устойчиви на пожар небостъргачи с автоматична впръсквателна система около и система „Дюпонт“ 1301 вътре в компютърната зала, за да бъде пожарът отстранен за секунди. И двете компютърни системи, състоящи се от по три елемента, разполагаха с помощни акумулатори, достатъчни, за да работи хардуерът дванадесет часа. Нелепо, но правилата за безопасност и екологичните наредби на Ню Йорк не позволяваха поставянето на аварийни генератори в сградите — главоболие за системните инженери, на които им плащаха да се тревожат за такива неща. И те наистина се тревожеха, въпреки че дублирането, това изпипано излишно повторение, наричащо се на военен език „защита в дълбочина“, щеше да осигури протекция срещу всичко, което човек може да си представи.

Е, срещу почти всичко.

На командното табло на терминалите имаше изход за интерфейс SCSI за малки компютърни системи — нововъведение за новите модели и пълен поклон пред факта, че настолните компютри са толкова мощни, че с тях може да се записва важна информация много по-лесно, отколкото по стария метод с магнетофонни ленти.

В този случай записващият терминал беше инсталиран за постоянно към системата. Към командния пулт на цялата система, контролиращ „Алфа“, „Бета“ и „Зулу“, бе прикачен персонален компютър от трето поколение „Пауър“, а към него пък се включваше подвижно флопи-устройство „Бернули“. Известно на жаргон като „тостер“, защото дискът му бе голям колкото филийка хляб, съоръжението разполагаше с памет един гигабайт, много повече от нужното за тази програма.

— Готови ли сте? — попита инженерът.

Системният оператор премести мишката и избра една от възможностите, изписани на монитора на „Зулу“. По-старшият оператор зад него потвърди, че изборът е правилен. „Алфа“ и „Бета“ вършеха нормалната си работа и не можеха да ги закачат.

— Вече си в „Зулу“, Чък.

— Ясно — отвърна Чък с усмивка. Костюмираният инженер плъзна диска в отвора и изчака на екрана да се появи съответната графика. Той застана на нея с мишката и отвори нов прозорец, за да извика съдържанието на диска, записано под име „ПОРТА-1“.

В новия прозорец имаше само две неща: програма за инсталиране и „ЕЛЕКТРА-КЛЪРК 2.4.0“. Автоматична антивирусна програма веднага мина през новите файлове и след пет секунди ги обяви за чисти.

— Изглежда наред, Чък — рече системният оператор. Контролиращият го служител кимна в знак на съгласие.

— Е, Рик, мога ли вече да кача сладурчето?

— Давай.

Чък Сърлс избра функцията за инсталиране и потвърди два пъти избора.

Сигурен ли сте, че искате да замените „ЕЛЕКТРА-КЛЪРК 2.3.1“ с новата програма „ЕЛЕКТРА-КЛЪРК 2.4.0“? — попита го едно правоъгълниче. Сърлс застана над квадратчето с „Да“.

НАИСТИНА ли сте СИГУРЕН???? — незабавно го попита друго правоъгълниче.

— Кой е сложил това?

— Аз — отговори системният оператор с широка усмивка.

— Много смешно. — Сърлс натисна още веднъж „Да“.

„Тостерът“ започна да жужи. Сърлс обичаше системи, чийто механизъм се чува, докато работи — звуците „бжж-бжж“ от движещите се глави и свистенето на въртящия се диск. Програмата беше едва петдесет мегабайта. Прехвърлянето отне по-малко секунди, отколкото му трябваха да отвори шишето с минерална вода и да отпие.

— Е, искате ли да видите дали работи? — попита той и плъзна стола си назад от пулта. После се обърна и погледна навън. Компютърната зала имаше стъклени стени и през тях се виждаше пристанището на Ню Йорк. Едно екскурзионно корабче потегляше. Средно голямо, боядисано в бяло. Запита се накъде ли отпътуваше. Към някое топло местенце, с бели пясъци, лазурно небе и хубаво ярко слънце през цялото време. Сигурен беше, че отива на място, коренно различно от Ню Йорк. Никой не правеше екскурзии до място като „Голямата ябълка“, както викаха още на този град. Колко хубаво би било да е на онзи кораб и да заминава далеч от фучащите есенни ветрове. „А колко по-хубаво би било, ако не се връщаш пак с него“ — помисли си Сърлс с тъжна усмивка. Е, самолетите бяха по-бързи, а и не трябваше да се връщаш с тях.

Системният оператор, който работеше на командното табло, включи „Зулу“. В 16,10,00 източно поясно време помощният компютър започна да копира нещата, вършени от „Алфа“ и в същото време записвани от „Бета“. Имаше една разлика. Мониторът показваше, че „Зулу“ вървеше малко по-бързо. В такъв ден „Зулу“ обикновено изоставаше, ала сега работеше толкова бързо, че всъщност си „почиваше“ по няколко секунди на всяка минута.

— Чак пушек се вдига, Чък! — възкликна системният оператор.

Сърлс пресуши шишето, хвърли го в най-близкото кошче и се приближи.

— Да, изтрих към десет хиляди реда с кодове. Проблемът не беше в компютрите, а в програмата. Само ни отне малко време, докато създадем правилните пътечки. Мисля, че вече е готово.

— Каква е разликата? — попита старшият оператор. Той разбираше много от софтуерен дизайн.

— Промених йерархичната система, начина, по който прехвърля нещата от едно периферно устройство към друго. Синхронът трябва да се пипне още малко, защото изчисленията не стават така бързо, колкото пощата. Мисля, че мога да го оправя за месец-два, като изхвърля малко боклуци от предната част.

Системният оператор даде команда за първия стандартен тест. Той се появи веднага.

— С шест процента по-бързо от предната версия. Разликата не е толкова нищожна.

— Нуждаехме се от тези шест процента — отбеляза старшият служител, което значеше, че му трябва повече. Сделките понякога просто бяха много нагъсто и като всеки друг в Депозитното контролно дружество (ДКД), той живееше в страх да не изостане.

— Изпратете ми малко данни в края на седмицата и може би ще успея да кача скоростта с още някой процент — обеща Сърлс.

— Добре се справи, Чък.

— Благодаря, Бъд.

— Кой друг я използва?

— Тази версия ли? Никой. Направена по поръчка нейна разновидност движи компютрите в една фирма за чипове.

— Да, ти си нашият човек — заяви великодушно старшият оператор. Щеше да е по-малко великодушен, ако бе премислил нещата. Той беше помогнал за проектирането на цялата система. За всички излишни повторения, за всички защитни системи, за измислянето на начина, по който лентите се изваждаха от машините всяка вечер и се откарваха в северната част на Ню Йорк. Работи заедно с цяла комисия, за да осигури всички предпазни мерки, нужни в неговия бранш. Ала търсенето на ефикасност и, по ирония на съдбата, именно на защита доведе до уязвимост, за която той бе предсказуемо сляп. Всичките компютри използваха еднакъв софтуер. Налагаше се. Различни софтуерни продукти в различните машини, подобно на различни езици в една кантора, биха направили невъзможен или поне биха попречили на обмена между отделните системи, а това щеше да е в разрез с поставените цели. В резултат на това въпреки всички предпазни мерки и шестте компютъра имаха едно общо уязвимо място. Всички те говореха един език. Налагаше се. Те бяха най-важната, макар и най-неизвестна брънка в американската търговия.

Даже сега Депозитното контролно дружество не беше сляпо за потенциалния риск. „ЕЛЕКТРА-КЛЪРК 2.4.0“ нямаше да бъде качена на „Алфа“ и „Бета“, преди да е работила една седмица на „Зулу“. После щеше да мине още седмица, преди да бъде записана на резервната апаратура, чиито компютри бяха наименувани „Чарли“, „Делта“ и „Танго“. Целта бе да се уверят, че версията 2.4.0 е едновременно ефикасна и „устойчива на удари“ — специализиран термин, навлязъл в областта на софтуера преди година. Скоро хората щяха да свикнат с новия софтуер и да се удивляват на по-бързата му скорост. Всички компютри „Стратус“ щяха да говорят един и същ програмен език и да обменят информация в един електронен разговор с единици и нули — като приятели, които играят карти и говорят делово.

Скоро всички те щяха да научат един и същи виц. На някои хора щеше да им хареса, но положително никой от тях нямаше да е от ДКД.

[1] Гайджин (яп.) — презрително наименование за чужденец. — Б.пр. ↑

[2] Дзайбацу (яп.) — няколко семейства в Япония, които ръководят японската икономика, търговия и индустрия. — Б.пр. ↑

[3] Бърнард Лоу Монтгомъри — британски фелдмаршал, участвал във Втората световна война. — Б.пр. ↑

[4] Ервин Ромел — немски фелдмаршал, известен с операциите си в Африка. — Б.пр. ↑

[5] Пристанище в Южна Индия. — Б.пр. ↑

[6] Умалително име на самолетоносача „Айзенхауер“. — Б.пр. ↑

3.

КОЛЕГИЯ

— Значи се споразумяхме? — попита председателят на управителния съвет на Федералния резерв.

Хората около масата кимнаха. Не беше толкова трудна задача. За втори път през последните три месеца президентът Дърлинг даде да се разбере, без много шум и чрез министъра на финансите, че няма да възрази срещу ново покачване с половин пункт на сконтовия процент[1]. Това беше лихвеният процент на Федералния резервен фонд за банките, които заемаха пари — откъде другаде биха взели такива суми освен от държавата? Разбира се, всяко покачване на този процент се отразяваше веднага върху потребителя.

За мъжете и жените край лакираната дъбова маса това бе въпрос на постоянно балансиране. Те контролираха количеството пари в американската икономика. С лекотата, с която се регулира клапанът, отварящ и затварящ шлюза на напоителен язовир, те можеха да контролират потока на съществуващата валута, като винаги се опитваха да не осигуряват прекалено много или твърде малко пари.

Естествено нещата бяха по-сложни. Парите имаха малко физическо покритие. Бюрото за сечене и печатане, намиращо се едва на километър оттук, не разполагаше нито с хартия, нито с мастило, за да прави достатъчно доларови банкноти за количествата, които държавата разпределяше всеки ден. „Парите“ бяха главно електронна реалия, въпрос на изпращане на едно съобщение: „Вие, Първа национална банка на Подънк, сега разполагате с допълнителни три милиона долара, които можете да заемете на «Джоус хардуер», на петролната компания на Джеф Браун «Настъпи газта» или на някои нови собственици на къщи под формата на ипотечни заеми за период от двадесет години.“ Малцина от тези хора получаваха нещо в брой: при кредитните карти крадците нямаха какво толкова да откраднат, не можеше служител да злоупотреби с парите или, най-неприятното от всичко, някой чиновник да ги брои отново и отново и да иде да се разправя в местния клон на банката. В резултат всичко, което се появяваше чрез магията на компютърната поща или чрез телетипни съобщения, се даваше на заем с писмени ордери, които се заменяха по-късно от поредната теоретична реалия — обикновено чек, написан на малко листче специална хартия, често украсено с летящ орел или рибарска лодка в някакво несъществуващо езеро, защото банките се конкурират за клиенти, а на хората тези неща им харесват.

Властта на намиращите се в тази зала бе толкова изумителна, че дори те рядко се замисляха за нея. Чрез едно просто решение хората около масата бяха направили всичко в Америка по-скъпо. Всяка ипотека с регулируем процент за всеки дом, всеки заем за автомобил, кредитните карти на всяка система щяха да поскъпват с всеки месец. Заради това решение всяка фирма или домакинство в Америка щеше да разполага с по-малко налични доходи, предназначени съответно за аванси на служителите или за коледни играчки. Започваха със съобщение за печата, а щяха да бръкнат в портфейла на всеки от нацията. Разходите за всички потребителски стоки — от домашни компютри до дъвки — щяха да нараснат и така щяха да намалят още повече реалната покупателна способност.

А това беше добре поне според държавата. Всички статистически индекси сочеха, че икономиката малко се задъхваше. Имаше реална опасност от увеличаване на инфлацията. В действителност инфлация винаги съществуваше в една или друга степен, но вдигането на лихвения процент щеше да я постави в поносими граници. Все пак цените щяха малко да скочат, а увеличаването на сконтовия процент щеше да ги покачи още повече.

Типичен пример за борба с огъня чрез огън. Вдигането на лихвените проценти означаваше, че хората в периферията щяха да взимат по-малко заеми, което всъщност щеше да намали парите в обращение, а това от своя страна да смекчи напрегнатото търсене. Така малко или много цените щяха да се стабилизират и щеше да се предотврати нещо, за което всички знаеха, че е по-пагубно от мимолетен скок на лихвените проценти.

Както при хвърлянето на камък в езеро се разстилат вълнички, така и сега щеше да има странични ефекти. Лихвата за съкровищните бонове също щеше да се увеличи. Това бяха средства за Погасяване на дълговете на самата държава. Хората (на практика представящи в по-голямата си част институции като банки, пенсионни фондове и фирми за инвестиции, които трябва да приберат някъде вложенията на клиентите си в очакване на добра възможност на фондовата борса) даваха пари по електронен път на държавата за срок от три месеца до тридесет години. В замяна за използването на тези пари самото правителство трябваше да плаща лихви. Разбира се, голяма част от тях се удържаха под формата на данъци. Периферното увеличение на процента, предлаган от Федералния резерв, щеше да вдигне лихвения процент, плащан от държавата, който се определяше при самото разпродаване на търг на държавните книжа. По този начин разходите за държавния дефицит също щяха да нараснат и да принудят правителството да ограничи още предлаганите родни пари, намалявайки наличните средства за частни и фирмени заеми. Така под влиянието на пазара лихвените проценти за масите щяха да се покачат допълнително и много над наложеното от Федералния резервен фонд.

Накрая и самият факт, че процентите за банките и съкровищните бонове ще се увеличат, правеше фондовата борса по-малко примамлива за вложители, понеже гарантираната от държавата възвращаемост бе „по-сигурна“ от съмнителната печалба в компания, чиито продукти и услуги трябваше да се конкурират на пазара.

На Уолстрийт индивидуалните вложители и професионалните мениджъри, наблюдаващи икономическите индекси, приеха вечерните новини (покачванията на процента на Федералния резерв обикновено се съобщаваха след затварянето на пазарите) флегматично и нахвърляха необходимите записки, за да „съкратят“ или по-точно да продадат някои от позициите си. Това щеше да намали обявените цени на множество акции и да доведе до падането на средната стойност на промишления индекс Дау Джоунс[2]. Всъщност изобщо не ставаше дума за средна стойност, а за сума от актуалната пазарна цена на тридесет водещи ценни книжа — „Ълайд сигнал“ в единия край на азбучния списък, „Улуърт“ в другия и „Мерк“ по средата. Основната полза от този индекс днес бе, че даваше на информационните медии материал за обществеността, по-голямата част от която и без това не знаеше какво означава той. Спадането на индекса Дау щеше да изнерви някои хора и да предизвика още продажби и допълнително сриване на пазара, докато други не видеха добра възможност в ценни книжа, обезценени повече, отколкото заслужават. Като усетеха, че реалната стойност на тези акции е по-висока от посочената пазарна цена, те щяха да закупят ограничени количества и така да позволят на Дау и на други пазарни индекси да се покачат пак, докато се балансират и сигурността се възстанови. Всички тези многообразни промени в живота на всеки човек ги налагаха шепа хора, седнали в една натруфена заседателна зала във Вашингтон, чиито имена не знаеха дори специалистите по инвестиции, камо ли обикновените вложители.

Странното беше, че всички приемаха цялостния процес за нормален точно колкото физическия закон на гравитацията, въпреки че той бе илюзорен като дъгата. Парите не съществуваха физически. Дори „истинските“ пари бяха само специални хартийки, отпечатани с черно мастило върху зелен фон. Не златото или нещо с истинска стойност крепяха парите, а по-скоро общото вярване, че те имат стойност, защото не може да нямат. И така, паричната система на САЩ и на всяка друга страна по света бе изцяло упражнение по психология, продукт на ума, а оттук това важеше и за всеки друг аспект на американската икономика. Щом парите бяха въпрос на колективно убеждение, значи и с всичко друго беше така. Направеното от управителния съвет на Федералния резерв този следобед беше най-напред обмислено разклащане на това убеждение, след което го оставяха да се заздрави от само себе си в умовете на онези, които го споделяха. Сред поддръжниците на това вярване бяха и шефовете на Федералния фонд, понеже на тях нещата наистина им бяха ясни или така си мислеха. Насаме те може и да се шегуваха, че в действителност всички разбират как действа механизмът толкова, колкото могат да обяснят Божията същност, ала подобно на теолози, опитващи се постоянно да установят и споделят природата на някое божество, задачата им бе да поддържат всичко, да допринасят за реалността и осезаемостта на убеждението, без да си признават, че всичко почива на неща, по-нереални и от книжните пари, които носят у себе си за случаи, когато е неудобно да използват кредитна карта.

Бяха им се доверили, както хората сдържано се доверяват на духовниците си, да поддържат структурата, от която материалните убеждения винаги зависят. Те доказваха истинността на нещо, което не може да се види — постройка, за чиито материални качества се съдеше само по солидните камъни и по сериозния вид на работещите по нея. „И номерът минаваше“ — казваха си те. Нали?

В много отношения Уолстрийт бе мястото в Америка, където японските граждани, особено тези от Токио, се чувстваха най-много като у дома си. Сградите бяха толкова високи, че не позволяваха на човек да види небето; улиците бяха така задръстени, че посетител от друга планета можеше да помисли, че жълтите таксита и черните лимузини са основната форма на живот тук. Хората вървяха по многолюдните, мръсни тротоари сред оживена анонимност, вперили неподвижно поглед пред себе си, за да демонстрират целенасоченост и да избягнат дори зрителен контакт с другите, които можеха да се окажат конкуренти или по-вероятно просто да се пречкат. Целият Ню Йорк бе наследил маниерите си от това място — безцеремонни, забързани и безлични, макар да бяха такива като форма, не като съдържание. Жителите му си казваха, че живеят там, където има действие, и бяха така вглъбени в личните си и общи цели, че негодуваха срещу всички други, с които чувствата им съвпадаха. В този смисъл това беше идеален свят. Всички се чувстваха еднакво. На никой не му пукаше за когото и да било или поне така изглеждаше. В действителност хората, работещи тук, имаха семейства и деца, интереси и хобита, желания и мечти като всеки друг, но в часовете между осем сутринта и шест вечерта всичко се подчиняваше на правилата на работата им. Разбира се, тя бе свързана с пари — продукт, непризнаващ собственик или лоялност. А се случи така, че на петдесет и осмия етаж на „Сикс Кълъмбъс лейн“, новата централна сграда на компанията „Колумб груп“, ставаше смяна.

Залата смайваше по всички възможни показатели. Стените бяха от солиден орех, а не с фурнир и се поддържаха с любов от добре платени майстори. Две от тях бяха шлифовано стъкло от килима до звукоизолиращия таван и откриваха хубава гледка към нюйоркското пристанище. Килимът бе достатъчно дебел, че да погълне обувките ти и да изпуска неприятно статично електричество, което работещите тук се бяха научили да понасят. Масата за съвещания представляваше дванадесет метра червен гранит, а столовете около нея възлизаха на почти две хиляди долара всеки.

„Колумб груп“, основана само преди единадесет години, се бе превърнала от поредното парвеню в непоносимо дете, сетне в ярка изгряваща звезда, после в сериозен играч, в една от най-добрите в бранша, докато се стигнеше до сегашния й статут на крайъгълен камък на акционерните дружества. Създадена от Джордж Уинстън, сега компанията контролираше истинска флотилия от екипи за управляване на капитали. Трите главни екипа носеха подходящите имена „Ниня“, „Пинта“ и „Санта Мария“, защото, когато двадесет и девет годишният Уинстън основал компанията, току-що бил прочел пленителната за него книга „Откриването на Новия свят от Европа“ от Самюъл Елиът Морисън. Възхитен от смелостта, проницателността и изключителната дързост на непримиримите мореплаватели от школата на принц Хенри, той решил да прокара собствения си жизнен път според примера им. Сега вече на четиридесет и достатъчно богат, за да има някакви сребролюбиви блянове, за него дойде времето да напусне, да вкуси от розовия живот, да направи няколко продължителни пътешествия с двадесет и седем метровата си яхта. Всъщност точните му планове бяха да се научи през следващите няколко месеца да плава с „Христофор“ ТАКА ОПИТНО, КАКТО ПРАвеше всичко друго в живота си, а сетне да повтори изследователските пътувания, по едно всяко лято, докато не останат примери, които да следва. После можеше и да напише книга по въпроса.

Беше човек със скромен ръст, който личността му сякаш уголемяваше. Фанатик на тема здраве (стресът бе убиец номер едно на Уолстрийт), Уинстън определено пращеше от увереност, получена от идеалното му физическо състояние. Той влезе във вече пълната заседателна зала с изражението на новоизбран президент, появяващ се в кабинета си след края на успешна кампания, с бърза и уверена крачка, с вежлива и открита усмивка. Доволен от зенита на професионалната си кариера в този ден, той дори кимна на най-важния си гост.

— Ямата-сан, така се радвам да ви видя отново — рече Джордж Уинстън и протегна ръка. — Изминали сте дълъг път, за да дойдете.

— За събитие от такова значение — отвърна японският индустриалец — как бих могъл да не го направя?

Уинстън придружи по-дребния мъж до мястото му в далечния край, след което се запъти към своето, начело на масата. Между тях седяха екипи от адвокати и водещи инвеститори. „Също като футболни отбори, чакащи за спорна топка“ — помисли си той, докато минаваше покрай цялата маса и сдържаше чувствата си.

„Проклятие, това е единственият изход!“ — каза си Уинстън. Нищо друго не би помогнало. Първите шест години от управлението му бяха най-въодушевяващите в неговия живот. Започна с по-малко от двадесет клиенти и едновременно с парите им увеличи и репутацията си. Спомни си как работеше у дома — умът му препускаше в стремежа си да изпревари крачките му из стаята, имаше един компютър и една специализирана телефонна линия, тревожеше се за прехраната на семейството си, благословен с подкрепа от любящата си съпруга, въпреки че тогава бе бременна за първи път (с близнаци, ни повече, ни по-малко, както разбраха четири дни след напускането му на „Фиделити“, и все пак тя използва всяка възможност, за да изрази любовта и доверието си). Тя превърна умението и инстинкта му в успехи. Когато стана на тридесет и пет, беше постигнал всичко. Два етажа от централна административна сграда, собствен луксозен кабинет, екип от умни и млади „гении“, които да се занимават с подробностите. Тогава за първи път се замисли за оттегляне.

Той умножаваше спестяванията на клиентите си, като, разбира се, залагаше и свои пари, докато личното му състояние, без данъците, стана шестстотин петдесет и седем милиона долара. Обикновена консервативност не му позволяваше да къта парите си, а и се интересуваше накъде отива пазарът, така че ги изтегляше всичките, обръщаше ги и ги поверяваше на някой по-умерен мениджър. Даже на самия него това му се струваше странен начин на действие, ала просто не искаше да го безпокоят повече с тази работа. Да станеш „умерен“ беше тъпо и така несъмнено щеше да пропусне огромни бъдещи възможности, но както се питаше от години, какъв е смисълът? Притежаваше шест разкошни къщи с по два лични автомобила във всяка, хеликоптер, даваше под наем личния си реактивен самолет, „Христофор“ бе любимата му играчка. Имаше всичко, което искаше, и дори при умерено управление на портфейла му от акции състоянието му щеше да продължи да расте по-бързо от инфлацията, защото не беше толкова себелюбив, че да похарчи дори приходите от годишната лихва. И така, той ги разпредели на пакети от по петдесет милиона долара и покри всяка част от пазара чрез колеги в инвестиционния бизнес, които не бяха постигнали неговия успех, но в чиято прозорливост и почтеност вярваше. Смяната се подготвяше от три години съвсем безшумно, докато търсеше достоен наследник за „Колумб груп“. За съжаление единственият, излязъл пред всички, бе този дребен мръсник.

Естествено, „собственост“ не беше правилният термин. Истинските собственици на дружеството бяха отделните вложители, които поверяваха парите си на грижите му, а такова доверие Уинстън никога не забравяше. Макар и взел решение, съвестта го гризеше. Тези хора разчитаха и на подчинените му, ала най-вече на него, понеже неговото име стоеше на най-важната врата. Доверието на толкова хора бе тежко бреме, което носеше с умение и гордост… Но стига вече. Дойде време да се погрижи за нуждите на собственото си семейство — пет деца и вярна жена, на които им беше писнало да „разбират“ защо татко трябва да отсъства толкова много. Нуждите на масите и нуждите на неколцина. Обаче последните му бяха по-близки, нали?

Райзо Ямата влагаше много собствени средства и немалко от общите фондове за многото операции, за да възстанови изтегленото от Уинстън. Макар последният да искаше нещата да станат тихомълком и макар че действието му беше разбираемо за всеки, усещащ бизнеса, то пак щеше да стане повод за приказки. Следователно бе необходимо човекът, който го сменеше, да желае да вложи собствените си пари. Такъв ход би възстановил колебаещото се доверие на всеки. Той щеше да укрепи и съюза между японската и американската финансова система. Докато Уинстън наблюдаваше, се подписваха документи, позволяващи прехвърлянето на фондовете, заради които служители на международни банки в шест страни бяха стояли до късно в кабинетите си. Изключително състоятелен човек беше този Райзо Ямата.

„Не, изключително гъвкав“ — поправи се Уинстън. След като напусна колежа „Уортън“, срещна множество надарени и будни борсови посредници, всичките потайни, интелигентни хора, които се опитваха да скрият хищническата си природа чрез чувство за хумор и благоразположение. Човек скоро си изграждаше нюх за тях. Съвсем просто. Ямата може би смяташе, че произходът му го правеше по-непроницаем, точно както несъмнено вярваше, че е по-умен от средния борсов спекулант, защото щеше да се възползва от скока на цените. Уинстън се усмихна. „Може би, а може би не“ — каза си той, вперил поглед в дванайсетметровата маса. Защо не забелязваше никакво вълнение у него? Японците също имаха емоции. Тези, с които бе сключвал сделки, бяха достатъчно любезни, доволни като всеки нормален човек, че ще направят голям удар на Уолстрийт. Като ги почерпиш и с няколко питиета, изобщо не се различават от американците. Е, малко са по-сдържани, може би леко срамежливи, но са винаги учтиви. Ето какво харесваше най-много у тях, изисканите им обноски — нещо, което можеше да се желае от нюйоркчани. „Това е!“ — помисли си той. Вярно, Ямата беше вежлив, ала не и искрен. При него това беше проформа и нямаше нищо общо със свенливостта. Като малък робот…

„Не, и това не е вярно“ — помисли си Уинстън, когато документите се плъзнаха по масата към него. Просто стената на Ямата бе по-плътна от нормалната, прикриваше по-добре чувствата си. Защо му беше такава стена? Тук нямаше нужда от нея, нали така? В тази зала той бе сред равни. Нещо повече, вече беше сред партньори. Току-що потвърди влагането на парите си, качи личното си благосъстояние на същата лодка, в която плаваха мнозина. С прехвърлянето на почти двеста милиона долара той вече притежаваше над един процент от капитала, управляван от „Колумб“, и това го правеше най-големият самостоятелен инвеститор на компанията. В тази си роля можеше да контролира всеки долар, акция и сделка, свързани с фондовете. Съвсем не бяха най-голямата верига на Уолстрийт, обаче „Колумб груп“ бе една от водещите. Хората поглеждаха към тях за нови идеи и тенденции. Ямата купуваше нещо повече от брокерска къща. Сега той заемаше важно място в йерархията на американските финансови магнати. Името му, почти неизвестно доскоро в Америка, сега щеше да се споменава с уважение, което според Уинстън трябваше да го накара да се усмихне. Но това не стана.

Последният лист стигна до стола му, плъзнат насам от един от главните му служители, който след неговия подпис щеше да стане човек на Ямата. Беше толкова лесно. Един подпис (нищожно количество синьо мастило, оформено по определен начин), и загърбваше единадесет години от живота си. Един подпис предаваше бизнеса му на човек, когото не разбираше.

„Е, това не е задължително, нали? Той ще се опита да направи пари за себе си и за другите, точно като мен.“ Уинстън извади писалката си и подписа, без да вдига поглед. „Защо първо не погледна?“

Чу гръмването на тапа от шампанско и като вдигна глава, видя усмивки по лицата на бившите си служители. Със сключването на сделката той стана символ за тях. Четиридесетгодишен, богат, преуспял, оттеглил се в пенсия и готов да преследва мечтаните развлечения, без да трябва да се навърта из службата. Такава бе личната цел на всеки, работещ в бранша. Колкото и интелигентни да бяха тези хора, на малцина им стискаше да опитат. Уинстън си напомни, че дори да опитат, повечето щяха да се провалят, ала той беше живото доказателство, че е възможно. Колкото и да им липсваха на тези специалисти по инвестициите сантименталност и идеали, или поне така да изглеждаше, в сърцата си те таяха същите мечти — да направят бала пари и да се оттеглят, да се отърват от невероятния стрес, от това да търсиш възможности сред купища сведения и анализи, да си градиш репутация, да привличаш хора и парите им, да помагаш на тях и на себе си. Гърнето със злато се намираше в самата дъга, а в края й имаше изход. Платноходка, вила във Флорида, друга на Вирджинските острови, трета в Аспен… Да спиш понякога до осем, да играеш голф. Една картина от бъдещето, която примамваше неудържимо.

„А защо не сега?“

Мили Боже, какво направи той? Утре сутринта щеше да се събуди и нямаше да знае какво да прави. Беше ли възможно да се отдръпне просто така?

„Малко късно се сети, Джордж“ — каза си и като посегна към предложената му чаша „Моет“, отпи задължителната глътка. Вдигна чашата за тост с Ямата, понеже той също бе задължителен. Тогава забеляза усмивката — очаквана, но и изненадваща. Усмивката на победител. „Защо?“ — запита се Уинстън. Той беше броил камара долари. Не бе от сделките, при които някой „печели“ или „губи“. Уинстън изтегляше своите пари, Ямата влагаше неговите. И все пак… тази усмивка. Внасяше дразнеща нотка, още повече че не я разбираше. Умът му се луташе, докато искрящото шампанско минаваше през гърлото му. Поне усмивката да беше дружелюбна и любезна, но не. Погледите им се срещнаха въпреки дванадесетметровото разстояние, незабелязано за всички останали. И макар да не бе водена никаква битка и да не бяха излъчени никакви победители, сякаш беше имало война.

Защо? Инстинкт. Уинстън веднага промени свободното си държание. Имаше просто нещо… Какво? Нещо лошо у Ямата. Дали не е от хората, за които всичко е битка? Някога и той беше такъв, ала се отучи. Конкуренцията бе винаги безпощадна, но цивилизована. На Уолстрийт също всички се конкурираха: за доверие, съвет, общо мнение и заради самата конкуренция, която беше твърда, но приятелска, докато всички спазваха еднакви правила.

„Ти не играеш същата игра, нали?“ — щеше му се да попита, обаче твърде късно.

Уинстън пробва нова тактика, заинтересуван от играта, започнала така неочаквано. Протегна чашата и безмълвно вдигна тост за приемника си, докато останалите в залата бъбреха около масата. Ямата отвърна на жеста и видът му наистина стана по-надменен, излъчващ презрение към човека, продал му току-що владението си.

„Така добре прикриваше чувствата си преди малко, защо сега се промени? Наистина вярваш, че си голяма работа, че си постигнал нещо… по-значимо, за което не зная. Какво ли е то?“

Уинстън отмести поглед и през прозорците видя спокойната, огледална вода на пристанището. Изведнъж играта му омръзна и вече изобщо не го интересуваше какво си мислеше, че е спечелил този дребосък. „По дяволите, аз съм вън от играта. Нищо не губя. Върнах си свободата. Имам пари, имам всичко. Добре, хубаво, можеш да движиш бизнеса и сам да натрупаш пари, можеш да седнеш във всеки клуб или ресторант в града, когато дойдеш, и да си повтаряш колко си важен. Ако си мислиш, че това е победа, така да е. Не си победил обаче никого“ — заключи той.

Жалко наистина: на Уинстън не му бе убягнало нищо, както обикновено разпозна всичките елементи. Ала за първи път от години насам не успя да нареди от тях правилния сценарий. Вината не беше негова. Той напълно разбираше своята игра и просто погрешно прие, че тя е единствената възможна.

Чет Номури полагаше всички усилия да не бъде американски гражданин. Той бе четвъртото поколение от семейството си, родено в САЩ — първите му прародители бяха дошли в самото начало на века, преди „Джентълменското споразумение“ между Япония и Америка за ограничаване на имиграцията. Щеше да се обиди, ако се замислеше повече. Още по-обидно беше случилото се с баба му и дядо му и с прабаба му и прадядо му въпреки изцяло американското им гражданство. Дядо му прегърнал възможността да докаже предаността си към родината и служил в 442-ри полк. Върнал се вкъщи с два ордена „Пурпурно сърце“ и нашивки на старши сержант, при което открил, че семейната фирма за кабинетно обзавеждане е продадена без пари и семейството му е изпратено в лагер за интернирани. Със стоическо търпение той започнал отначало, създал компания с новото и недвусмислено име „Служебна мебилировка за ветерани“ и спечелил достатъчно пари, за да изпрати тримата си синове в колеж, че и по-нагоре. Бащата на Чет се занимаваше със съдова хирургия — дребничък, весел човек, роден в държавно пленничество, поради който факт, а и за да доставят удоволствие на неговия дядо, родителите му поддържали част от традициите, като например езика.

„И са се справяли доста добре“ — помисли си Номури. Превъзмогна проблемите си с акцента за няколко седмици и сега, докато седеше в токийската баня и всички край него се питаха от коя префектура е, той имаше документи за самоличност от няколко. Беше таен агент на Централното разузнавателно управление и колкото и нелепо да звучи, работеше за американското Министерство на правосъдието изцяло без знанието на Държавния департамент. Едно от нещата, които научи от баща си, хирурга, бе да отправя поглед напред към онова, което може да направи, а не назад към неща, които не може да промени. „С това фамилията Номури е оцеляла в Америка: тихо, сдържано и успешно съществуване“ кача си Чет, потопил се до врата в гореща вода.

Правилата в банята бяха съвсем ясни. Можеше да говориш за всичко освен за бизнес, или дори и за това, но само като клюки, без да обясняваш по същество как си спечелил пари и какви сделки си сключил. При тези неясни ограничения привидно всичко подлежеше на обсъждане пред един учудващо небрежен форум за най-организираното общество в света. Номури идваше тук почти в един и същи час всеки ден, и то от доста време, така че хората с подобна на неговата програма, които срещаше тук, го познаваха и бяха свикнали с него. Вече знаеше всичко за жените и семействата им, както и те за неговото, или по-скоро за измислената от самия него „легенда“, струваща му се сега толкова истинска, колкото околностите на Лос Анджелис, където възмъжа.

— Трябва ми любовница — подхвърли Казуо Таока не за първи път. — Откак ни се роди син, жена ми иска само телевизия да гледа.

— Те знаят само да се оплакват — съгласи се друг чиновник. Последва одобрително сумтене от другите мъже в басейна.

— Любовниците струват скъпо — обади се Номури от своя ъгъл, като се питаше от какво ли се оплакват съпругите в женския басейн. — Както в пари, така и във време.

От двете времето беше по-важно. Всеки от младите служители (е, терминът не бе точен, но границата между съсловието, което в Америка би се възприело като чиновници, и тези на длъжност, свързана с вземането на истински решения, беше размита в Япония) си докарваше добри пари, ала за сметка на това така зависеше от корпорацията си, както миньор в Тенеси — от компанията „Ърни Форд“. Те често ставаха преди зазоряване, пътуваха до службата предимно с влак от затънтените предградия, работеха в претъпкани учреждения, бачкаха усърдно и до късно, а като се прибираха, най-често заварваха жените и децата си заспали. Въпреки всичко, което знаеше, преди да дойде тук, от телевизията и от проучвания, за Номури бе шокиращо, че твърде многото работа можеше наистина да разрушава общественото устройство на страната, че е засегнато дори устройството на самото семейство. Изненадата беше особено голяма, защото единствено силата на японското семейство бе позволила на прародителите му да успеят в една Америка, където расизмът изглеждал непреодолима пречка.

— Скъпо е, вярно — съгласи се Таока навъсено, — но как иначе човек може да получи каквото му е нужно?

— Така е — обади се някой от другата страна на басейна. Е, не беше истински басейн, ала бе твърде голям за вана. — Прекалено скъпо е, ама мъжеството има ли цена?

— За шефовете е по-лесно — добави Номури, като се чудеше до какво ще доведе това. Все още беше в началото на задачата, още полагаше основите за впускане в истинската мисия и не бързаше, точно както му наредиха Ед и Мери Пат.

— Трябва да видите какво си е уредил Ямата-сан — подхвърли друг служител с мрачен кикот.

— Кой? — попита Таока.

— Той е приятел на Гото — продължи мъжът със заговорнически вид.

— А, да бе, политикът!

Номури се отпусна назад и затвори очи, оставяйки врялата вода да го погълне, за да не изглежда заинтересуван, докато мозъкът му включваше вградения си касетофон.

— Хм, политик — промърмори той сънливо.

— Миналия месец трябваше да отнеса едни документи на Ямата-сан, на тихо местенце недалеч оттук. Всъщност документи за сделката, която днес сключи. Гото го развличаше. Та пускат ме значи, сигурно Ямата-сан е искал да надникна, а момичето при тях… — В гласа му се прокрадна страхопочитание. — Висока, руса, със страшни цици.

— Къде си ги купуват тия американски проститутки? — прекъсна го друг грубо.

— А тя си знаеше мястото — продължи разказвачът. — Седеше си, докато Ямата-сан преглеждаше документите, и чакаше търпеливо. Хич не я беше срам. Страшни цици! — завърши той.

„Значи приказките за Гото са верни — помисли си Номури. — Как, по дяволите, такива хора стигат толкова нависоко в политиката?“ Само след миг се упрекна за глупавия въпрос. Политиците се държаха така още от Троянската война, че и по-отдавна.

— Не можеш да спреш дотук — настоя Таока шеговито.

И мъжът продължи, като описа в подробности сцената и спечели задълбоченото внимание на останалите, които вече знаеха всичката значима информация за жените на всеки от присъстващите и се вълнуваха да чуят описанието на „ново“ момиче с всички медицински подробности.

— На кой му пука за тях? — попита Номури раздразнено, затворил очи. — Те са прекалено високи, краката им са твърде големи, обноските им не струват и…

— Остави го да разкаже — настоя развълнуван глас. Номури сви рамене и отстъпи пред желанието на колегите си, докато умът му записваше всяка дума. Чиновникът имаше набито око и след по-малко от минута той разполагаше с пълно физическо описание. Рапортът щеше да мине през командира на военната база и да стигне до „Ленгли“, защото ЦРУ имаха досиета с личните навици на политици от целия свят. Не съществуваше безполезен факт, макар да се надяваше да се добере до по-полезна информация от сексуалните наклонности на Гото.

Разпитването след мисията се проведе във Фермата, известна официално като лагер „Пири“ — тренировъчна школа на ЦРУ, разположена край междущатската магистрала 64 между Уилямсбърг и Йорктаун, щата Вирджиния. Студените напитки се гаврътваха веднага, щом отвореха кутийките, а двамата мъже разгръщаха карти и обясняваха за шестседмичната командировка, завършила така успешно. Според Си Ен Ен процесът срещу Корп щеше да започне следващата седмица. Нямаше особени съмнения около изхода. Някъде там, в онази екваториална страна, някой вече бе купил пет метра дълго и два сантиметра дебело конопено въже, макар че двамата агенти се питаха откъде щеше да се вземе дървеният материал за бесилката. Кларк реши, че вероятно ще трябва да го внесат. Не забелязаха нищо, което да прилича на дърво.

— Е — рече Мери Патриша Фоли, след като чу окончателната версия. — Май сте свършили добра работа, момчета.

— Благодаря, мадам — отговори Динг галантно. — Джон определено умее да изравя кирливите ризи на хората.

— Учи се от опита ми — изкиска се Кларк. — Как е Ед?

— Мъчи се да свикне с мястото си — отвърна заместник-директорът на оперативния отдел с дяволита усмивка. Тя и съпругът й бяха минали през тренировъчния лагер заедно и тогава Кларк бе един от инструкторите им. Истината за някогашния най-добър семеен екип на ЦРУ беше, че Мери Пат имаше по-добър нюх за операциите, а Ед го биваше повече в планирането. При тези обстоятелства всъщност мъжът й трябваше да заема началническото място, ала назначаването на Мери Пат просто имаше твърде привлекателни политически страни, а и така или иначе те работеха заедно и на практика бяха екип заместник-директори, макар истинският чин на Ед да бе малко мъгляв. — Вие двамата си заслужихте малко почивка. Между другото, получавате официално „браво“ отгоре. — И на двамата не им беше за пръв път. — Знаеш ли, Джон, наистина ти е време да се върнеш обратно.

Тя имаше предвид завръщане на постоянна инструкторска длъжност тук, в източната част на Вирджиния. ЦРУ разширяваше човешкия разузнавателен потенциал — бюрократичен термин за увеличаването на броя на оперативните агенти (известни като шпиони на американските неприятели), които щяха да бъдат използвани в акции. Госпожа Фоли искаше Кларк да помогне при обучението им. В крайна сметка свърши добра работа с нея и съпруга й преди двадесет години.

— Само ако искаш да ме пенсионираш. Навън ми харесва.

— Той си е просто малко глупав, мадам — подхвърли Чавес с лукава усмивка. — Сигурно е от възрастта.

Госпожа Фоли не възрази. Тези двамата бяха сред най-добрите й оперативни екипи, а и тя не бързаше толкова да сложи кръст на успешната операция.

— Става, момчета. Свободни сте. Днес следобед играят Оклахома и Небраска.

— Как са децата, МП? — Това бе служебният й прякор, макар че не всеки имаше право да го използва.

— Страхотно, Джон. Благодаря, че попита. — Госпожа Фоли стана и се отправи към вратата. Хеликоптер щеше да я хвърли обратно до „Ленгли“. Тя също искаше да хване мача.

Кларк и Чавес си размениха погледи, характерни за приключването на някоя задача. Операция УОКМЕН вече беше в архива, официално одобрена от Управлението и в този случай от Белия дом.

— Време за забавления, господин К.

— Сигурно искаш да те откарам, а?

— Ако бъдете така любезен, сър — отвърна Динг.

Джон Кларк огледа партньора си. Да, беше се издокарал. Черната му коса бе съвсем къса и добре оформена, огромната тъмна брада, закриваща лицето му в Африка, я нямаше. Под сакото на костюма си носеше дори вратовръзка и бяла риза. Кларк смяташе униформата за официално облекло, макар че ако се замислеше, щеше да си спомни, че Динг някога е бил войник, а войниците, връщащи се от фронта, обичат да се освобождават от вещите, напомнящи за по-грубите страни на професията им. Е, едва ли можеше да се оплаче, че момчето се мъчи да се докара. Каза си, че каквито и недостатъци да имаше Динг, той винаги показваше нужното уважение.

— Хайде.

Фордът-комби на Кларк бе паркиран на обичайното място и след петнайсет минути те спряха на алеята пред дома му. Разположен извън територията на лагера „Пири“, той представляваше обикновена вила на няколко нива, сега по-празна и отпреди. Маргарет Памела Кларк, по-голямата му дъщеря, беше далеч, в университета „Маркет“. Патриша Дорис Кларк избра специализирано медицинско училище, по-близо до дома — „Уилям и Мери“ в съседния Уилямсбърг. Патси стоеше на вратата, вече предупредена за пристигането им.

— Татко! — Прегръдка и целувка, последвани от нещо с по-голяма важност: — Динг!

Кларк забеляза, без да се заблуждава нито за миг, че в този случай имаше само прегръдка.

— Здрасти, Патс. — Динг не пусна ръката й, докато влизаха в къщата.

[1] Сконтов процент (ик.) — процентът, използван при даване на ценни книжа или парични заеми с отстъпка. — Б.пр. ↑

[2] Ежедневно изчисляван индекс за цените на акции на тридесет наблюдавани предприятия от Нюйоркската фондова борса. Известен е и само като Дау. — Б.пр. ↑

4.

ОЖИВЛЕНИЕ

— Изискванията ни са различни — настоя членът на комисията по преговорите.

— Как така? — попита търпеливо представителят на другата страна.

— Стоманата и конструкцията на резервоара са уникални. Самият аз не съм инженер, но хората по дизайна ме уверяват, че е така и че продуктът ще се повреди при заменянето на някои части. Освен това — продължи той търпеливо — трябва да има съвместимост на частите. Както знаете, много от колите, сглобени в Кентъки, се връщат с кораб в Япония за продажба и в случай, че има повреда или нещо трябва да се смени, местните запаси могат да се приложат незабавно. Ако трябваше да ги заменяме с предлаганите от вас американски части, не би било така.

— Сейджи, става въпрос за резервоар за бензин. От какво е направен? Пет парчета галванизирана стомана, извити и споени едно с друго, с обща вместимост седемдесет и два литра. Няма никакви подвижни части — изтъкна служителят на Държавния департамент, с което се намеси в обсъжданията и влезе в ролята, за която му плащаха. Дори успешно се престори на разгневен, като използва собственото име на колегата си.

— О, но самата стомана, формулата, пропорциите на различните материали за окончателната сплав… Тези неща са доведени до оптимум според прецизните изисквания на производителя…

— Които са уеднаквени по целия свят.

— За жалост не е така. Нашите стандарти са по-взискателни от множество други и съжалявам, че трябва да го кажа, но и от тези на компанията за авточасти „Диърфийлд“. По тази причина за съжаление ще трябва да отхвърлим молбата ви.

Това сложи точка на този етап от преговорите. Японският посредник се отпусна в стола, блестящ с костюма си „Брукс брадърс“ и вратовръзката „Пиер Карден“. Мъчеше се да не злорадства съвсем открито. Имаше много опит в това и му се удаваше: тестето карти беше негово. Освен това играта просто ставаше по-лесна вместо по-трудна.

— Разочаровате ни много — каза представителят на американското Министерство на търговията. Разбира се, той и не очакваше друго и обърна страницата, за да преминат към следващата точка от преговорите за родната индустрия. Каза си, че всичко прилича на гръцка пиеса, някаква кръстоска между трагедия от Софокъл и комедия от Аристофан. Човек знаеше какво точно ще се случи, преди дори да е започнал. Тук той бе прав, ала по начин, за който не можеше да знае.

Същината на пиесата бе предопределена преди месеци, дълго преди преговорите да се натъкнат на този проблем, и ако се погледне назад, трезвите умове със сигурност биха го нарекли инцидент, просто поредното странно стечение на обстоятелствата; които оформят съдбата на нациите и на ръководителите им. Като повечето такива събития всичко започна с проста грешка, станала въпреки изключително внимателните предпазни мерки. Повредена електрическа жица бе намалила подавания ток в галванизационна вана, отслабвайки по този начин заряда в горещата течност, където се потопяват стоманените листове. Това от своя страна редуцираше галванизацията и стоманените листове в действителност получаваха само тънка патина, а изглеждаха напълно облечени. Негалванизираните листове се трупаха на платформи, обгръщаха се със стоманени обръчи за устойчивост и се покриваха с пластмаса. Грешката щеше да се доутежни при финалния етап и сглобяването.

Заводът, където се случи това, не участваше в монтирането. Що се отнася до американските фирми, големите автомонтажни компании, които конструираха колите и лепваха търговските си марки на тях, купуваха повечето елементи от по-малки компании за авточасти. В Япония отношенията между големите риби и по-малките бяха трайни и безмилостни: трайни дотолкова, доколкото бизнесът между двата типа компании беше по принцип дългогодишен; безмилостни, доколкото изискванията на монтажните компании бяха диктаторски, тъй като винаги съществуваше заплахата те да се обърнат към някой друг, макар тази вероятност рядко да се споменаваше открито. Използваха само загатвания: обикновено благи коментари за състоянието на друга, по-малка фирма, едно подмятане относно умните деца на собственика й или за това, как представителят на монтажната компания го е видял миналата седмица на стадиона или в обществената баня. Естеството на загатванията не бе толкова важно, колкото смисълът на посланието, а този смисъл винаги се разбираше идеално. В резултат на това малките компании за части не бяха изложени на витрината на японската тежка индустрия, която другите народи бяха свикнали да гледат с уважение по световните телевизии. Работниците не носеха фирмени комбинезони, не ядяха наравно с управата в луксозни закусвални и не работеха в безупречно чисти, блестящо организирани монтажни заводи. Заплатата на тези работници също се различаваше от съвсем задоволителната надница на монтажистите и въпреки че договорът за доживотна служба вече ставаше научна фантастика дори за елитните работници, за другите той никога не бе съществувал.

В един от невзрачните металообработващи цехове обръчите се махаха от купчините не добре галванизирана стомана и отделните листове се подаваха ръчно на режещи машини. Там квадратните листове се нарязваха механично и краищата се окастряха (излишния материал го събираха и връщаха при валцовия стан за преработване) така, че всяко парче да отговаря на определените за конструирането размери винаги с точност до милиметър, макар че собственикът вероятно никога нямаше да зърне този сравнително груб компонент. След рязането по-големите парчета минаваха на друга машина за нагряване и огъване, сетне ги запояваха под формата на овален цилиндър. Веднага след това приелите овална форма листове се снаждаха и също се запояваха от машина, която можеше да се наблюдава и само от един работник. Предварително направените дупки от едната страна се свързваха с тръбата, чийто край щеше да излезе под капачката на резервоара. На дъното имаше още една дупка за тръбата, отвеждаща до двигателя. Преди да напуснат търговеца на едро, чрез спрей резервоарите се покриваха със слой с основна формула восък плюс епоксидна смола, който щеше да предпазва стоманата от ръжда. Сместа би трябвало да се спои със стоманата, създавайки стабилно съединение от коренно различни материали, което да предпазва постоянно резервоара от корозия и следователно от теч на гориво. Великолепен и сравнително типичен продукт за изключителната японска техника, само че в този случай не се получи заради повредения електрически кабел в завода за стомани. Покритието всъщност изобщо не се закрепи за стоманата, въпреки че отвътре се беше втвърдило достатъчно, за да запази формата си известно време и да издържи на повърхностен преглед, след който бензиновите резервоари преминаваха веднага по конвейер към опаковъчния цех на фабриката за малки части. Там резервоарите се пъхаха в кашони, произведени от друг едър търговец, и се откарваха с камион на склад, където половината от тях се натоварваха на други камиони, за да бъдат доставени в монтажния завод, а другата половина влизаха в еднакви по големина сандъци. Тях ги качваха на кораби, за да ги транспортират до САЩ. Там резервоарите щяха да бъдат поставени на почти идентични автомобили в завод, собственост на същия международен конгломерат, въпреки че този завод бе разположен сред възвишенията на Кентъки, а не в равнината Кванто край Токио.

Всичко това се случи месеци преди въпросът да бъде включен в дневния ред на преговорите за американската индустрия. Хиляди автомобили бяха сглобени и докарани с дефектни резервоари, промъкнали се до един през обикновено отличния качествен контрол в монтажните заводи, разделени един от друг от десет хиляди километра суша и море. Сглобените в Япония коли се натоварваха на едни от най-грозните кораби, създавани някога — открити фериботи, които притежаваха двигателните характеристики на шлепове и се влачеха през есенните бури на северния Тих океан. Морската сол във въздуха проникваше през корабните вентилационни системи и стигаше до колите. Това не бе толкова лошо, докато някой от корабите не навлезеше в атмосферен фронт. Тогава студеният въздух бързо се сменяше с топъл, а внезапната промяна в относителната влажност влияеше на тази на въздуха в многобройните резервоари и предизвикваше образуването на наситена със сол влага по повърхността на стоманата, в самото дефектно покритие. Оттам солта незабавно предприемаше атака срещу незащитената мека стомана на резервоара, като покриваше с ръжда и отслабваше тънкия метал, заграждащ 92-октанов бензин.

Райън забеляза, че каквито и недостатъци да имаше, Корп посрещна смъртта с достойнство. Току-що бе изгледал откъс от видеозапис, който Си Ен Ен прецени като неподходящ за редовните си новинарски емисии. След речта, чийто превод лежеше в скута му на два листа, примката бе надяната около врата на Корп и капакът в пода се разтвори. Операторът от Си Ен Ен снимаше тялото в едър план, докато гърченето спря и така сложи точка на една страница от дневника на страната му. Мохамед Абдул Корп. Тиранин, убиец, наркотрафикант. Мъртъв.

— Дано само не сме създали мъченик — обади се Брет Хансън и наруши тишината в кабинета на Райън.

— Господин министър — каза Джак и като се обърна, видя, че гостът му четеше превода на последните думи на Корп. — Всички мъченици имат една обща черта.

— Каква е тя, Райън?

— Всички те са мъртви. — Той замълча за по-голям ефект. — Този тип не умря за Бога или за родината си. Умря заради извършени престъпления. Не го обесиха за убийства на американци, а защото е избивал сънародниците си и е продавал наркотици. Мъчениците не се правят от такова тесто. Случаят е приключен — завърши Джак и пъхна непрочетените листове в кошчето. — Така, какво научихме за Индия?

— От дипломатическа гледна точка нищо.

— Мери Пат? — обърна се Джак към представителката на ЦРУ.

— Силно механизирана бригада провежда интензивни учения на юг. Имаме въздушни снимки отпреди два дни. Изглежда като бойно учение.

— Какво казват агентите ни?

— Нямаме хора там — призна госпожа Фоли и по този начин разобличи създадената мантра[1] за ЦРУ. — Съжалявам, Джак. Ще минат години, преди да успеем да внедрим хора навсякъде, където искаме.

Райън тихо измърмори. Сателитните снимки бяха хубаво нещо, ала си оставаха само снимки. Фотографиите даваха само форми, не и мисли. Той се нуждаеше от последното. Напомни си, че Мери Пат правеше всичко възможно да оправи нещата.

— Според военноморските сили флотът им има много работа, а схемата им на действие предполага, че трябва да служат за бариера. — Спътниците наистина показваха, че амфибийните бойни кораби от индийския флот са групирани в две ескадри. Едната бе в открито море, на около триста и шестдесет километра от базата си, и провеждаше учения като бойна група. Другата беше на котва в същата морска база за поддръжка, също като група. Базата се намираше далеч от бригадата, провеждаща учения, но една железопътна линия ги свързваше. Сега аналитици проверяваха разпределителните станции на двете места въз основа на ежедневната информация. Сателитите ставаха поне за това.

— Съвсем нищо ли, Брет? Имаме доста добър посланик там, доколкото си спомням.

— Не искам той да отива прекалено далеч. Това може да намали влиянието и достъпа, с които разполагаме — заяви държавният секретар.

Госпожа Фоли се помъчи да не вдигне обезсърчено очи.

— Господин министър — започна Райън търпеливо, — предвид факта, че в момента нямаме нито информация, нито влияние, всичко, което той може да открие, ще е от полза. Аз ли да му се обадя, или ще го направите вие?

— Той работи за мен, Райън.

Джак изчака няколко секунди, преди да отвърне на предизвикателството. Мразеше боричкането за територия, макар че, изглежда, това бе любимият спорт в административния клон на правителството.

— Той работи за Съединените американски щати. И най-сетне, работи за президента. Мое задължение е да съобщавам на президента какво става там, така че ми трябва информация. Моля да му дадете свобода. Един от шефовете на ЦРУ работи за него. Разполага и с три официални аташета. Искам всички те да се задействат. Целта на операцията е да се определи с точност нещо, което на флота и на мен ни прилича на подготовка за възможно нахлуване в суверенна държава. Искаме да предотвратим това.

— Не мога да си представя, че Индия наистина ще направи такова нещо — рече Брет Хансън някак дяволито. — Вечерял съм няколко пъти с техния външен министър и той никога не ми е загатвал…

— Добре. — Райън го прекъсна спокойно, за да смекчи огорчението, което щеше да причини. — Чудесно, Брет, обаче намеренията се менят и те ясно ни загатнаха, че искат флотът ни да се махне. Искам информация. Умолявам ви да дадете свобода на посланик Уилямс, за да разклати няколко храста и да видим какво ще изскочи. Той е интелигентен и вярвам на преценката му. Това е молба от моя страна. Мога да помоля президента да я превърне в заповед. Ваш ред е, господин министър.

Хансън прецени възможностите и кимна в съгласие с всичкото достойнство, което можа да намери. Райън току-що се бе справил с проблем в Африка, който гризеше Роджър Дърлинг от две години, и в момента беше „най-хубавото хлапе в парка“. Не всеки ден държавен служител увеличаваше шансовете на президента за преизбиране. Подозрението, че Корп е арестуван от ЦРУ, вече се прокрадна в медиите и бе неубедително опровергано от пресцентъра на Белия дом. Това не беше добър начин за водене на външна политика, но тази война щеше да се води на друг фронт.

— Русия — каза Райън тогава, с което приключи темата и започна друга.

Инженерът от комплекса за космически полети „Йошинобу“ знаеше, че не е първият, който забелязва красотата на злото. Тя със сигурност беше открита от родината му, където народната мания за художествена изработка вероятно е започнала с любовта към меча — еднометровата катана на самурая. При нея стоманата се ковеше, огъваше се, пак се ковеше и сетне се прегъваше двадесет пъти по време на разслояването, даващо над един милион пластове стомана, направени от една-единствена първоначална отливка. Този процес изискваше огромно търпение от бъдещия собственик на катаната, който въпреки всичко чакал стоически, показващ до известна степен робско поведение, с каквото в онази епоха страната му не се е славела. И все пак е било така, защото самураят се е нуждаел от меча си, а само майстор е можел да го направи.

Днес нещата бяха други. Сегашният самурай, ако можеше да се нарече така, използваше телефон и искаше незабавни резултати. „Е, пак ще му се наложи да почака“ — помисли си инженерът, докато се взираше в предмета пред него.

Всъщност нещото пред очите му беше сложна лъжа, ала находчивостта и истинската й техническа красота разпалваха самоуважението му. Кабелите за включване отстрани бяха фалшиви, но само шестима тук го знаеха и инженерът бе последният от тях, който слезе по стълбата от най-горната до следващата площадка на подвижната установка. Оттам те щяха да слязат с асансьора до бетонната ракетна площадка и автобус щеше да ги откара до контролния бункер. В автобуса инженерът махна бялата пластмасова каска и започна да се отпуска. След десет минути седеше в удобен въртящ се стол и пиеше чай. Присъствието му тук не бе необходимо, ала когато построиш нещо, искаш да проследиш съдбата му докрай, а и Ямата-сан би настоял.

Ракетоносителят Н-11 беше нов модел. Това бе едва второто му изпитателно изстрелване. В основата му фактически беше залегнала съветска технология — един от последните големи проекти за междуконтинентални балистични ракети, осъществен от руснаците, преди страната им да се разпадне. Ямата-сан купи правата за конструиране на нищожна цена (макар и в твърда валута), след което даде всичките чертежи и данни на хората си за преобразуване и подобрения. Не срещнаха трудности. Подобрена стомана за обшивката и по-хубава електроника за насочващата система спестиха цели 1200 килограма тегло, а допълнителни подобрения в твърдото гориво повишиха коефициента на полезно действие с теоретичните 17 процента. Конструкторският екип се справи толкова брилянтно, че привлече вниманието на американските инженери от НАСА, трима от които бяха седнали в бункера да наблюдават. Не беше ли това голям майтап?

Обратното броене започна според плана. Подвижната установка се оттегли по релсите. Прожектори окъпаха в светлина ракетата, стърчаща върху площадката като паметник… Ала не такъв паметник, за какъвто я смятаха американците.

— Дяволски тежка апаратура — отбеляза единият наблюдател от НАСА.

— Искаме да потвърдим способностите си да извеждаме в орбита тежък полезен товар — отвърна просто един от ракетните механици.

— И така, започваме…

Запалването на ракетния двигател накара телевизионните екрани да блеснат ослепително за кратко, докато неутрализират по електронен път яркостта на белия пламък. Ракетоносителят Н-11 успешно се понесе нагоре върху огнен стълб и пушеща диря.

— Какво сте направили с горивото? — попита тихо човекът от НАСА.

— Въпрос на химия — отговори японският му колега, като гледаше не към екрана, а към редицата апарати. — По-добър качествен контрол и най-вече чистота на окислителя.

— Никога не ги е бивало в това — съгласи се американецът.

„Той просто не вижда това, което е пред очите му“ — казаха си двамата инженери. Ямата-сан беше прав. Изумително!

Насочвани от радар камери наблюдаваха ракетата горе в ясното небе. Първите триста метра тя напредваше вертикално, после се изви бавно и грациозно и видимата й следа избледня до жълто-бял диск. Траекторията й ставаше все по-хоризонтална и ускоряващото летящо тяло се отдалечаваше почти противоположно на следящите го камери.

— ИДНР — прошепна представителят на НАСА точно в подходящия момент. ИДНР означаваше изключване на двигателя на ракетоносителя и го каза, защото мислеше с терминологията на космическите изстрелвания. — Отделяне… запалване на втората степен[2]… — Тези термини бяха правилни. Една камера проследи падането на първата степен. Тя все още светеше от догарянето на остатъчното гориво, когато цопна в морето.

— Ще я възстановите ли? — попита американецът.

— Не.

Всички глави се обърнаха към телеметричните данни, когато вече изгубиха зрителен контакт. Ракетата продължаваше да ускорява точно по фиктивната си крива в посока югоизток. Многобройни електронни екрани показваха напредването на Н-11 в цифри и графики.

— Траекторията не е ли малко висока?

— Нужна ни е орбита с голям диаметър — обясни ръководителят на проекта. — Щом установим, че можем да изведем в орбита такова тегло и успеем да проверим точността на извеждането, полезният товар ще излезе от орбита след няколко седмици. Не желаем да замърсяваме допълнително космоса.

— Браво! Всички тези боклуци горе започват да притесняват полетите ни с хора на борда. — Мъжът от НАСА направи пауза, сетне реши да зададе деликатен въпрос: — Какъв е максималният ви полезен товар?

— Накрая ще са пет тона.

Той подсвирна.

— Мислите ли, че можете да насилите толкова много тази машинка? — Четири хиляди и петстотин килограма бяха магическото число. Ако можеш да изведеш толкова в ниска орбита, значи можеш да изстрелваш въртящи се в синхрон със Земята информационни сателити. Четири хиляди и петстотин килограма щяха да стигнат за самия спътник и за допълнителния ракетен двигател, нужен за достигането на по-голяма височина. — Крайната ви степен сигурно е голяма работа.

Първоначалният отговор беше усмивка.

— Това е фирмена тайна.

— Е, май ще разберем след двайсетина секунди. — Американецът се извърна в стола си, за да наблюдава дигиталния телеметър. Възможно ли е те да знаят нещо, неизвестно на него и на хората му? Не вярваше, ала за да е по-сигурна, НАСА разполагаше с камера, наблюдаваща изстреляния Н-11. Разбира се, японците не знаеха. НАСА имаше наблюдателни станции по целия свят, за да следи американската космическа дейност, и тъй като често нямаха никаква работа, те бяха осведомени за какво ли не. Станциите на остров Джонстън и на атола Куаджалейн в началото били предназначени за опити с космическата стратегическа отбрана и за следене на съветски ракети.

Наблюдателната станция на остров Джонстън носеше названието „Кехлибарено топче“ и шестчленният й персонал засече ракетоносителя Н-11, осведомен за изстрелването от сателит на Програмата за подпомагане на отбраната, който също бил изведен в орбита да предупреждава за съветски ракети. Всички смятаха, че това е част от друга епоха.

— Изглежда съвсем като SS-19 — отбеляза главният техник. Последва всеобщо съгласие.

— Траекторията му също — обади се друг, след като провери данните.

— Изключена втора степен й отделяне, крайната степен и полезният товар вече се освобождават… кратко включване на двигателя за корекция… Уха!

Мониторът стана бял.

— Сигналът изчезна, телеметричният сигнал изчезна! — извика някой от контролната кула.

Главният японски инженер изръмжа нещо, прилично на псувня според представителя на НАСА, чийто поглед потърси графичния екран. Изчезнал сигнал едва няколко секунди след запалването на крайната степен можеше да означава само едно.

— Случвало ни се е неведнъж — рече американецът със съчувствие. Проблемът бе, че ракетните горива и особено течното гориво, винаги използвано от крайната степен при изстрелване в космоса, бяха в основата си бризантни вещества. Какво можеше да се обърка ли? НАСА и американските военни над четиридесет години откриваха всяка възможна злополука.

Оръжейният инженер не изпусна нервите си както контролиращият полета офицер и американецът до него правилно то отдаде на професионализма му. При това американецът не знаеше, че той е оръжеен инженер. Всъщност дотук всичко мина точно по плана. Резервоарите на крайната степен бяха заредени с бризантно вещество и експлодираха веднага след отделянето на пакета полезен товар.

Полезният товар беше конусовиден предмет, сто и осемдесет сантиметра широк в основата и двеста и шест дълъг. Бе направен от уран-238, което би изненадало и разтревожило представителя на НАСА. Плътен и много устойчив метал, той беше и изключително мъчно топим, тоест устояваше прекрасно на горещина. Същият материал се използваше за полезния товар на много американски космически апарати, ала нито един от тях не бе собственост на Националното управление по въздухоплаване и изследване на космоса. За да сме по-точни, предмети с почти същите размери и форма бяха поставени на върха на няколкото оставащи ядрени стратегически оръжия, които САЩ сега демонтираха по споразумение с Русия. Преди повече от тридесет години някакъв инженер изтъкнал, че след като уран-238 е идеален материал, издържащ на нагряването при балистично връщане в атмосферата, и същевременно изгражда третата степен на термоядрения взрив, не вижда защо да не изгражда и корпуса на падащата през плътните въздушни слоеве бомба. Тази идея винаги бе блазнила инженерите и накрая била изпробвана, одобрена и от 60-те години се превърнала в постоянна част от американския стратегически арсенал.

Полезният товар, до съвсем скоро част от ракетоносителя Н-11, беше точен макет на ядрена бойна глава, и докато „Кехлибарено топче“ и други наблюдателни станции проследяваха останките от крайната степен, този уранов конус падаше към земята. Той не интересуваше американските камери, понеже в крайна сметка представляваше само полезен товар за орбитални опити, неуспял да достигне скоростта, нужна за обикаляне около Земята.

Американците също така не знаеха, че търговският кораб „Такуйо“, спрял по средата на пътя между Великденските острови и перуанския бряг, не се занимаваше с научноизследователската риболовна работа, която би трябвало да върши. На два километра източно от „Такуйо“ имаше гумен сал с локатор от системата за глобално разпознаване и радиостанция. Корабът нямаше радар за проследяване на падащи балистични цели, но връщащият се в атмосферата предмет сам извести появата си в утринния здрач. Нагорещен до бяло от триенето при преминаването през гъстите слоеве, той профуча като метеор точно в определения миг и остави огнена диря, сепвайки допълнителните наблюдателни постове на пристана, които знаеха какво да очакват и все пак бяха поразени. Те бързо обърнаха глави да го проследят и видяха, че цопна едва на двеста метра от сала. По-късно изчисленията щяха да покажат, че точката на воден контакт е била точно на двеста и шестдесет метра встрани от планираното. Съвсем не бе идеално и за разочарование на някои беше с една класа под най-новите американски ракети, ала за целите на експеримента бе напълно достатъчно. Нещо повече: опитът се проведе пред целия свят и пак остана незабелязан. След секунди бойната глава освободи надуваем балон, който да я държи на повърхността. Спусната от „Такуйо“ лодка вече се готвеше да изтегли въжето, за да може върналата се в атмосферата бомба да бъде прибрана и данните й анализирани.

— Няма да е лесно, нали? — попита Барбара Линдърс.

— Да, така е. — Мъри не смяташе да я лъже. През последните две седмици бяха станали наистина много близки, даже по-близки, отколкото бе госпожица Линдърс с психотерапевтката си. През това време обсъдиха всеки аспект на изнасилването повече от десет пъти, направиха записи на всяка дума плюс печатни копия и провериха повторно всеки факт дотам, че снимките от кабинета на бившия сенатор бяха сравнени с цвета на мебелировката и килимите. Всичко съвпадна. Е, имаше няколко несъответствия, но съвсем малко, а и всичките бяха незначителни. Същината на случая остана незасегната. Всичко това обаче не променяше факта, че щеше да е адски трудно.

Мъри отговаряше за случая като личен представител на директора Бил Шоу. Под ръководството на Мъри бяха двадесет и осем агенти, двама от които инспектори от главния отдел, а почти всички останали опитни мъже на средна възраст, избрани заради професионализма им (имаше и шестима млади агенти за подготвителната работа). Следващата стъпка щеше да е среща с американски адвокат. Вече бяха избрали нужния им човек: Ан Купър, двадесет и девет годишна, доктор по право от университета в Индиана, специалист по сексуалните престъпления. Елегантна, висока жена, чернокожа и заклета феминистка, тя имаше предостатъчно хъс за такива дела и името на обвиняемия за нея нямаше да е по-важно от въпроса колко е часът. Това бе лесната част.

Следваше трудната. Въпросният „обвиняем“ беше вицепрезидентът на Съединените щати и според конституцията не можеха да го третират като обикновен гражданин. В този случай „съдебното жури“, което трябваше да реши дали да има процес, щеше да е юридическата комисия към Долната камара на Конгреса. На теория Ан Купър щеше да работи заедно с председателя и с членовете на комисията, макар че на практика тя щеше да движи делото сама, а хората от комисията да й „помагат“, като парадират и разкриват подробности пред пресата.

Мъри обясни бавно и спокойно, че пожарът ще се развихри, когато председателят на комисията разбере какво се задава. Тогава обвиненията щяха да станат обществено достояние — нещо неизбежно поради политическия аспект. Вицепрезидентът Едуард Дж. Килти щеше възмутено да отхвърли всички обвинения, а защитата му сама да се впусне в разследване на Барбара Линдърс. Щяха да открият фактите, които Мъри вече бе чул от нейната уста (много от тях болезнени), и поне в началото нямаше да информират обществеността, че жертвите на изнасилване и особено онези, премълчаващи престъпленията, претърпяват смазваща загуба на самоуважение, често изразяваща се в ненормално сексуално поведение. (Научили вече, че сексуалната активност е единственото, което мъжете искат от тях, те често се мъчат да я достигнат, като безполезно търсят достойнството, отнето им от първия нападател.) Барбара Линдърс не беше изключение: лекувала депресията си, зарязала пет-шест служби и направила два аборта. Трябваше да се установи пред комисията, че това е следствие от тормоза и че не е показател за ненадеждността й. Защото, щом случаят станеше известен на обществеността, тя нямаше да може да се защити, без да й позволят да говори открито, докато адвокати и следователи пък щяха да имат безброй възможности да я атакуват така упорито и ожесточено, както Ед Килти, ала пред много повече хора. За това щяха да се погрижат медиите.

— Не е честно — рече тя накрая.

— Барбара, честно е и е необходимо — възрази Мъри възможно най-внимателно. — Знаеш ли защо? Понеже, когато обвиним този кучи син, няма да има никакви съмнения. Процесът в Сената ще бъде формалност. После можем да го изправим пред истински федерален окръжен съд, където ще бъде осъден като престъпник, какъвто е. Ще ти бъде тежко, но когато той влезе в затвора, за него ще е много по-трудно. Такава е системата. Не е идеална, ама по-добра нямаме. А когато всичко свърши, Барбара, ти ще си възвърнеш достойнството и никой вече няма да ти го отнеме.

— Няма да се измъквам повече, господин Мъри.

Тя постигна много за две седмици. В духа й вече имаше нещо метално. Може би не стоманено, ала се укрепваше с всеки ден. Той се чудеше дали ще е достатъчно здраво. Прецени, че шансовете са 6 към 5 и че трябва да ги приеме.

— Наричай ме Дан, моля те. Така ми викат приятелите.

— Какво не искаше да кажеш пред Брет?

— Имаме човек в Япония… — започна госпожа Фоли, без да споменава името на Чет Номури. Сетне говори няколко минути.

Разказът й не беше съвсем изненадващ. Райън сам направи предложението преди няколко години тук, в Белия дом, пред тогавашния президент Фаулър. Прекалено много американски държавни служители напускаха правителствената служба и веднага ставаха лобисти или консултанти на японски търговски компании, или дори на самото японско правителство, винаги с много по-голяма заплата от осигурената им от американския данъкоплатец. Това тревожеше Райън. Макар да не бе незаконно само по себе си, явлението беше най-малкото непристойно. С това обаче нещата не се изчерпваха. Човек не сменяше службата си само заради десетократно увеличение на доходите. Нужно е да има вербуване, което да е добре подплатено. Както при всеки друг вид шпионаж, един нов агент трябваше да предостави предварителни доказателства, че може да предложи нещо стойностно. Единственият начин това да стане беше служителите, копнеещи за по-големи доходи, да издават тайна информация, докато все още работят в правителството. А това си е шпионаж — углавно престъпление по член 18 от американския кодекс. Безшумно се провеждаше съвместна операция на ЦРУ и ФБР за изясняване на нещата, доколкото е възможно. Казваше се операция САНДАЛОВО ДЪРВО и чрез нея Номури се включваше в играта.

— И с какво разполагаме досега?

— Все още с нищо съществено — отвърна Мери Пат. — Научихме обаче някои интересни неща за Хироши Гото. Има си лоши навици. — Тя обясни какво има предвид.

— Не ни обича много, а?

— Американките доста му харесват.

— Трудно можем да използваме този факт. — Райън се облегна. Беше противно, особено за човек, чиято по-голяма дъщеря скоро ще тръгне с момчета; това бащите приемаха трудно и при най-добрите обстоятелства. — Има много осъдени души, МП, и не можем да спасим всички — каза Джак, без да е много убеден.

— Тази история намирисва, Джак.

— Защо мислиш така?

— Не зная. Може би заради наглостта. Тоя тип може да им стане премиер след седмица-две. Повечето дзайбацу го подкрепят. Сегашното правителство е нестабилно. Би трябвало да се прави на опитен държавник, а не на опитен курвар и така да излага на показ младото момиче…

— Различни култури, различни правила. — Райън направи грешката да затвори за миг уморените си очи и във въображението му се появи мисъл, предизвикана от думите на госпожа Фоли: „Тя е американска гражданка, Джак. Тези хора плащат заплатата ти.“ Отвори пак очи. — Опитен ли е служителят ти?

— Много е умен. В страната е от шест месеца.

— Вербувал ли е вече някого?

— Не, има заповеди да действа бавно. Там няма друг начин. Обществото им има различни правила. Набелязал е двама недоволни и не бърза.

— Ямата и Гото… Няма логика. Ямата току-що взе дял от управлението на Уолстрийт чрез „Колумб груп“, компанията на Джордж Уинстън. Познавам Джордж.

— Онзи с взаимните фондове?

— Същият. Той просто ги остави и Ямата изникна да заеме мястото му. Говорим за големи мангизи, МП. Най-малко сто милиона трябват, за да бъде приет. Значи твърдиш, че политик, който открито признава, че не харесва Съединените щати, се навърта около индустриалец, току-що сгодил се с финансовата ни система. По дяволите, може би Ямата се опитва да обясни на онзи как е устроен животът.

— Какво знаеш за господин Ямата? — попита тя.

Въпросът го хвана съвсем натясно.

— Аз? Не много, просто още едно име. Ръководи голям конгломерат. Да не е една от мишените ти?

— Именно.

Райън се усмихна малко кисело.

— МП, сигурна ли си, че нещата са достатъчно сложни? Защо не включиш още някой елемент?

В Невада хората чакаха слънцето да се скрие зад планините, преди да започнат планираното рутинно учение, макар и с някои направени в последния момент изменения. Всички щабни офицери бяха опитни мъже, и все пак останаха смаяни при първото си посещение в „Страната на мечтите“, както служещите в авиацията все още наричаха тайния си полигон при езерото Грум. На това място се изпробваха „неуловими“ самолети и районът бе отрупан с радари и други системи, които да определят до каква степен всъщност им се изплъзват тези машини. След като слънцето най-сетне изчезна и ясното небе притъмня, хората се качиха по самолетите, които се вдигнаха за нощни изпитания. Мисията тази вечер беше да се приближат до въздушните позиции при базата „Нелис“, да доставят някаква артилерийска техника и да се върнат до езерото Грум, без да бъдат засечени. Това щеше да е достатъчно трудно.

Джексън, нахлупил униформената си фуражка, наблюдаваше най-новото попълнение в технологиите за заблуждаване на радари „Стелт“. „Команч“ имаше някои интересни прояви в това поприще, както и в специални операции, с което бързо се превръщаше в най-актуалната машина на Пентагона. Армията заяви, че правят истинско магическо шоу, което си заслужава да се види, и той дойде да гледа…

— Оръжия, оръжия, оръжия! — възкликна щабният офицер по патрулната честота деветдесет минути по-късно. Сетне добави по интеркома: — Господи, каква красива гледка!

Рампата на военновъздушната база „Нелис“ приютяваше най-голямото авиокрило изтребители, подсилено днес още повече от две гостуващи ескадрили за предстоящата операция „Червен флаг“. Това предоставяше на двадесетмилиметровото оръдие на неговия хеликоптер „Команч“ над сто мишени и той откри огън покрай равните редици самолети, преди да се обърне и да напусне района в посока юг. Видя казината на Лас Вегас, докато правеше лупинг, за да отвори място за другите два команча, сетне отново се спусна на петнадесет метра над неравния пясък и пое курс на североизток.

— Пак улавям сигнал. Някакъв летец на „Ийгъл“ продължава да ни засипва с вълни — съобщи седящият отзад.

— Хванал ли ни е на прицел?

— Дяволски сигурно е, че се опитва и… Господи!

Един изтребител F-15С изсвири достатъчно близо над тях, че команчът да се разклати от силата на въздушната струя. После някой се обади по патрулната честота:

— Ако изтребителят ми беше „Ехо“, щях да ви скъсам задника.

— Просто си знаех, че вие от военновъздушните сте такива. Ще се видим на рампата.

— Прието. Край. — В далечината, на дванадесет часа на радара му, изтребителят блъвна за поздрав пламъци от дюзите си.

— Добри и лоши новини, Санди — отбеляза седящият отзад.

Уж бяха „неуловими“, но се оказа недостатъчно. Вградената в хеликоптера „Команч“ технология, правеща го слабо забележим, беше достатъчно добра, за да изиграе радар за ракети, ала проклетите летящи машини за ранно предупреждаване с големите им антени и чипове за обработване на сигнали все ги улучваха с вълните си. „Вероятно в перката“ — реши пилотът. Трябваше да поработят още по въпроса. Добрата новина бе, че изтребителят F-15C с отличния си противоракетен радар не можеше да прехване ракетите му въздух-въздух, а топлинен локатор бе загуба на време за всички участници дори над студена пуста повърхност. Обаче F-15Е със своя апарат за нощно виждане можеше да го разпердушини с едно двадесетмилиметрово оръдие. Не биваше да го забравя. И така, светът още не беше идеален, но все пак „Команч“ си оставаше най-страхотният хеликоптер в историята.

Главният щабен офицер Санди Рихтер вдигна поглед. В сухия и студен пустинен въздух успя да види мигащите светлини на обикалящия в орбита самолет Е-3А със система за ранно предупреждение и контрол „АУАКС“. Съвсем не бе толкова далеч. Прецени, че е на малко повече от девет хиляди метра. Сетне през ума му мина интересна мисъл. Онзи от флота изглеждаше достатъчно интелигентен и ако представеше идеята си както трябва, може би щеше да му се удаде да я изпробва…

— Това започва да ми писва — казваше президентът Дърлинг в кабинета си, разположен по диагонал срещу този на Райън в западното крило. Имаха две хубави години, ала през последните няколко месеца бяха забили рязко спирачките. — Днес пък за какво се хванаха?

— Бензинови резервоари — отговори Марти Каплан. — Заводът за авточасти „Диърфийлд“ в Масачузетс наскоро откри начин да ги произвежда в почти всякаква форма и обем от стандартни стоманени листове. Роботизиран процес, дяволски ефикасен. Те отказаха да дадат лиценз на японците…

— Това в окръга на Ал Трент ли е? — прекъсна го президентът.

— Точно така.

— Извинявайте. Моля, продължете. — Дърлинг посегна към чая. Следобедното кафе вече му създаваше проблеми. — Защо не искат да им дадат лиценз?

— Това е една от компаниите, които задокеанската конкуренция почти разруши. Тя се придържаше към старото управително тяло. То поумня, нае няколко млади и будни инженери-конструктори и запретнаха ръкави. Излязоха с пет-шест важни нововъведения. Съвсем случайно това се оказва най-рентабилното. Твърдят, че могат да правят резервоарите, да ги опаковат и да ги превозват по вода до Япония по-евтино, отколкото им излиза на японците да ги произвеждат у дома си, а и резервоарите били по-здрави. Обаче не успяхме даже да убедим другата страна да ги използва в заводите си тук. Всичко пак опира до компютърни чипове — заключи Каплан.

— Как така могат дори да превозват…

Сега бе ред на Каплан да го прекъсне:

— С кораби, господин президент. Техните фериботи пристигат тук пълни и по принцип се връщат абсолютно празни. Товаренето няма да струва пукната пара, а отгоре на всичко резервоарите се доставят право в доковете на компанията. „Диърфийлд“ даже разработи товарещо-разтоварваща система, която изключва всякаква възможност за превишаване на времето.

— Защо не настоявахте?

— Изненадан съм, че не е настоял — отбеляза Кристофър Кук.

Намираха се в стилен частен дом край „Калорама роуд“. Скъпият район от окръг Колумбия даваше дом на немалко членове от дипломатическия корпус, както и на редовите членове на вашингтонската общност: лобисти, адвокати и на всички останали, желаещи да бъдат близо, но не твърде, до мястото на действието — центъра на столицата.

— Ех, ако „Диърфийлд“ ни бяха дали патент. — Сейджи въздъхна. — Предложихме им изгодна цена.

— Вярно — съгласи се Кук и си наля още една чаша бяло вино. Би могъл да каже: „Но, Сейджи, изобретението е тяхно и те искат да извлекат печалба от него“, обаче не го направи. — Защо вашите хора не…

Сега бе ред на Сейджи Нагумо да въздъхне.

— Вашите хора се изхитриха. Те наеха изключително умен адвокат в Япония и патентът им беше признат за отрицателно време. — Той пък би могъл да добави, че му е обидно, задето гражданин на неговата страна може да е толкова продажен, ала това би било неуместно предвид обстоятелствата. — Е, вероятно накрая ще се вслушат в гласа на разума.

— Може би тук е моментът да отстъпите, Сейджи. Най-малкото смекчете предложението си за лицензния договор.

— Защо, Крис?

— Президентът се интересува от въпроса. — Кук направи пауза, след като видя, че Нагумо още не разбираше. — „Диърфийлд“ е в избирателния окръг на Ал Трент. Той пък има доста власт на Хълма. Председател е на следствената комисия.

— Е, и?

— И е хубаво да държим Трент доволен.

Нагумо обмисли аргумента за около минута, като отпиваше от виното и зяпаше през прозореца. Ако фактът му бе известен по-рано същия ден, можеше да поиска разрешение да отстъпят по този пункт, но не го знаеше и не го направи. Промяната сега би означавала, че си признава грешката, а Нагумо мразеше това не по-малко от всеки друг човек в света. Реши, че вместо това ще внесе подобрено предложение за лицензни права… без да знае, че като не прие да изгуби престижа си, той щеше да спомогне за нещо, за чието предотвратяване иначе би опитал всичко.

[1] В индуизма — химн или възхваляващ откъс от Ведите, често използван за заклинания или молитви. — Б.пр. ↑

[2] Част от ракета с отделен двигател. — Б.пр. ↑

5.

ТЕОРИЯ НА СЛОЖНОСТТА

Нещата рядко се случват поради една-единствена причина. Дори най-хитрите и най-опитните манипулатори признават, че в основата на истинското изкуство трябва да е използването на нещата, които те не могат да предвидят. На Райзо Ямата знанието обикновено му действаше успокоително. Обикновено знаеше какво да прави, когато неочакваното се случеше… Но не винаги.

— Вярно, периодът беше смутен, но сме виждали и по-лошо — подхвана един от гостите му, — пък и отново сме самостоятелни, нали?

— Принудихме ги да отстъпят за компютърните чипове — изтъкна друг. Всички около ниската маса закимаха.

„Те са просто слепи“ — каза си Ямата. Нуждите на родината му изцяло съвпадаха с възникналата възможност. Съществуваше нов свят и въпреки постоянните изявления на Америка за новия ред в този нов свят, единствено безредие бе заменило ако не стабилната, то поне предвидима епоха на последните три поколения. Сега за съвременните умове симетрията на Изтока и Запада стоеше толкова назад в историята, че изглеждаше като далечен и неприятен кошмар. Руснаците все още се олюляваха от погрешния си експеримент, американците също, макар че тези глупаци до голяма степен сами си причиняваха болката, и то след случилото се. Вместо само да поддържат мощта си, американците я бяха загърбили в момент на върховно господство (нещо често срещано в историята им) и в повяхването на две бивши велики сили прозираше възможност за една страна, заслужаваща величие.

— Това са незначителни неща, приятели мои — рече Ямата и любезно се надвеси над масата, за да долее чашите. — Слабостта на нацията ни е структурна и в действителност не се е променила в нашето време.

— Моля ви да обясните, Райзо-чан — предложи един от по-дружелюбните му сънародници.

— Докато нямаме пряк достъп до ресурсите, докато не можем да контролираме сами този достъп, докато съществуваме като търговци, представящи други нации, ние сме уязвими.

— О! — Един от седналите насреща му махна презрително с ръка. — Не съм съгласен. Силата ни е в най-важните неща.

— И кои са те? — попита Ямата внимателно.

— На първо място, най-важно е усърдието на работниците ни, талантът на дизайнерите ни… — Молебствената реч продължи, а Ямата и останалите му гости я слушаха учтиво.

— И колко време тези неща ще бъдат от значение, ако вече нямаме суровини, нито пък гориво, което да използваме? — запита един от съюзниците на Ямата с подобен молебствен тон.

— Значи да повторим четиридесет и първа, така ли?

— Не, няма да бъде… съвсем същото — включи се Ямата пак в разговора. — Тогава можеха да ни отрежат петрола, защото почти всичкия го купувахме от тях. Днес действат по-ловко. Преди трябваше да замразят авоарите ни, за да ни попречат да ги похарчим другаде, нали? Днес те обезценяват долара спрямо йената и авоарите ни са заклещени там, не е ли така? Днес те ни подмамват да вложим парите си там, оплакват се, когато го правим, изиграват ни постоянно, прибират каквото им дадем за имотите им и накрая открадват вече купеното от нас!

Промененият курс на разговора предизвика първо оглеждане, а след това кимане. Всеки един в стаята бе преживял тези неща. Ямата се сети, че ей онзи е купил Рокфелеровия център в Ню Йорк. Платил е два пъти повече от истинската му стойност дори на този изкуствено завишен пазар на недвижими имоти, бил е изигран и измамен от американските собственици. Сетне йената се покачи спрямо долара, тоест доларът се обезцени спрямо йената. Всички знаеха, че ако той се опиташе да продава сега, щеше да е равносилно на катастрофа. Първо, пазарът за недвижима собственост в Ню Йорк падна от само себе си; второ, в резултат на това сградите струваха едва половината от вече платените долари; трето, обърнати в йени, доларите имаха само половината от първоначалната си стойност. Щеше да извади късмет, ако си възвърнеше една четвърт от вложеното в сделката. На практика парите, спечелени от арендата, едва покриваха лихвените вноски по неизплатения дълг.

Мисълта на Ямата премина към човека, който беше купил голямо филмово студио, а от другата страна на масата седеше съперникът му, сторил същото. Райзо едва се сдържа да не се изсмее на тези глупаци. Какво си бяха купили? Съвсем просто. И в двата случая на цената на милиарди долари те бяха закупили към триста хектара недвижими имоти в Лос Анджелис и къс хартия, според който те вече можеха да правят филми. И в двата случая предишните собственици си прибрали парите и съвсем искрено им са се присмели. А неотдавна тези собственици им направиха безшумно предложение да откупят собствеността за една четвърт или дори по-малко от сумата, платена от японските бизнесмени — колкото да погасят оставащия дълг и нито йена повече.

Историята нямаше край. Всеки път, когато японска компания направеше печалба в Америка и се опиташе да вложи пак там, американците писваха, че Япония ограбвала страната им. Сетне искаха майка си и баща си за всичко, а накрая държавната им политика се погрижваше японците да загубят пари по всички показатели, та да могат тогава американците да прекупят всичко на намалени цени и непрекъснато да се оплакват, че уж са твърде високи. Америка щеше да тържествува, че отново контролира културата си, била тя и не дотам добра, докато всъщност станалото бе най-големият и най-добре прикрит обир в световната история.

— Не разбирате ли? Опитват се да ни парализират и успяват — каза им Ямата със спокоен и разумен тон.

Класическият парадокс на бизнеса, който всеки знае, но всеки забравя. Даже съществуваше простичък афоризъм по въпроса: вземи на заем един долар, и банката те притежава; вземи един милион, и ти притежаваш банката. Например Япония изкупуваше американския автопазар в период, когато американската автомобилна индустрия, угоена от голямата си специална клиентела, надуваше цените и позволяваше качеството да страда, докато събраните в профсъюзи работници се жалваха от нечовешките аспекти на професията си — най-добре платеният физически труд в Америка. Японците се бяха появили на този пазар с по-нисък статут дори от „Фолксваген“, с малки грозни коли, съвсем не така добре направени и притежаващи безлични защитни характеристики, обаче те превъзхождаха американските модели в едно отношение: бяха икономични.

Тогава три исторически случайности се притекли на помощ на Япония. Американският Конгрес, разтревожен от „лакомията“ на петролните компании, искащи международни цени за продуктите си, поставил лимит на изкупната цена на родния нерафиниран петрол. Това замразило американските цени на бензина на най-ниското ниво в промишления свят, спряло изследването за нови горива и окуражило Детройт в производството на големи, тежки и неикономични автомобили. После войната между Израел и арабите през 1973 накарала американските шофьори за пръв път от тридесет години да се наредят на опашки за бензин и травмата от това изумила страната, смятаща, че е над тези неща. Тогава те осъзнали, че Детройт произвежда само коли, които гълтат бензин сякаш от язовирни шлюзове. „Компактните“ автомобили, които американските производители започнали да правят предишното десетилетие и които почти веднага прераснали в среден размер, харчели не по-малко от големите си събратя, а и при всички положения не били така добре изпипани. Най-лошото било, че неотдавна американските производители до един инвестирали пари в заводи за големи автомобили — факт, едва не довел до гибелта на „Крайслер“. Тази петролна криза не продължила дълго, но била достатъчна, та Америка да преосмисли покупвателните си привички, ала родните компании не притежавали нито капитал, нито техническа гъвкавост, за да се променят бързо според изискванията на непривично изнервените американски граждани.

Тези граждани незабавно увеличили покупките на японски коли, особено на решаващите, диктуващи моделите пазари по Западния бряг, което довело до финансирането на проучвания и разработки за японските фирми, наели от своя страна американски дизайнери с цел да направят техните продукти по-привлекателни за растящия им пазар. Използвали и свои инженери за подобрения по обезопасяващата част. Така по време на втората голяма петролна криза през 1979 година „Тойота“, „Хонда“, „Датсун“ (по-късно „Нисан“) и „Субару“ били на разположение с подходящи продукти. Хубави били младежките години! Евтината йена и скъпият долар означавали, че дори сравнително ниски цени гарантирали хубавичка печалба, че търговските им представители можели да прибавят допълнителна такса от хиляда долара или повече, загдето дават на хората възможността да купуват такива чудесни автомобили, а това им бе довело голяма и нетърпелива армия американски купувачи.

Ямата знаеше, че онова, което никога не бе хрумвало на някой от хората на масата, не е идвало наум и на управата на „Дженерал мотърс“ или на Съюза на обединените автомобилни работници. Всички бяха приели, че щастливото положение ще се проточи в блажена безкрайност. Бяха забравили, че бизнесмените имат божествено право толкова, колкото и кралете. Япония се научила да използва една слабост на американската автоиндустрия. Когато му дошло времето, Америка пък се поучила от грешките си и точно както японските компании натрупали капитал от американската арогантност, по същия начин те почти веднага си изградили или купили имидж. Междувременно американските компании безмилостно смалили всичко — от автомобилния си дизайн до ведомостите си, понеже преоткрили икономическите факти точно когато японците си позволили да ги забравят. Всичко станало почти незабелязано, особено за самите участници, неподпомагани от „аналитиците“ на медиите, които били твърде заети да се взират в дърветата, за да съзрат формата на цикличната гора.

За по-нататъшно нормализиране на нещата валутният курс се променил (както и трябвало да стане, след като толкова пари течали в едната посока), ала японските индустриалци го предвидили толкова, колкото Детройт забелязал да се задават собствените му проблеми. Относителната стойност на йената скочила, а доларът паднал въпреки всички усилия на японските основни банкери да задържат своята валута слаба. С тази промяна изчезнали и много от възможностите за печалба на японските фирми, включително и от недвижимите имоти, закупени в Америка, чиято стойност паднала достатъчно, че да се считат за чисти загуби. А и при всички положения човек не може да пренесе Рокфелеровия център в Токио.

Трябваше да стане така. За разлика от тези мъже Ямата го разбираше. Бизнесът беше цикъл, като да се носиш нагоре-надолу с вълната и никой още не е открил начин да спре този цикъл. Япония бе още по-зависима от него, тъй като, служейки на Америка, японската промишленост всъщност представляваше част от американската икономика и обект на всичките й странни приумици. Американците нямаше да се оставят да бъдат по-глупави от японците до безкрай и с възвръщането на здравия разум те за пореден път щяха да ги превъзхождат по мощ и ресурси, а неговият шанс щеше да бъде пропилян завинаги. Ямата си каза, че същото важи и за шанса на страната му. Това също беше важно, но не то извика пламъка в очите му.

Родината му не можеше да стане велика, докато ръководителите й (не в правителството, а тези тук около масата) продължаваха да не разбират какво значи величие. Производителната мощ не бе нищо. Едно просто отрязване на пътя на товарните кораби към източниците на суровини можеше да накара всички фабрики в страната да бездействат, а на този фон умението и усърдието на японския работник не биха имали по-голямо значение от някоя поема в стил хайку. Дадена нация е велика поради мощта си, а силата на родината му беше изкуствена точно колкото една поема. Нещо повече: националното величие не се даваше като награда, а се печелеше. То трябваше да се признае от друга велика сила, която е била научена на покорност… или от няколко. Величие не се създава само с едно предимство на нацията. Трябваха много. Нужна бе самостоятелност във всичко… или във възможно най-много области. Неговите събеседници около масата трябваше да го разберат, преди да действа от тяхно име и от името на страната си. Мисията му бе да възроди нацията си и да принизи другите. Неговата съдба и дълг бяха да предизвика случването на тези неща, да бъде катализатор за енергията на всички останали.

Обаче още не му беше дошло времето. Виждаше го ясно. Съюзниците му бяха много, ала не достатъчно, а онези, които му се противопоставяха, бяха твърде закостенели, за да може да ги убеди. Те разбираха какво има предвид, но много по-смътно от него, и докато не променяха начина си на мислене, той не можеше да направи нищо повече от това, което вършеше сега — да предлага съвети и да подготвя сцената. Човек с ненадминато търпение, Ямата-сан се усмихна вежливо и стисна зъби в този момент на безсилие.

— Знаете ли, струва ми се, че започвам да хващам цаката на това място — каза Райън, докато сядаше в кожения стол отляво на президента.

— И аз го казах веднъж — заяви Дърлинг. — Струваше ми три десети от процента на безработните, спречкване с бюджетната комисия и цели десет пункта от рейтинга ми. — Макар тонът му да бе мрачен, той се усмихваше. — Е, какво толкова спешно има, че прекъсваш обяда ми?

Джак не го накара да чака, въпреки че новината беше достатъчно важна и заслужаваше драматичен отговор:

— Готово е споразумението с руснаците и украинците за последните ракети.

— Начало? — попита Дърлинг, като се облегна на бюрото си и забрави за салатата.

— Как ви звучи следващият понеделник? — отвърна Райън с въпрос и широка усмивка. — Те предпочетоха онова, което предложи Скот. Стартовите процедури бяха толкова много, че те просто искат да унищожат последните безшумно и да обявят, че ги няма веднъж и завинаги. Нашите наблюдатели са вече там, техните са тук, и просто ще го направят.

— Харесва ми — рече Дърлинг.

— Точно четиридесет години, шефе — започна Райън с известна жар. — Практически, откак се помня, те разгръщаха своите ракети SS-6, а ние нашите „Атлас“: грозни гадни неща с грозно и гнусно предназначение, и да помогнеш за изчезването им… Е, господин президент, сега съм ви длъжник. Вие ще оберете лаврите, сър, но аз ще мога да разказвам на внуците си, че съм бил наблизо, когато се е случило. — Фактът, че предложението на Адлер към руснаците и украинците е било по инициатива на Райън, можеше накрая да се появи като бележка под линия, ала вероятно нямаше да стане.

— Внуците ни или няма да питат, или ще попитат за какво е бил целият този шум — отбеляза Арни ван Дам безучастно.

— Така е — призна Райън. „Доверете се на Арни за неутрализирането на нещата!“

— Давай сега лошата новина — нареди Дърлинг.

— Пет милиарда — съобщи Джак, без да се изненада от болезнената гримаса, която последва. — Струва си, сър. Наистина.

— Обясни ми защо.

— Господин президент, още когато бях в прогимназията, страната ни живееше под заплахата на балистични ракети с ядрен заряд, насочени към Съединените щати. До шест седмици и последните от тях биха могли да изчезнат.

— Те вече са насочени…

— Да, сър, нашите са насочени към Саргасово море, техните също — грешка, която можете да оправите, като отворите един контролен люк и промените една платка в управляващата система. За това са нужни десет минути от момента, в който отворите люка към ракетния силоз, и са необходими само отвертка и фенерче. — Всъщност това важеше само за съветските („руските!“ — поправи се той за хиляден път). Пренасочването на оставащите американски ракети отнемаше повече време поради по-сложното им устройство. Такива бяха странностите на техниката.

— Всичко ще свърши, сър, ще свърши завинаги — продължи Райън. — Тук аз съм здравомислещата птица с остро обоняние, нали? Можем да го прокараме на Хълма. Струва си парите, че и повече.

— Аргументите ти са силни както винаги — обади се Арни ван Дам от стола си.

— Откъде административно-бюджетното управление ще вземе парите, Арни? — попита президентът.

Сега дойде ред на Райън да се обади плахо:

— От Отбраната, откъде другаде?

— Преди да се палим толкова, ви напомням, че вече стигнахме твърде далеч.

— Какво ще спечелим, като унищожим последните си ракети? — попита Ван Дам.

— Ще загубим пари — отговори Джак. — Вече плащаме майка си и баща си за премахването на ядрените подводници, а и природозащитниците…

— Какви прекрасни хора! — отбеляза Дърлинг.

— …но тези разноски са еднократни.

Погледите се насочиха към шефа на президентската канцелария. Неговата политическа преценка бе безпогрешна. Загрубялото му лице претегли факторите и се обърна към Райън.

— Струва си врявата. На. Хълма ще има врява, шефе — каза той на президента, — ала след година ще припомняте на американския народ как сте премахнали надвисналия над него…

— Дамоклев меч — довърши Райън.

— Тези католически училища — изкиска се Арни. — Мечът, който висеше над Америка цяло поколение. На вестниците ще им хареса, а и добре знаете, че Си Ен Ен ще вдигне голям шум по въпроса в някой от едночасовите си специални репортажи, с множество хубави снимки и неточен коментар.

— Не ти ли харесва, Джак? — попита Дърлинг вече с широка усмивка.

— Господин президент, аз не съм политик, нали? Засега не е ли достатъчно, че премахваме последните двеста междуконтинентални балистични ракети в света? — Хм, това май не беше съвсем вярно. „Да не ставаме прекалено поетични, Джак. Все още остават китайците, британците и французите.“ Но последните две страни щяха да ги последват, нали? Китайците пък щяха да бъдат принудени да видят най-логичния ход чрез търговски преговори, а и какви врагове щяха да им останат, че да се притесняват?

— Само ако хората го видят и разберат, Джак. — Дърлинг се обърна към Ван Дам. И двамата пренебрегнаха неизказаните допълнителни тревоги на Райън. — Накарай информационната служба да се захване за работа. Официалното изявление го правим от Москва, нали, Джак?

Райън кимна.

— Такова беше споразумението, сър.

Нещата щяха да се развият по-различно, първоначално внимателно щеше да бъде подхвърлена непотвърдена информация. Следваха свиквания на Конгреса за събиране на повече данни. Тайни обаждания до няколко телевизионни компании и доверени репортери, които щяха да се окажат точно където трябва и когато трябва (нещо трудно изпълнимо поради десетчасовата разлика между Москва и последните американски зони с междуконтинентални балистични ракети), за да запечатат за историята края на кошмара. Самото унищожаване бе доста мръсен процес, което обясняваше защо той хич не се харесваше на американските екодружества. При руските ракети бойните глави се сваляха за разглобяване, течното гориво се източваше от снарядите, демонтираха се ценните и (или) секретни електронни компоненти и после с помощта на сто килограма силен експлозив се взривяваше горната част на силоза, който своевременно щеше да бъде запълнен с пръст и заравнен. Американският метод бе различен, защото всички американски ракети използваха твърдо гориво. При тях снарядните тела се превозваха до Юта, където ги отваряха и от двата края. Сетне ракетните двигатели се запалваха и ги оставяха да изгорят като най-големите фойерверки в света, вдигайки облаци от изгорели токсични газове, способни да отнемат живота на няколко диви птици. В Америка силозите също ги взривяваха — американски апелативен съд бе отсъдил, че засягащият националната сигурност характер на международното споразумение за контролиране на оръжията отменя четири природозащитни постановления въпреки многото законни обжалвания и протести. Последното взривяване щеше да е изключително драматично, още повече че силата му трябваше да е около една десетомилионна от това, което силозът някога е пазил. Джак реши, че някои цифри и понятия са просто твърде големи, за да бъдат осъзнати… Даже и за хора като него.

Легендата за Дамокъл разказваше за царедворец от кръга на сицилианския крал Дионисий, който влагал всичкото си красноречие да хвали богатствата на господаря си. За да се наложи по жестокия и деспотичен начин на „великите“ мъже, Дионисий поканил царедвореца си Дамокъл на разкошен пир и го настанил на удобно място право под един меч, който пък висял от тавана на конец. Целта била да демонстрира, че кралските богатства са толкова мимолетни, колкото сигурността на гостите му.

Същото се отнасяше за Америка. Всичко, което тя притежаваше, бе все още под ядрения меч (факт, който Райън ясно видя графично не много отдавна в Денвър) и по тази причина личната му мисия, откак се върна на правителствена служба, беше да сложи край на историята веднъж и завинаги.

— Искаш ли да поемеш пресконференциите?

— Да, господин президент — отвърна Джак, учуден и благодарен за смайващата щедрост на Дърлинг.

— „Северна зона за ресурси“ ли? — попита китайският министър на отбраната. Сетне добави сухо: — Интересна формулировка.

— Е, как смятате? — обади се Цзян Хансан, седящ от неговата страна на масата. Току-що идваше от поредната среща с Ямата.

— Абстрактно погледнато, стратегически е възможно. Оставям икономическите оценки на другиго — отговори фелдмаршалът. Най-предпазливият както винаги въпреки количеството мао-тай[1], което изпи тази вечер.

— Руснаците са наели три японски фирми за проучване. Удивително, нали? Източен Сибир почти не е проучен. Е, да, знаем за златните залежи в Колима, но вътрешността? — Махна пренебрежително с ръка. — Какви глупаци, сега трябва да молят други да им свършат работата… — Гласът на министъра заглъхна, а погледът му се върна към Цзян Хансан. — И така, какво са открили?

— Японските ни приятели ли? Като начало още нефт. Според тях находището било голямо колкото в залива Прудо. — Той плъзна един лист по масата. — Ето минералите, които са открили през последните девет месеца.

— Всичко това?

— Зоната е голяма почти колкото цяла Западна Европа, а и единственото, за което на руснаците им е пукало, било да я опашат с проклетите си железопътни линии. Кретени! — изсумтя Цзян.

— Решението на всичките им икономически проблеми е лежало под краката им от мига, в който са завзели властта от царя. Грубо погледнато, там е като Южна Африка, истинска съкровищница, само че плюс нефт, какъвто африканците нямат. Както виждате, почти всички решаващи минерали, и то в такива количества…

— Руснаците знаят ли?

— Отчасти. — Цзян Хансан кимна. — Тази тайна е твърде огромна, за да се прикрие изцяло, но само към половината от точките в списъка… тоест отбелязаните със звездички, са известни на Москва.

— А тези другите не са?

Цзян се усмихна.

— Не.

Макар част от култура, в която мъжете и жените се учат да контролират чувствата си, министърът не можа да прикрие удивлението си от листа в ръцете си. Те не трепереха, ала той остави страницата на полираната маса и я изглади, сякаш бе парче изящна коприна.

— Това може да удвои богатствата на страната ни.

— Скромно казано — отбеляза висшият агент от разузнавателната служба на родината му. Цзян, представящ се за дипломат, всъщност се занимаваше с повече дипломация от много висши служители на Външното министерство. Това притесняваше по-скоро тях, отколкото него. — Не бива да забравяте, че това е оценката, дадена ни от японците, другарю министър. Те несъмнено очакват достъп до половината от ресурсите, които открият, и тъй като по необходимост ще похарчат повечето от отпуснатите за разработване пари…

Последва усмивка.

— Да, докато ние поемаме повечето стратегически рискове. Противни дребосъци! — добави министърът.

Както хората, с които Цзян бе преговарял в Токио, министърът и фелдмаршалът, който продължаваше да е хладнокръвен, бяха ветерани от Осма пехотна армия. Те също пазеха спомени от войната… но не от война с Америка. Той сви рамене.

— Е, те са ни нужни, нали?

— Оръжията им са страхотни — подхвърли фелдмаршалът. — Обаче не и броят им.

— Те го знаят — каза Цзян Хансан на домакините си. — Както казва главната ми свръзка, това е изгоден брак на нужди и изисквания, но той се надява, че, цитирам: „ще прерасне в истинска и сърдечна връзка между народи с наистина…“

— Кой ще бъде отгоре? — попита фелдмаршалът с вулгарна усмивка.

— Те, разбира се. Според него — прибави Цзян Хансан.

— В такъв случай, понеже те са ухажорите, трябва да направят и първите открити стъпки — заключи министърът, като определи политиката на страната си така, че да не обиди собствения си началник: дребен човек с мънички очички и решителност, която можеше да накара и лъва да се замисли. Хвърли поглед към маршала, който кимна сериозно. „Страхотно държи на алкохол“ — помислиха си за него другите двама.

— Както и очаквах — заяви Цзян с усмивка. — Всъщност, както те очакват, тъй като се точат за най-сочните печалби.

— Нека се самозалъгват.

— Възхищавам се на увереността ви — обади се инженерът от НАСА от балкона за зрители над работния цех. Той се възхищаваше и на финансирането им. Правителството бе използвало парите за този промишлен конгломерат като параван, за да се сдобие със съветския модел и да го построи. Частната индустрия тук определено пращеше от сили, нали?

— Смятаме, че открихме проблема с крайната степен. Дефектна клапа — обясни японският механик. — Използвахме съветския модел.

— Как така?

— Ами използвахме техния тип клапи за резервоарите на крайните степени. Не струваха. Опитали са се да направят всичко там с изключително малко тегло, но…

Представителят на НАСА замига на парцали.

— Искате да ми кажете, че цялата им произведена серия ракети е била…

Многозначителният поглед накара американеца да млъкне.

— Да. Поне една трета са щели да се издънят. Хората ми смятат, че изпитателните ракети са имали специална конструкция, ала серийното производство е било, хм, типично руско.

— Хм. — Куфарите на американеца бяха вече стегнати и го чакаше кола, за да го откара до международното летище „Нарита“ за безконечния полет до Чикаго. Той огледа производствения цех на завода. Вероятно така бе изглеждал „Дженерал дайнамикс“ през шейсетте, в апогея на студената война. Ракетите бяха наредени като наденици, петнайсет броя в различни фази на монтиране, една до друга, докато техници с бели престилки изпълняваха сложните си задачи. — Тези десет изглеждат почти готови.

— Готови са — увери го директорът на фабриката.

— Кога е следващото ви изпитателно изстрелване?

— Другия месец. Първите ни три полезни товара са готови — отговори дизайнерът.

— Като се захванете с нещо, не се помайвате, а?

— Така просто е по-ефикасно.

— Значи ще излязат оттук напълно сглобени?

Последва кимване.

— Точно така. Естествено, ще херметизираме резервоарите за гориво в инертен газ, но една от добрите страни на този модел е, че е предвидено да се превозват с цялостната конструкция. Така се спестява времето за крайния монтаж преди изстрелването.

— Значи ще ги откарате с камиони?

— Не. — Японският инженер поклати глава. — С влак.

— Ами полезните товари?

— Сглобяват се другаде. Страхувам се, че това е фирмена тайна.

Другата производствена линия нямаше чуждестранни посетители. Всъщност тя почти нямаше посетители, въпреки че се намираше в предградията на Токио. Табелата отвън обявяваше сградата за център за научни изследвания и разработки към голяма корпорация. Живеещите наблизо предполагаха, че там се правят компютърни чипове или нещо подобно. Свързаните с нея електрически проводници не впечатляваха, тъй като уредите, гълтащи най-много ток, бяха парното и климатичната инсталация, поставени в малко ограждение в задната част. Хората, които влизаха и излизаха, също не правеха впечатление. Имаше скромен паркинг с капацитет осемдесетина коли, почти винаги най-малко полупразен. Имаше и дискретна защитна ограда, досущ приличаща на всяка друга около който и да е завод за лека промишленост по света, плюс кабинки с пазачи на двата входа. Коли и камиони идваха и си отиваха и горе-долу това бе всичко за обикновения наблюдател.

Вътре нещата бяха други. Макар че на двата охранителни пункта отвън стояха усмихнати мъже, които учтиво упътваха заблудените мотористи, в сградата всичко се променяше коренно. За всеки пропуск бяха характерни скрити поставки, където лежаха немски пистолети Р-38, и пазачите тук не се усмихваха много. Разбира се, те не знаеха какво охраняват. Някои неща бяха просто твърде необичайни, за да бъдат разпознати. Никой още не бе направил телевизионен документален филм за производството на ядрени оръжия.

Монтажният цех беше петдесет метра дълъг и петнадесет широк, а двата еднакво разредени реда от металообработващи машини бяха обградени с плексиглас. Във всяко оградено място въздухът се контролираше от отделна вентилационна система, каквато имаше и за цялата зала. Техниците и учените носеха бели работнически комбинезони и ръкавици, не по различни от задължителните за работници в завод за компютърни чипове; и наистина, когато някои от тях се показваха навън за една цигара, минувачите ги взимаха точно за такива.

В чистата зала от единия край влизаха грубо оформени плутониеви полусфери, получаваха крайната си форма чрез обработка с машини на няколко етапа и се появяваха в другия край така шлифовани, че приличаха на стъклени. После всяка една се поставяше в пластмасова форма и на ръце я изнасяха от машинния цех към склада, където всяка се поставяше на отделен рафт от стомана, покрита с пластмаса. Не можеха да позволят допир до метал, защото плутоният, освен че е радиоактивен и затоплен поради разпадането на алфа-лъчението, също е и реактивен елемент, бързо произвежда искра при контакт с друг метал и е наистина лесно запалим. Както магнезият и титанът, този метал би горял с удоволствие, а веднъж запален, беше дяволски трудно да се угаси. Заради всичко това работата с полусферите — двадесет на брой — ставаше просто още една рутинна процедура за инженерите. Тази задача отдавна беше приключена.

По-мъчни бяха частите на бомбите, връщащи се през атмосферата. Представляваха големи и кухи обърнати конуси, сто и двадесет сантиметра високи и петдесет широки в основата, направени от уран-238 — тъмночервен и много здрав метал. Огромните конуси (малко повече от четиристотин килограма всеки) трябваше да бъдат отлети прецизно, за да има пълна динамична симетрия. Предназначени до известна степен за „летене“ през вакуум, а за кратко и през въздух, те трябваше да са идеално уравновесени, да не би да станат нестабилни при полета. За изненада на всички, да се постигне това се оказа най-трудната производствена задача. Процесът на отливане бе променен два пъти, но дори сега корпусите се завъртаха периодично, също както при балансиране на автомобилна гума, само че с далеч по-малко допустими отклонения. Външността на всяко от десетте тела не беше така добре обработена, както влизащите вътре части, макар всички да бяха гладки на пипане и без ръкавица. Вътре нещата бяха различни. Леки, ала симетрични неравности щяха да позволят на „физичния пакет“ (американски термин) да пасне плътно и ако му дойдеше времето (което, разбира се, всеки се надяваше да не стане), огромният високоенергиен поток от „бързи“ неутрони щеше да атакува падащия през атмосферата корпус на бомбата, да доведе до бързо разбиване на атомите и да удвои енергията, освобождавана от плутония, трития и литиевия деутерид вътре.

„Това е елегантната част“ — мислеха си механиците и особено онези, незапознати с ядрената физика, които бяха усвоили процеса с течение на времето. Уран-238, толкова плътен, здрав и труден за работа елемент, бе изключително мъчно топим метал. Американците дори го използваха за броня на танковете си — толкова добре устояваше на външна енергия. При профучаване през атмосферата с 27 000 километра в час въздушното триене би унищожило повечето материали, обаче не и този, поне не за нужните няколко секунди, а накрая материалът щеше да стане част от самата бомба. „Елегантно — мислеха си инженерите, като използваха най-тачената дума в тяхната професия, — струва си времето и усилията.“ Щом всеки корпус биваше завършен, той се натоварваше самостоятелно на платформена кола и го избутваха до склада. Оставаха да се доизработят само три. По тази част от проекта изоставаха с две седмици за разочарование на всички.

Бомба №8 навлезе в първия процес на металообработване. Ако бъдеше взривена, изграждащият я уран-238 щеше да допринесе и за повечето радиоактивен прах. Да, чисто и просто физика.

Беше просто още една случайност, вероятно породена от ранния час. Райън пристигна в Белия дом малко след седем, с около двадесет минути по-рано от обикновено, защото движението по шосе №50 се случи необичайно спокойно през целия път. В резултат на това не бе имал време да прегледа всичките ранни документи, които сгъна под мишница пред западния вход. Съветник по националната сигурност или не, той трябваше да мине през металния детектор и точно там се натъкна на нечий гръб. Въпросният човек тъкмо предаваше служебния си пистолет на униформен агент от тайните служби.

— Вие, момчета, още не вярвате на Бюрото, а? — попита един познат глас цивилния главен агент.

— Най-малко на Бюрото! — бе веселият отговор.

— И изобщо не ги обвинявам — добави Райън. — Провери и глезена му, Майк.

След като мина през магнитния портал, Мъри се обърна.

— Вече нямам нужда от оръжие. — Помощникът на заместник-директора на ФБР посочи листовете под мишницата на Джак. — Така ли се отнасяш със секретни документи?

Хуморът на Мъри беше механичен. Просто му бе в природата да се позаяде със стар приятел. Тогава Райън забеляза, че и министърът на правосъдието току-що е влязъл и се оглежда назад някак раздразнено. Защо член на кабинета идваше тук толкова рано? Ако беше свързано с националната сигурност, Джак щеше да знае, а престъпленията рядко бяха толкова важни, че да отведат президента в кабинета преди обичайния час — осем. И защо Мъри го придружаваше? Хелън д’Агустино чакаше от другата страна, за да ги преведе лично по коридорите на горния етаж. Всичко в тази неочаквана среща разпалваше любопитството на Райън.

— Шефът чака — рече Мъри предпазливо, след като разчете погледа на Джак.

— Можеш ли да се отбиеш на излизане? Смятах да те търся за нещо.

— Готово. — И Мъри го остави, без дори да попита приятелски за Кати и децата.

Райън мина през детектора, сви вляво и заизкачва стълбите към ъгловия си кабинет, за да прегледа утринните документи. Работата вървеше бързо и той вече навлизаше в обичайната за този час рутина, когато секретарката пусна Мъри в кабинета му. Нямаше смисъл да увърта.

— Министърът на правосъдието се появи малко рано, Дан. Има ли нещо, което трябва да знам?

Мъри поклати глава.

— Съжалявам, не още.

— Добре — каза Райън и плавно смени предавката. — Това нещо, което би трябвало да знам, ли е?

— Вероятно, но Шефа иска да държим нещата изкъсо, а и то не засяга националната сигурност. За какво искаше да ме видиш?

Джак помълча една-две секунди, преди да отговори, като умът му работеше с обичайната в такива случаи скорост. Сетне остави въпроса настрана. Знаеше, че може да вярва на думата на Мъри. Поне в повечето случаи.

— Поверително е — започна Райън и се впусна в подробности за наученото предния ден от Мери Пат. Агентът на ФБР кимаше и слушаше безизразно.

— Това не може да се нарече новост, Джак. През последните няколко години безшумно проучвахме данни, сочещи, че млади дами са били… подлъгани? Трудно ми е да го изразя правилно с думи. Договори за модели и такива неща. Който и да ги набира, е много предпазлив. Млади жени отиват там да работят като модели, да се снимат в реклами и тем подобни. Случва се постоянно. Някои са започнали американските си кариери там. При никоя от проверките ни не изскочи нещо, ала всичко показва, че някои момичета са изчезнали. Всъщност една отговаря на описанието на твоя човек. Кимбърли някоя си, не си спомням фамилията й. Баща й е капитан в сиатълския полицейски участък, а съседът му е стратегически авиационен командир в Сиатъл. Тихомълком използвахме връзките си в японските полицейски управления. Нямахме късмет.

— Какво ти подсказва инстинктът? — попита Райън.

— Слушай, Джак, хора изчезват непрекъснато. Много момиченца просто си стягат багажа и напускат дома, за да си прокарват път в света. Наречи го отчасти феминизъм, отчасти просто желание да станеш независим човек. Случва се непрекъснато. Тази Кимбърли някоя си е двадесетгодишна, не й е вървяло в училище и просто е изчезнала. Нищо не подсказва отвличане, а и на двадесет си свободен гражданин, нали така? Нямаме никакво право да започнем съдебно разследване. Е, добре, баща й е ченге, съседът му пък е федерален и затова подушихме наоколо. Не открихме обаче абсолютно нищо, а по-далеч не можем да отидем без доказателство, че някой закон може да е бил нарушен. Такива доказателства няма.

— Искаш да кажеш, че ако изчезне момиче над осемнадесет, не можете…

— Не, без доказателства за престъпление не можем. Нямаме толкова персонал, че да проследяваме всеки, който реши да гради бъдещето си, без да уведоми мама и татко.

— Не отговори на първия ми въпрос, Дан — забеляза Джак, с което притесни госта си.

— Там има хора, които обичат жените им да са с руса коса и нормални очи. Има и прекомерен брой липсващи момичета, които са блондинки. Отначало не можехме да го проумеем, докато една агентка не започнала да пита приятелите им дали момичетата случайно не са си боядисвали косата напоследък. Разбира се, отговорът бил „да“ и оттогава тя започнала да задава въпроса редовно. Имало достатъчно „да“, че да му се види необичайно на човек. Така че, да, според мен нещо става, но няма за какво да се хванем, за да продължим — заключи Мъри. След малко добави: — Ако въпросният случай е свързан с националната сигурност… тогава…

— Какво? — попита Джак.

— Да оставим Управлението да провери?

Райън за първи път чуваше от служител на ФБР, че ЦРУ са способни да разследват нещо. Бюрото пазеше територията си със свирепостта на майка гризли, защищаваща мечетата си.

— Продължавай, Дан.

— Там има процъфтяваща сексиндустрия. Да вземем порното, което обичат: то е предимно американско. Разголените снимки, които виждаш в списанията им, са основно на бели жени. Случайно най-близката страна, предлагаща такива жени, сме ние. Подозираме, че някои от тези момичета не са само модели, но пак не успяхме да открием нищо солидно, за да го проследим. — Мъри не добави, че другият проблем е нож с две остриета. Ако нещо действително ставаше, той не бе сигурен каква помощ ще получи от местните власти: тоест момичетата можеха да изчезнат завинаги. Ако пък нямаше нищо, естеството на разследването щеше да се разчуе и всичко щеше да свърши отразено в пресата като поредната расистка нападка срещу Япония. — Както и да е, изглежда, ЦРУ провежда операция там. Моят най-приятелски съвет е да я разгърнете малко. Ако искаш, мога да информирам някои хора за това, което знаем. Не е много, ала все пак имаме фотографии.

— Как така знаеш толкова много?

— Стратегически авиационен командир в Сиатъл е Чък О’Кийф. Някога работех под негово командване. Той ме накара да говоря по въпроса с Бил Шоу и шефът одобри един безшумен оглед, но това не доведе доникъде, а пък дивизията на Чък и така има предостатъчно работа.

— Ще говоря с Мери Пат. Ами другият въпрос?

— Съжалявам, приятел, но за това ще трябва да питаш Шефа.

„Проклятие! — помисли си Райън, когато Мъри излизаше. — Винаги ли ще има тайни?“

[1] Вид китайска ракия. — Б.пр. ↑

6.

ПОГЛЕД ОТВЪТРЕ, ПОГЛЕД ОТВЪН

В много отношения да се провежда операция в Япония беше изключително трудно. Естествено, съществува расовият проблем. Строго погледнато, Япония не е хомогенно общество. Племето айну са първоначалните обитатели на островите, но те живеят основно на Хокайдо, най-северния от тях. Все още наричани аборигени, те са доста изолирани от преобладаващото японско общество по неприкрит, расистки начин. В Япония има и подобно корейско етническо малцинство, чиито предшественици били вкарани в началото на века като евтина работна ръка, точно както Америка бе пуснала имигранти и на атлантическото, и на тихоокеанското крайбрежие. За разлика от нея обаче, Япония отказваше право на гражданство на имигрантите си, освен ако не приемат изцяло японска самоличност — факт, още по-странен поради това, че самият японски народ е само разклонение на корейския: нещо, доказано чрез ДНК-тестове, което обаче удобно и някак възмутено се отричаше от по-големите слоеве на японското общество. Всички чужденци бяха гайджин — дума, която подобно на много други в местния език притежаваше множество нюанси. Обикновено превеждана меко само като „чужденец“, думата имаше и други значения… „Като например «варварин» — помисли си Чет Номури, — плюс всички скрити обиди, които е съдържала в себе си при въвеждането й от гърците.“ Иронията бе там, че като американски гражданин той самият беше гайджин въпреки стопроцентовия си японски произход. И макар да бе отраснал с тихо негодувание срещу расистката политика на американското правителство, довела някога семейството му до истинска катастрофа, нужна му бе едва седмица в земята на прадедите му, за да зажадува за връщане в Южна Калифорния, където животът течеше гладко и лесно.

За Честър Номури изживяването беше странно: да живее и да „работи“ тук. Внимателно го проучиха и разпитаха, преди да го включат в операция САНДАЛОВО ДЪРВО. Когато се присъедини към ЦРУ след дипломирането си от лосанжелиския университетски колеж (без да си спомня добре защо го е направил освен заради смътното желание за авантюри, примесено със семейната традиция в държавната служба), той откри, донякъде за своя изненада, че се наслаждава на живота. Удивително приличаше на полицейската работа, а Номури обожаваше полицейските филми и романи. Нещо повече, бе адски интересно. Научаваше нещо ново всеки ден. Все едно да си в курс по жива история. Но може би най-важният урок, който научи, беше, че прадядо му е бил мъдър и проницателен мъж. Номури не бе сляп за недостатъците на Америка, ала предпочиташе тамошния живот пред този в коя да е от страните, които посети. И като осъзна това, дойде гордостта от всичко, което вършеше, макар все още да не беше съвсем сигурен какво, по дяволите, прави всъщност. Разбира се, същото важеше и за ЦРУ, но той така и не го проумя напълно даже когато му го признаха във Фермата. В края на краищата, как бе възможно? Трябва да е било някаква тяхна си шега.

В същото време по един двойствен начин, за който той беше прекалено млад и неопитен, че да го оцени напълно, Япония можеше да се окаже лесно място за провеждане на операция. Това важеше особено силно на влака, превозващ служителите от домовете им до града, в който работят.

Степента на пренаселеност тук бе достатъчна, за да накара кожата му да настръхне. Не бяха го подготвили за страна, в която гъстотата на населението налагаше близък контакт с всякакви непознати, и наистина той скоро осъзна, че националната мания за строга лична хигиена и учтиво поведение е само следствие от това. Хората толкова често се търкаха, блъскаха или по друг начин връхлитаха в контакт едни с други, че липсата на учтивост би довела до улични убийства, които щяха да засрамят и най-престъпното предградие на Америка. Комбинацията от притеснена усмихнатост при докосванията и вледеняваща лична изолираност правеше нещата поносими за местните граждани, въпреки че Номури все още срещаше проблеми. „Дай на човека малко пространство“ — бе често употребявана фраза в университетския колеж в Лос Анжелис. Тук очевидно не беше просто, защото нямаше пространство за даване.

После идваше начинът, по който се отнасяха с жените. Тук, в претъпканите влакове, правите и седнали чиновници четяха комикси, наречени манга (тукашният вариант на романите), които бяха наистина обезпокоителни. Наскоро бе съживен един любим герой от осемдесетте, наричащ се Рин-Тин-Тин. Не дружелюбното кученце от американската телевизия през петдесетте, а куче с любовница, на която то приказваше и с която имаше… сексуални връзки. Идеята не му се нравеше, ала на седалката до него седеше служител на средна възраст, заковал очи в страниците в захлас, докато една японка стоеше точно до него и гледаше навън през прозорците на влака. Може би го беше забелязала, може би не. Номури си помисли, че войната между половете в тази страна определено имаше правила, различни от онези, с които бе възпитан. Прогони мисълта. В крайна сметка тя не беше част от мисията му — нещо, за което скоро щеше да разбере, че се лъже.

Изобщо не забеляза силуета. Както си стоеше в третия вагон на влака близо до задната врата, хванал се за лоста отгоре и четящ вестник, той даже не усети и пъхването на плика в джоба на балтона му. Винаги беше така — на обичайното място балтонът ставаше едва доловимо по-тежък. Веднъж се обърна да се огледа, но не видя нищо. По дяволите, бе се присъединил към по-добрия отбор!

След осемнадесет минути влакът навлезе в терминала и хората бликнаха от него като хоризонтална лавина, избухваща към просторната гара. Чиновникът на три метра от него мушна „илюстрирания роман“ в куфарчето си и се отправи към службата с обичайната безизразна осанка, несъмнено прикривайки свои си мисли. Номури тръгна в своята посока, като закопчаваше балтона си и се питаше какви ли са новите указания.

— Президентът знае ли?

Райън поклати глава.

— Още не.

— Мислиш ли, че трябва да узнае? — попита Мери Пат.

— Когато му дойде времето.

— Не ми харесва да излагам на опасност служителите си за…

— Опасност? — възкликна Джак. — Искам от него да допълни информацията, а не да влиза в контакт и да се разкрие. От бележките по случая, които видях дотук, си правя извода, че трябва само да зададе един допълнителен въпрос и освен ако съблекалните им не са различни от нашите, това изобщо не би трябвало да го застраши.

— Знаеш какво имам предвид — отбеляза заместник-директорката на Оперативния и разтърка очи. Денят беше уморителен, а и се тревожеше за агентите си. Всеки добър заместник-директор се притесняваше, а тя бе и майка, арестувана веднъж от Второ главно управление на КГБ.

Операция САНДАЛОВО ДЪРВО започна съвсем невинно, ако за разузнавателна операция на чужда земя можеше изобщо да се използва тази дума. Предишната операция била съвместно начинание на ФБР и ЦРУ и наистина се оказала голяма издънка: американски гражданин бил задържан от японската полиция за притежание на инструменти за обир… плюс дипломатически паспорт, който точно в този случай бил по-скоро пречка, отколкото помощ. Вестниците го отразиха слабо. За щастие медиите не бяха схванали добре за какво е цялата патаклама. Някои хора купуваха информация, други продаваха информация. Върху папките с нея често беше надраскано „поверително“ или нещо по-засекретяващо, а крайният ефект бе нараняване на американските интереси, каквито и да бяха те.

— Колко е добър? — попита Джак.

Лицето на Мери Пат се поотпусна.

— Много. Момчето е родено за това. Учи се как да се смеси с останалите, създава база от хора, които може да използва за основна информация. Уредихме му собствен офис. Даже ни докарва добра печалба. Инструкциите му са да бъде много предпазлив — изтъкна госпожа Фоли за пореден път.

— Чух те, МП — каза Райън уморено. — Но ако това е истина…

— Зная, Джак. И на мен не ми харесват данните, които Мъри ми изпрати.

— Вярваш ли им? — попита той, като се чудеше каква реакция ще последва.

— Да, вярвам, Мъри също… Ако получим информация по въпроса, тогава какво?

— Тогава отивам при президента и може би ще изтеглим всички, които поискат.

— Няма да рискувам Номури по този начин! — настоя тя с като че ли твърде висок тон.

— Господи, Мери Пат, изобщо не съм и очаквал. Ей, аз също съм уморен. Чуваш ли?

— Значи искаш да вкарам там друг екип, а той само да открие нужното вместо тях?

— Операцията си е твоя, разбираш ли? Ще ти казвам какво да направиш, но не и как. Горе главата, МП. — С тези думи съветникът по националната сигурност си спечели една разкривена усмивка и полуизвинение.

— Съжалявам, Джак. Все забравям, че си нов на този етаж.

— Химикалите имат различни промишлени приложения — обясняваше руският полковник на американския си колега.

— Браво. Нашите можем единствено да ги изгорим, а пушекът ще те убие. — Разбира се, изгорелите ракетни газове от течното гориво също не бяха с дъх на пролет, ала строго погледнато, те наистина бяха промишлени химикали с разнообразни други приложения.

Докато те наблюдаваха, техници извиха един маркуч от правата тръба край ракетния „пускатель“ (руската дума за „силоз“) до камиона, който щеше да откара последния азотен тетраоксид в някакъв химически завод. Долу друга приставка към ракетното тяло поемаше още един маркуч, впомпващ газ под налягане в горната част на пълния с окислител резервоар за по-добро изкарване на разяждащия химикал. Върхът на ракетата беше тъп. Американците виждаха къде е било приспособлението за закрепване на бойната глава, но тя вече беше демонтирана и сега се намираше на друг камион, предхождан от два бронетранспортьора БТР-70 и следван от още три, на път за мястото, където бойните глави можеха да бъдат обезвредени преди пълното им разглобяване. Америка купуваше плутония. Тритият от бойните глави щеше да остане в Русия, вероятно за да бъде продаден в крайна сметка открито и да свърши на циферблатите на часовници и инструменти. Пазарната цена на трития бе около петдесет хиляди долара за грам и продажбата му щеше да донесе хубавичка печалба на руснаците. Американецът сметна, че може би затова руските му колеги действаха така експедитивно.

Това бе първият силоз на ракета SS-19, който щеше да бъде деактивиран от 53-и стратегически ракетен полк. Беше едновременно същото и различно от деактивирането на американските силози под надзора на руснаците. И в двата случая ставаше дума за същата маса железобетон, макар че тази се намираше в гора, докато всички американски силози бяха на открито — различни схващания за сигурността на местоположението. Климатът не се различаваше много. В Северна Дакота беше по-ветровито поради откритите пространства. Средната температура бе незначително по-ниска в Русия, което се компенсираше от ледения вятър в прерията. Своевременно кранът на тръбата беше завъртян, маркучът отстранен и камионът потегли.

— Имате ли нещо против да надникна? — попита полковникът от Военновъздушните сили на САЩ.

— Моля. — Руският командир на стратегическите ракетни части махна към откритата дупка. Дори му подаде един голям фенер. Сега беше негов ред да се смее.

„Копеле такова!“ — искаше да възкликне полковник Андрю Малкълм. На дъното на този „пускатель“ имаше заледено езерце. Преценката на разузнаването отново бе погрешна. Кой би повярвал?

— Като подкрепление ли? — попита Динг.

— Може би само ще разглеждате забележителности — каза им госпожа Фоли и почти си повярва.

— Ще ни осведомиш ли подробно за мисията? — попита Джон Кларк делово. В крайна сметка сам си беше виновен, след като с Динг се бяха превърнали в един от най-добрите оперативни екипи на Управлението. Той хвърли поглед към партньора си. Момчето напредна много за пет години. Дипломира се в колежа и скоро щеше да стане магистър по международни отношения, не какво да е. Работата на Чавес вероятно би докарала на преподавателите му сърдечен удар, тъй като представата им за международни връзки не включваше преебаването на други нации — шега, която Доминго Чавес сам измисли в прашните равнини на Африка, докато четеше историческа книга за един от семинарите си. Още не се бе научил да прикрива емоциите си, тъй като все още притежаваше част от наследената пламенна природа, макар че Кларк се чудеше дали всичко не е преструване за пред Фермата и други места. Във всяка организация отделният служител трябваше да има „служебна репутация“. Джон си имаше своята. Хората говореха за него шепнешком с глупавото убеждение, че прякорите и клюките никога няма да стигнат до ушите му. Динг също искаше да си спечели репутация. Е, това беше нормално.

— Снимки? — попита Чавес тихо, след което ги взе от ръката на госпожа Фоли. Бяха шест. Проучи ги всичките, като ги подаваше една по една на шефа си. Младшият агент задържа гласа си спокоен, ала позволи изражението му да издаде неговото отвращение. — А ако Номури открие лицето и адреса, тогава какво?

— Вие двамата влизате в контакт с нея и я питате дали би искала безплатен самолетен билет за дома — отговори заместник-директорът на оперативния отдел, без да добави, че щеше да последва и обширен разпит. Всъщност ЦРУ не даваше нищо безплатно.

— Прикритие? — поинтересува се Джон.

— Не сме решили още. Преди да тръгнете, трябва да поработим върху езиковите ви умения.

— Може би в Монтерей? — Чавес се усмихна. Това бе вероятно най-приятното местенце в Америка, особено по това време на годината.

— Две седмици пълно задълбочаване. Отлитате тази вечер. Учител ще ви бъде човек на име Олег Юриевич Лялин, майор от КГБ, минал към нас неотдавна. Всъщност там той поддържаше мрежа, наречена БОДИЛ. Той е човекът, подал информацията, заради която ти и Динг подслушвахте пътническия самолет…

— Уха! — възкликна Чавес. — Ако не беше той…

Госпожа Фоли кимна, доволна, че той направи връзката толкова бързо.

— Точно така. Той има много хубава къща с изглед към морето. Оказа се, че дяволски добре му се удава да преподава езика, може би защото самият той е трябвало да го научи. — Сделката излезе много изгодна за ЦРУ. След разпита Лялин се зае с творческа работа в езиковата школа на въоръжените сили, където заплатата му се даваше от Министерството на отбраната. — Както и да е, когато бъдете в състояние да си поръчате обяд и да намерите тоалетната на местния език, ние ще сме готови с фалшивите паспорти.

Кларк се усмихна и се изправи, разбрал знака, че е време да си вървят.

— Тогава да се връщаме на работа.

— Да защитаваме Америка — отбеляза Динг с усмивка, докато оставяше снимките на бюрото на госпожа Фоли, сигурен, че в действителност дългът да защитава родината си е вече част от миналото.

Кларк чу забележката и също я прие като шега, докато не го връхлетяха спомени, които изтриха изражението от лицето му.

Вината не беше тяхна. Просто въпрос на конкретни условия. С население, четири пъти по-голямо от това на САЩ, и с едва една трета от площта им, те трябваше да сторят нещо. Хората се нуждаеха от работа, продукти и възможност да имат нещата, които всеки по света искаше. Виждаха ги на телевизионните приемници, които, изглежда, се намираха дори там, където цареше безработица, а понеже ги виждаха, настояваха за възможност да ги получат. Съвсем просто. Човек не можеше да каже „не“ на деветстотин милиона души.

Определено не можеше, ако е един от тях. Вицеадмирал В. К. Чандраската седеше в кожения си стол на командния мостик на самолетоносача „Вираат“. Задълженията му, посочени и в професионалната му клетва, бяха да изпълнява заповедите на правителството си, ала по-голям дълг имаше към народа. Нямаше нужда да отива по-далеч от собствения си мостик, за да го види: ръководният персонал и особено матросите бяха най-доброто, което родината му можеше да създаде. Те бяха най-вече свързочници и старшини, изоставили всичко на субконтинента в полза на този нов живот, и полагаха големи усилия да се справят добре, защото колкото и мизерно да беше заплащането, то бе за предпочитане пред връхлитащите ги икономически промени в страна, където процентът на безработицата се колебае между 20 и 25. Само за да може родината му сама да задоволява нуждите от храна, трябваше да минат… Колко? Двадесет и пет години. Дори това бе постигнато едва с дадените им като подаяние сортове, продукт на западната агронаука, чийто успех все още тормозеше много умове — сякаш отечеството му, древно и мъдро, не можеше само да кове съдбините си. Даже успешното подаяние можеше да е бреме за духа на нацията. И сега какво? Най-сетне икономиката на страната му се съвземаше бързо, но вече достигаше лимита си. Индия се нуждаеше от допълнителни ресурси, обаче най-вече й трябваше пространство, а то бе ограничено. На север от родината му се издигаше най-внушителният в света планински масив. На изток се намираше Бангладеш, който имаше повече проблеми дори от тях. На запад беше Пакистан: също пренаселен, а и стар религиозен враг. Война с него можеше реално да доведе до нежелано отрязване на петролните доставки на страната му от ислямските общности в Персийския залив.

„Какъв лош късмет!“ — помисли си вицеадмиралът, сетне взе очилата си и огледа флотилията, понеже си нямаше друга работа в момента. Ако не предприемеха нищо, най-доброто, на което можеше да се надява родината му, бе да не остане в пълен застой. Ако насочеха вниманието си навън и активно затърсеха пространство… Ала според „новия световен ред“ не можеха да го сторят. На Индия й беше отказано участие в надпреварата за величие от същите нации, които бяха участвали в нея и после я прекратиха, да не би и други да ги настигнат.

Доказателството бе пред него. Неговият флот, един от най-могъщите в света, построен, екипиран и обучен на безбожно висока цена, плаваше в един от седемте световни океана (единствения, кръстен на държава), и дори тук беше втора сила, подчинена на част от американските военноморски сили. Това дразнеше дори повече от другото. Америка бе тази, която казваше на страната му какво може да прави и какво не. Америка, чиято история съществуваше от едва двеста години. Парвенюта. Бяха ли воювали те с Александър Македонски или с великия Хан? Целта на „изследователските“ пътешествия на Европа била да достигнат именно неговата страна, а този случайно открит материк сега отказваше да признае величието, силата и правотата на древната родина на адмирала. Да, той прикриваше много зад уж професионалната си незаангажираност, докато останалият ръководен персонал щъкаше нагоре-надолу.

— Засечен радар, координати едно-три-пет, дистанция двеста километра — обяви някакъв говорител. — Приближава се към нас, скорост петстотин възла.

Вицеадмиралът се обърна към оперативния командир на флотилията и кимна. Капитан I ранг Мехта вдигна слушалката и заговори. Неговият флот беше встрани от нормалните морски и въздушни търговски маршрути и часът му подсказваше чия щеше да е засечената следа. На четири американски изтребителя „Хорнет“ F-18E от единия от американските самолетоносачи на югоизток. Те идваха всеки ден, сутрин и следобед, а понякога и посред нощ, за да покажат, че могат да правят дори това. Да го уведомят, че американците знаят местоположението му и да му напомнят, че той не знае и не би могъл да узнае тяхното.

Миг по-късно чу запалването на моторите на два от неговите изтребители „Хариър“. Самолетите бяха хубави и скъпи, но не бяха равностойни на приближаващите американци. Днес щеше да прати четири, два от „Вираат“ и два от „Викрант“, за да пресрещнат вероятно четирите американски „Хорнет“, и пилотите щяха да си помахат и да си кимнат в уж добро настроение, което обаче щеше да е двустранна лъжа.

— Можем да включим зенитните си ракети земя-въздух и да им покажем, че тази игра започва да ни писва — предложи тихо капитан Мехта.

Адмиралът поклати глава.

— Не. Те знаят малко за ракетните ни системи земя-въздух и няма да им помагаме с нищо доброволно. — Точните радарни честоти на индийците, мощността на импулсите и схемите на повтаряне не бяха общодостъпна информация, а американските разузнавателни служби вероятно изобщо не си бяха правили труда да ги откриват. Тоест американците може би нямаше да са в състояние да заглушат или да измамят системите му; вероятно можеха, обаче нямаше да са сигурни, и точно липсата на сигурност щеше да ги притесни. Не беше кой знае какъв коз, но в сегашната ръка на Чандраската нямаше по-добър. Вицеадмиралът отпи от чая си, като се стараеше да покаже невъзмутимата си природа. — Не, ще обърнем внимание на приближаването им, ще ги посрещнем дружелюбно и ще ги оставим да си вървят по пътя.

Мехта кимна и се отдалечи, без изобщо да изрази растящия си гняв. Той отговаряше за операциите на флотилията и негова бе задачата да представи план за победа над американския флот, появеше ли се такава необходимост. Фактът, че тази задача беше практически невъзможна, не облекчаваше дълга му да я изпълни и едва ли имаше нещо чудно, че му личеше преумората, дължаща се на това положение. Чандраската остави чашата, за да наблюдава как хариърите се отделят от силно наклонената палуба и се стрелват във въздуха.

— Как го приемат пилотите? — попита адмиралът своя въздушен командир.

— Започват да се обезсърчават, но представянето им дотук е отлично.

Отговорът бе даден с гордост, доколкото това е възможно. Летците му бяха страхотни. Адмиралът често се хранеше заедно с тях и черпеше кураж от гордите изражения в кабината за инструктаж. Те бяха свестни младежи, всеки един от тях равностоен на който и да е летец-изтребител в света. Нещо повече, те горяха от нетърпение да го покажат.

Целият индийски флот обаче разполагаше едва с четиридесет и три изтребителя „Хариър“ FRS 51. Само тридесет бяха в открито море на „Вираат“ и „Викрант“, а това не се равняваше нито на броя, нито на способностите на палубните самолети на един-единствен американски самолетоносач. „И то само защото те са влезли първи в надпреварата, спечелили са я и после са обявили игрите за закрити“ — каза си Чандраската, докато слушаше бърборенето на летците си по една от откритите честоти. Просто не беше честно.

— И какво искаш да ми кажеш? — попита Джак.

— Било е измама — отговори Роби. — Тези ракети трябва да се поддържат интензивно. И познай какво: ремонт не е имало изобщо през последните две-три години. Анди Малкълм се обади тази вечер по сателитната си връзка. Имало е вода на дъното на дупката, която е оглеждал днес.

— Е?

— Все забравям, че си градско момче. — Той се ухили глупаво като овца или по-скоро като вълк с овчи кожух. — Като изкопаеш дупка в земята, рано или късно тя се напълва с вода, нали? Ако държиш нещо ценно в дупката, най-добре е да изпомпваш водата. Наличието на такава на дъното на силоза означава, че не са го правили постоянно. Означава, че в дупката има водни пари, влажност… и корозия.

Крушката в ума му светна.

— Искаш да кажеш, че ракетите…

— … вероятно не биха излетели дори ако те поискат. Корозия е това! Може би птичките са мъртви, защото да ги поправят, след като веднъж са се развалили, е вятър работа. Както и да е — каза Джексън и хвърли тънката папка на бюрото на Райън, — такава е преценката на J-3, оперативния отдел.

— Ами J-2? — попита Джак, като имаше предвид разузнавателния отдел в Обединения комитет на началник-щабовете.

— Никога не са го вярвали, но се надявам сега да повярват, ако отворим достатъчно дупки и видим едно и също. Що се отнася до мен… — Адмирал Джексън сви рамене. — Предполагам, че щом дядо Иван ни позволява да видим това в силоз номер едно, ще открием съвсем същото навсякъде. Просто вече изобщо не им дреме.

Разузнавателните данни идват от много източници и „хитреци“ като Джексън често се оказваха най-добрите от всички. За разлика от разузнавачите, чиято работа бе да преценят способностите на другата страна почти винаги само на теория, Джексън беше човек, чийто интерес към оръжията ги караше да действат. А от неоспорим опит той знаеше, че да ги използваш изискваше много повече, отколкото да ги гледаш.

— Помниш ли, когато си мислехме, че са високи три метра?

— Никога не съм го мислел, но и един дребосък с оръжие пак може да ти съсипе деня — напомни Роби на приятеля си. — И така, колко мангизи изкрънкаха от нас?

— Пет големи.

— Хубава сделка. Парите в наличност от държавните ни данъци. Току-що платихме на руснаците пет милиарда долара, за да „деактивират“ ракети, които не биха могли да напуснат силозите, освен ако първо не се взривят ядрените глави. Баснословна цена, доктор Райън.

— Парите им трябват, Роб.

— На мен също бе, човек. Момче, аз си съдирам задника, за да получа достатъчно реактивни двигатели, които да държат самолетите ни във въздуха. — Често хората не разбираха, че всеки кораб във флота и всеки танков батальон в армията трябваше да се съобразява с бюджета. Макар че командирите не си водеха счетоводна книга, всеки заемаше фиксирано количество изчерпаеми припаси — гориво, оръжия, резервни части, дори храна при бойните кораби, — с които трябваше да изтраят цяла година. Беше нещо до болка познато военен кораб да стои завързан за кея в края на отчетната година, понеже не е останало нищо, с което да се движи. Щом това се случваше, значи някъде оставаше несвършена работа, значи някой екипаж оставаше необучен. Пентагонът беше направо уникален в качеството си на федерална институция, от която се очаква да преживява с фиксиран и често намаляващ бюджет. — От колко по-малка паница очакваш да ядем?

— Нали му казвам, Роб? Председателят…

— Да си остане между нас, но председателят смята, че операциите са нещо, което хирурзите правят в болницата. Ако ме цитираш, край на уроците по голф.

— Колко пари трябват, за да бъдат руснаците извън играта? — попита Джак, като се чудеше дали Роби ще се поуспокои.

— Не чак толкова, колкото загубихме от съкращения. В случай че не си забелязал, флотът ми все още е разтеглен като ластик и си вършим работата с четиридесет процента по-малко кораби. Океанът не се е смалил, нали? Признавам, армията е по-добре, ама ВВС не са, а военноморските части още го духат, въпреки че именно те са основният ни ответен тим за следващия път, когато момченцата и момиченцата от Държавния департамент се издънят.

— Проповядваш на свещеника, Роб.

— Не е само това, Джак. Разкъсваме и хората. Колкото по-малко кораби, толкова по-дълго те трябва да стоят далеч от къщи. Колкото по-дълго са далеч от дома, толкова по-дебели са сметките за поддръжка. Също като в онези лоши времена в края на седемдесетте. Започваме да губим хора. Мъчно можеш да накараш човек да не бъде заедно с жена си и децата толкова дълго. В авиацията му викаме „навлизане в наказателното поле“. Щом загубиш опитни хора, сметките ти за обучение скачат. Губиш бойна ефективност, какъвто ще път да избереш — продължаваше Роби, вече говорейки като адмирал.

— Слушай, Роб, наскоро изнесох същата реч в другото крило на сградата. Правя за теб каквото мога — отвърна му Джак като висш правителствен служител. Сетне двамата стари приятели си размениха по един поглед.

— И двамата сме дърти изкуфелници.

— Мина много време, откак бяхме във факултета — подметна Райън. Гласът му премина почти в шепот: — Аз преподавах история, а ти всяка вечер падаше на колене пред Бога, за да изцери крака ти.

— Трябваше да го правя по-често. В коляното ми се обажда артрит — рече Роби. — Имам авиаторски медицински преглед след девет месеца. Сещаш се, нали?

— Негодност?

— И то завинаги. — Джексън кимна осъзнаващо.

Райън знаеше какво точно означава това. За човек, вдигал изтребители от самолетоносачи повече от двадесет години, то бе жестокото осъзнаване, че старостта е дошла. Повече не можеше да си играе с момчетата. Можеш да се измъкнеш, като обясниш белите си косми с неблагоприятни гени, ала негодност значеше, че трябва да свалиш пилотския си гащеризон, да окачиш шлема и да признаеш, че вече не те бива за единственото нещо, за което си копнял от десетгодишен и в което си блестял почти целия си съзнателен живот. Най-горчиви щяха да са спомените му за нещата, които е казал като лейтенант по адрес на старите летци от времето на младостта си. За скритите самодоволни усмивки, за многозначителните погледи, разменени с другите новобранци. Никой от тях не беше очаквал, че ще ги сполети същото.

— Роб, на много добри кадри никога не им се случва да бъдат проучени за командване на ескадра. След двадесет години те все още са с чин капитан III ранг и свършват като разносвачи на въздушната държавна поща, работещи нощна смяна.

— И правят добри пари от това.

— Избра ли си вече ковчег?

Шегата промени настроението. Джексън вдигна поглед и се ухили.

— Мамка му! Ако не мога да танцувам, поне още мога да гледам. Пак ти казвам, приятел: ако искаш да проведем всичките хубавички операции, които планираме в моето отделче, ще ни трябва помощ от сградите на този бряг на река Потомак. Майк Дъбро се справя страхотно, докато все едно лепи тапети с една ръка, но той и войниците му също имат предели, нали го съзнаваш?

— Добре, адмирале, обещавам ти следното: когато ти дойде времето да получиш бойната си група, ще има такава. — Не беше кой знае какво обещание, но и двамата знаеха, че по-добро не можеше да му предложи.

Тя беше номер пет. Странното бе… „По дяволите!“ — помисли си Мъри в кабинета, намиращ се на шест пресечки от Белия дом. Всичко беше странно, а ходът на следствието го безпокоеше най-силно. Заедно с екипа си разпита няколко жени, които признаха (някои засрамено, други без явна емоционална съпричастност, а трети с гордост и чувство за хумор), че са легнали с Ед Килти, обаче пет от тях не го направили съвсем доброволно. При тази жена, оказала се последна, наркотиците са били допълнителен фактор и тя изпитваше прикриван срам, чувстваше, че сама е паднала в капана.

— И така? — попита Бил Шоу в края на изморителния и за него ден.

— Ами случаят е солиден. Сега разполагаме с пет известни жертви, четири от тях живи. Две могат да свидетелстват за изнасилване във всеки съд, който познавам. В това число не влиза Лиса Беринджър. Другите две сочат използването на наркотици на федерална територия. Те използват почти едни и същи думи, разпознават етикета на бутилката с бренди, последствията, всичко.

— Добри свидетели ли са? — попита директорът на ФБР.

— Според очакванията при такива случаи. Време е да го задвижим — добави Мъри.

Шоу кимна разбиращо. Скоро щеше да започне изтичане на информация. Просто не можеш да водиш тайно разследване прекалено дълго даже и при най-добрите обстоятелства. Част от хората, които разпитваш, ще останат верни на набелязаната личност. И колкото и внимателно да формулираш встъпителните въпроси, те ще използват нужното неголямо въображение, за да разкрият естеството на проучването, често защото сами го подозират. После тези мними свидетели ще си направят труда да се свържат с набелязаното лице, за да го предупредят — било защото са убедени в невинността му, било понеже се надяват да извлекат лична изгода. Престъпник или не, вицепрезидентът имаше значителна политическа власт и все още можеше да направи неохотно големи подаръци на онези, спечелили благоразположението му. В друго време ФБР можеше да не стигне толкова далеч. Самият президент или дори министърът на правосъдието щяха да отправят скрито предупреждение и някои висши служители сами щяха да издирят жертвите и да предложат един или друг вид обезщетение, което в много случаи би свършило работа. В крайна сметка единствената причина да стигнат дотук беше, че ФБР разполагаше с разрешението на президента, съдействието на министъра на правосъдието и различна законна и морална атмосфера за работа.

— Веднага щом говориш с председателя…

Мъри кимна.

— Да, със същия успех можем да направим пресконференция и да оповестим едно по едно доказателствата си. — Разбира се, те не можеха да го направят. Веднъж щом основните им доказателства бъдеха предоставени на политически фигури (в този случай на председателя и член на най-голямата партия в конгресната юридическа комисия), те веднага щяха да се разчуят. Единственото, което наистина щеше да зависи от Мъри и екипа му, бе изборът по кое време да стане всичко. Ако беше достатъчно късно, новината нямаше да излезе в сутрешните вестници, с което щяха да си навлекат гнева на редакторите от „Вашингтон пост“ и „Ню Йорк таймс“. Бюрото трябваше да спазва строго правилата. Не биваше да изтича нищо, тъй като ставаше дума за криминално следствие и правата на обвиняемия трябваше да се пазят така ревностно (а всъщност и повече), както тези на жертвите, за да не би евентуалното дело да бъде опорочено.

— Ще го направим тук, Дан — взе решение Шоу. — Ще помоля министъра на правосъдието да се обади и да насрочи срещата. Може би така информацията няма да се разчуе още известно време. Какво точно каза президентът онзи ден?

— Той е доблестен човек — заяви помощникът на Шоу, като използва често срещана похвала за ФБР. — Каза: „Престъплението си е престъпление.“ — Президентът нареди също да подходят към случая възможно „най-прикрито“, но това се очакваше.

— Чудесно. Лично ще го уведомя какво правим по въпроса.

Както обикновено, Номури направо се захвана за работа. Правеше обичайното си вечерно посещение на тази обществена баня с тази група чиновници — вероятно бе получил най-чистата задача в ЦРУ. Това беше и един от най-хубавите начини за получаване на информация, на които някога се бе натъквал, а още по-хубав го правеше фактът, че остана за голямото шише саке, което сега стоеше полупразно на ръба на дървеното басейнче.

— Ще ми се да не беше ми казвал за кръглите й очи — рече Номури, сам затворил очи и седнал в обичайния си ъгъл, позволявайки на тялото си да поеме обгръщащата го топлина от водата. При четиридесет и два градуса беше достатъчно горещо, за да падне кръвното налягане и да се предизвика еуфория. Трябваше да се прибави и въздействието на алкохола. Много японци имат генетична аномалия, наричана на Запад „ориенталска руменина“ или при по-голяма етническа толерантност — „патологично пиянство“. Всъщност то представлява ензимно смущение и означава, че при сравнително малко количество поет алкохол ефектът е голям. Това за щастие беше черта, която семейството на Номури не споделяше.

— Защо? — попита Казуо Таока от отсрещния ъгъл.

— Защото сега тази гайджин, магьосницата му, не ми излиза от ума! — отвърна Номури добродушно. Едно от другите последствия от банята бе интимната сърдечност. Мъжът до агента от ЦРУ разроши грубо главата му и се разсмя, а останалите от компанията се присъединиха.

— Аха, и сега искаш да чуеш още, нали? — Номури нямаше нужда да поглежда. Мъжът, чието тяло се опираше в неговото, се приведе с интерес напред. Останалите със сигурност щяха да го последват. — Знаеш ли, беше прав. Стъпалата им са прекалено големи, циците също, но обноските им… Да, това могат да го научат криво-ляво.

— Караш ни да чакаме ли? — попита друг член на компанията, като се престори на ужасно разгневен.

— Не цените ли драмата? — Последва весел хоров смях. — Е, вярно, циците й са твърде големи, за да е истинска красавица, ама всички трябва да правим жертви в живота, а пък и честно казано, виждал съм и по-лоши уродливости.

„Какъв добър разказвач!“ — помисли си Номури. Имаше дарба. След секунда чу шум от изваждането на коркова тапа, след което един мъж пак напълни чашките. В действителност пиенето беше забранено в обществената баня по здравословни причини, ала, нетипично за страната, тази наредба масово се пренебрегваше. Номури посегна за чашата си с все още затворени очи и се постара хубаво да запечати образа в паметта си, като замаскира действието си с блажена усмивка, траеща, докато над пушещата повърхност на водата се разменяха още подробности. Описанието стана по-конкретно и пасваше все по-точно със снимката и другите детайли, дадени му в ранния сутрешен влак. Все още нямаше нищо окончателно. Всяко едно от хиляди момичета можеше да отговаря на описанието, пък и Номури не беше особено възмутен от събитието. В едно или друго отношение тя е поела своите рискове, но бе американска гражданка и ако можеше да й се помогне, щеше да го направи. Това изглеждаше незначително отклонение от основната му задача, ала ако не друго, то го подтикна да зададе въпрос, който щеше да го накара да изглежда дори повече член на тази група хора. Следователно така ставаше по-вероятно да изкопчи от тях важна информация по-късно.

— Нямаме избор — каза един мъж в друга подобна баня, не много далеч оттам. — Трябва ни помощта ви.

Останалите петима мъже си помислиха, че няма нищо неочаквано. Въпросът беше просто кой ще се разори. Съдбата реши да са този човек и фирмата му. Това не намаляваше срама му, че е принуден да моли за помощ, и останалите почувстваха неговата болка, макар външно да показваше само безстрастни добри обноски. Всъщност мъжете, които го слушаха, изпитаха и нещо друго: страх. След като веднъж се бе случило, сега щеше да е много по-лесно да се повтори. Кой ли щеше да е следващият?

По принцип нямаше по-сигурно място за инвестиране от недвижимата собственост, от истинските недвижими имоти с физическо покритие. Нещо, което можеш да пипнеш и усетиш, където можеш да строиш и живееш и което другите могат да видят и оценят. Въпреки че в Япония имаше постоянни усилия да се създаде достатъчно нова земя за строенето на нови летища например, основното правило важеше тук така, както и другаде: имаше смисъл да се купува земя, понеже наличността на недвижими имоти бе ограничена и поради това цената им нямаше да падне.

В Япония обаче тази истина беше изкривена от уникалните местни условия. Политиката за използване на земята в страната бе опорочена от прекомерната власт на дребните собственици на обработваеми площи и нямаше нищо необичайно да видиш малко парче земя в средата на предградийна обстановка, предназначена за отглеждането на четвърт хектар зеленчуци. Поначало малка (цялата държава беше горе-долу с размерите на Калифорния и заселена с приблизително половината жители на САЩ), страната им беше още по-претъпкана поради факта, че нямаше много орни площи. И тъй като на годните за оран земи хората могат също да живеят по-лесно, мнозинството от населението беше допълнително концентрирано в шепа големи и гъсто населени градове, където цените на недвижимите имоти ставаха още по-високи. Удивителният резултат от тези привидно нормални факти бе, че търговската недвижима собственост само в Токио имаше по-голяма „балансова“ стойност от тази на всичката земя в четиридесет и осемте свързани непосредствено американски щати. Имаше нещо дори по-удивително: тази абсурдна измислица се приемаше от всички, сякаш имаше нещо логично в нея, докато всъщност беше точно толкова ненормално изкуствена, колкото манията по холандските лалета през седемнадесети век.

Ала както и в Америка, в крайна сметка какво бе националната икономика освен едно колективно вярване? Или поне така смятаха всички от цяло едно поколение. Икономичните японски граждани спестяваха голям процент от доходите си. Тези спестявания влизаха в банките в такива огромни количества, че наличният капитал за заеми беше почти също толкова голям. Като следствие лихвените проценти за тези заеми бяха съответно ниски и позволяваха на предприятията да купуват земя и да строят въпреки цените, които навсякъде другаде по света щяха да бъдат нещо средно между безбожни и невъзможни. Както всеки изкуствен ценови шок, явлението имаше опасни последици. Надутата балансова стойност на притежаваните недвижими имоти се използваше като допълнителна гаранция за други заеми и като залог за пакети от акции, купени с минимална печалба. С течение на времето уж интелигентни и далновидни бизнесмени в действителност бяха изградили сложна сграда от карти, за чиято основа служеше убеждението, че столицата Токио има по-голяма истинска стойност от цяла Америка, простираща се между Бангор и Сан Диего. (Допълнителна последица от това бе представата за стойността на недвижимата собственост, която повече от всичко друго убеди японските бизнесмени, че американските недвижими имоти, изглеждащи в края на краищата съвсем същите като тези в родината им, не може да не струваха повече, отколкото глупавите американци им искаха.) В началото на деветдесетте се появиха тревожни мисли. Резкият спад на японската фондова борса заплаши да наложи допълнителни изисквания за големите сделки с малка печалба и накара някои бизнесмени да обмислят продажба на притежаваните имоти, за да избягнат провал. Тогава дойде шокиращото, ала неизненадващо осъзнаване, че никой не иска да плати балансовата стойност на парцел земя и че макар всички да я приемат на теория, в действителност да се плати общоприетата цена не е… хм, страшно реалистично. В резултат на това единствената карта, крепяща цялата постройка, тихомълком беше отстранена от основата на конструкцията и се чакаше само лек полъх на вятъра, за да може всичко да рухне — възможност, преднамерено пренебрегвана в разговорите между висшите ръководни кадри.

Досега.

Седналите в басейна мъже бяха приятели и колеги от много години и след спокойното и достойно признание на Козо Мацуда за сегашните парични затруднения на компанията му всички съзряха общата катастрофа на хоризонта, който внезапно се оказа много по-близо, отколкото очакваха само два часа по-рано. Присъстващите банкери можеха да предложат заеми, ала лихвените проценти сега бяха по-високи. Индустриалците можеха да предложат услуги, но те щяха да повлияят на минималните печалби от операциите им и щяха да имат неблагоприятен ефект върху вече колебливите цени на акциите им. Да, те можеха да спасят приятеля си от фалиране, съпътствано в тяхното общество от личен позор, който щеше завинаги да го отстрани от тази задушевна компания. Ако не го стореха, щеше да му се наложи да използва „най-добрата“ си възможност и да заложи безшумно част от административните си сгради на пазара, като тайно се надява, че някой ще ги купи на цена, близка до общоприетата. Нямаше обаче голяма вероятност (знаеха го, и самите те не биха поискали да го направят), а ако се разбереше, че „балансовата стойност“ е не по-малко въображаема от писанията на Жул Верн, те също биха пострадали. Щеше да се наложи банкерите да признаят, че сигурността на заемите им, а оттук и сигурността на парите на техните вложители също е празна измислица. Щеше да се разбере, че едно солидно количество „истински“ пари, което може да се възприеме само като цифра, е изчезнало като по някаква зла магия. Поради всички тези причини те щяха да направят нужното, щяха да помогнат на Мацуда и фирмата му (срещу съответните отстъпки, разбира се), като прикрият парите, нужни му за неговите операции.

Проблемът беше, че макар да можеха да го направят веднъж, може би два или дори три пъти, скоро събитията щяха да се изсипят като водопад и да тръгнат рязко по инерция и щеше да дойде мигът, в който те нямаше да могат да направят необходимото, за да задържат къщичката от карти. Човек трудно можеше да си представи последствията.

И шестимата забиха погледи във водата, неспособни да погледнат другите в очите, понеже обществото им не позволяваше на мъжете да споделят страха, а всички изпитваха именно страх. В края на краищата те носеха отговорност. Техните корпорации бяха изцяло в ръцете им, управлявани авторитарно като авоарите на Дж. П. Морган[1]. Контролът им бе придружен от разточителен начин на живот, необятна индивидуална власт и най-сетне пълна лична отговорност. В крайна сметка всички решения са били техни. И ако са били погрешни, тогава те носеха отговорността пред общество, в което публичният неуспех е мъчителен като смъртта.

— Ямата-сан е прав — промълви един от банкерите, без да помръдне тялото си. — Сбърках, че оспорих мнението му.

Възхитени от смелостта му и сякаш в един глас, останалите кимнаха и прошепнаха:

— Хай.

Сетне се обади друг:

— Трябва да му поискаме съвет.

Заводът работеше на две трескави смени — толкова популярен беше продуктът му. Разположена сред възвишенията на Кентъки, единичната сграда заемаше към четиристотин декара и бе заобиколена на свой ред от паркинг за работниците и друг за продуктите, с товарителница за камиони и такава за влакове.

Водещият нов автомобил на американските и японските пазари „Креста“ бе кръстен на състезанието с тобогани в Сейнт Мориц в Швейцария, където леко пийналият началник на японска автомобилна компания приел предизвикателството да си опита късмета с една от измамливо простите шейни. Той се стрелнал надолу по трасето, само че загубил контрол на коварния завой Шатълкок, превърнал се в снаряд и така си изкълчил хълбока. За да почете пистата, дала му заслужен урок по смиреност, в местната спешна клиника той решил да увековечи преживяването си чрез нова кола, представляваща по това време само поредица от чертежи и детайли.

Както почти всичко, създадено от японската автоиндустрия, „Креста“ бе шедьовър на техниката. С общодостъпна цена и предно предаване, свързано със спортен, икономичен шестнайсетклапанов двигател с четири цилиндъра, тя побираше двама възрастни отпред и безпроблемно две-три деца отзад и беше станала за нула време както кола на годината в класацията на „Мотър тренд“, така и спасител за японския производител, за когото цели три години продажбите намалявали поради възродителните усилия на Детройт да си възвърне американския пазар. Като единствения много популярен автомобил за млади хора със семейства той бе „затрупан“ от оферти и се произвеждаше от двете страни на Тихия океан, за да отговори на повсеместното търсене.

Този завод, построен на петдесетина километра от Лексингтън, Кентъки, беше последна дума на техниката във всяко отношение. Служителите получаваха синдикални надбавки, без да трябва да стават членове на Съюза на автомобилните работници. И при двата си опита да създаде цехов комитет, наблюдаван от Националното управление за трудови отношения, могъщата организация не успя да събере дори четиридесет процента от гласовете и се оттегли, като мърмореше за небивалата глупост на работниците.

Както при всички подобни операции, в тази също имаше нотка на нереалност. От единия край на зданието влизаха авточасти, а от другия излизаха готови автомобили. Някои от частите дори бяха американско производство, макар те да не бяха толкова много, колкото на американското правителство му се искаше. Всъщност директорът на фабриката също би предпочел повече домашни продукти, особено през зимата, когато неблагоприятното време в океана можеше да попречи на доставката на части (даже еднодневно забавяне на един-единствен кораб можеше застрашително да изчерпи някои запаси, понеже заводът работеше при минимални режийни разходи), а търсенето на неговите крести бе по-голямо от възможностите му да ги произвежда. Частите пристигаха предимно в натоварени на влак сандъци от пристанища на двете американски крайбрежия, сортираха ги и ги складираха в съседство с онзи сектор на монтажната линия, където щяха да ги поставят на автомобилите. Немалко от работата се извършваше от роботи, ала нищо не можеше да замени сръчните ръце на виждащ и мислещ работник, а и по принцип хората не обичаха автоматизираните функции. Самата продуктивност на завода допринасяше за достъпната цена на модела „Креста“. А натоварената програма и многото извънредна работа привличаха работници, които като част от този район за пръв път вкусваха наистина добре платена промишлена работа и се раздаваха с не по-малко усърдие от японските си колеги. И дори, както скрито признаваха японските им началници пред себе си и във вътрешните фирмени дневници, с доста по-голяма изобретателност. Цели дванадесет значими нововъведения, предложени от работници на този конвейер само тази година, бяха възприети незабавно в подобни фабрики на повече от девет хиляди километра оттук. Самият ръководен персонал се наслаждаваше с размах на живота в Средна Америка. Цената на домовете им и просторната земя, която вървеше с тях, им дойдоха като поразителни открития и след първоначалното неудобство от това, че са на чужда територия, всички те започнаха да се поддават на местната гостоприемност, да правят компания на местните адвокати по игрищата за голф, да се отбиват в „Макдоналдс“ за хамбургер, да гледат как техните деца играят тенис с местните, често пъти удивени от доброто посрещане след всичко, което бяха очаквали. (Местната система за кабелна телевизия дори прибави Ен Ейч Кей към услугите си заради двестате семейства, които искаха родна атмосфера.) С течение на времето те също натрупаха хубава печалба за търговската им централа, която сега за съжаление просто беше притисната да намали дори произвежданите в Япония крести поради неочаквано високата продуктивност на завода в Кентъки и продължаващото падане на долара спрямо йената. Поради същата причина тази седмица се купуваше допълнително земя, за да се увеличи капацитетът на фабриката с шестдесет процента. Една трета смяна, макар и възможна, би намалила поддържането на конвейера и съответно би имала негативен ефект върху качествения контрол, какъвто риск компанията не желаеше да поеме предвид подновената конкуренция от Детройт.

В началото на конвейера двама работници прикачваха бензиновите резервоари към шаситата. Единият, встрани от поточната линия, изваждаше резервоара от използвания за превоз кашон и го слагаше на подвижна лента, отнасяща го до втория работник, който имаше за задача да монтира ръчно лекия, но обемист предмет. Пластмасови куки задържаха за кратко резервоара, докато монтьорът го застопори окончателно, след което куките се махаха и шаситата продължаваха към следващата си спирка.

Жената в склада забеляза, че картонът е подгизнал. Приближи ръка към носа си и надуши морската сол. Сандъкът, съдържал тази пратка резервоари за гориво, е бил неправилно затворен и бурното море е нахлуло вътре. „Добре, че всички резервоари са уплътнени и галванизирани!“ — помисли си тя. Вероятно петнадесет-двадесет от тях са били изложени на морска вода. Замисли се дали да не го спомене на отговорника, ала като се огледа, не можа да го забележи. Самата тя имаше право да спре конвейера (по принцип рядко срещани правомощия за един автомонтьор), докато проблемът с резервоарите не се изяснеше. Всеки работник в завода разполагаше с такива теоретични правомощия, но тя беше нова тук и наистина се нуждаеше от началника си, за да го направи. Докато продължаваше да се оглежда, тя едва не спря линията с бездействието си, което предизвика грубото подсвирване от страна на поточния служител. Е, сигурно не беше кой знае какво. Тя плъзна резервоара по лентата и докато отваряше следващия кашон, забрави всичко. Никога нямаше да узнае, че е станала брънка от веригата събития, които скоро щяха да убият едно семейство и да наранят още две.

След две минути резервоарът бе прикачен към едно шаси на „Креста“ и още неоформената кола продължи по привидно безкрайния конвейер към отворената врата, която дори не се виждаше оттук. Останалите части от автомобила щяха своевременно да бъдат монтирани към стоманената каросерия и накрая от завода щеше да излезе червена като захаросана ябълка кола, вече поръчана от едно семейство в Грийнвил, щата Тенеси. Цветът беше избран в чест на съпругата, Кандас Дентън, която съвсем наскоро дари мъжа си Пиърс с първия му син, след като три години по-рано роди две близначки. Това щеше да е първата нова кола за младата двойка и неговият начин да й покаже колко цени любовта й. В действителност не можеха да си я позволят. Обаче ставаше дума за любов, не за пари и той знаеше, че някак си ще намери начин да го осъществи. На следващия ден автомобилът бе качен на транспортьор с полуремарке за кратко пътуване до търговеца в Ноксвил. Чрез телекс монтажният завод уведоми търговския посредник, че пратката е на път, и той, без да губи време, се обади на господин Дентън, за да му съобщи добрата новина.

Разправиите с търговеца щяха да им отнемат един ден, но колата щеше да им бъде доставена с една седмица закъснение поради голямото търсене на крести — напълно проверена, с временни номера и застраховка. Също и с пълен резервоар, с което подпечатваха съдбата им, вече предопределена от множество фактори.

[1] Джон Пиърпонт Морган (1837–1937) — американски финансист. — Б.пр. ↑

7.

КАТАЛИЗАТОРЪТ

Това не помогна за нощната работа. Даже ослепителният блясък на лампите, които бяха десетки, не можеше да имитира безплатния дар на слънцето. Изкуствената светлина предизвикваше странни сенки, винаги изглеждащи не на място, и сякаш това не бе достатъчно лошо, ами и щъкащите наоколо хора хвърляха собствени сенки и отклоняваха погледите от важната задача.

Всеки един от ракетоносителите SS-19/Н-11 беше херметизиран. Строителните планове за капсулата, наричана тук „пашкул“, бяха прибавени към плановете за самите ракети малко или много като нещо допълнително. В края на краищата японската корпорация заплати всички чертежи, а те се намираха в едно и също чекмедже и затова вървяха заедно. Техническият директор си помисли, че имат късмет, защото, изглежда, на никого не бе хрумнало да ги поиска.

SS-19 беше проектирана като междуконтинентална балистична ракета, едно военно оръжие, и тъй като била замислена от руснаците, била също така конструирана за грубо манипулиране от лошо обучена редовна армия. Директорът трябваше да признае, че тук руснаците показваха истинска гениалност, достойна за подражание. Неговите сънародници имаха склонност прекалено да технизират всичко, което често водеше до изящество, нямащо място при такива брутални приложения. Принудени да създадат оръжие, способно да преодолее неблагоприятните човешки и природни фактори, руснаците построили контейнер за транспортиране и товарене на „птиците“ си, предпазващ ги от всичко. По този начин монтьорите можеха да свържат всички кабели и инсталации във фабриката, да сложат ракетното тяло в капсулата и да го откарат до площадката, където войниците трябваше само да го изправят и сетне да го спуснат в силоза. Оттам по-квалифициран екип от трима души щеше да прибави външното захранване и телеметричната апаратура. Въпреки че не беше просто колкото зареждането на патрон в пушка, това бе най-ефикасният начин за инсталиране на междуконтинентална балистична ракета, разработван някога — наистина достатъчно ефикасен, щом американците го бяха копирали за своите разрушителни ракети „Пийскипър“, вече до една унищожени. „Пашкулът“ позволяваше да се подхожда към ракетата без страх, понеже всички опасни точки бяха в устойчив контакт с вътрешността на конструкцията. Тя по-скоро наподобяваше външната структура на насекомо и беше необходима, защото, колкото и заплашителна да изглеждаше ракетата, всъщност бе чувствителна колкото най-крехката тъкан. Инсталациите в силоза поемаха основата на капсулата и позволяваха да бъде завъртяна по вертикала и спусната точно на място. Цялата операция, предвид лошото осветление и прочие, изискваше деветдесет минути — удивително, но точно колкото съветските инструкции отпускаха на работниците си.

В този случай екипът в силоза се състоеше от петима. Те прикрепиха три електрически кабела, както и четири маркуча, които щяха да поддържат налягането в пълните с гориво и окислител резервоари: ракетата още не беше заредена и на вътрешните цистерни им трябваше налягане, за да поддържат структурната цялост. В контролния бункер, разположен на шестстотин метра и вграден в североизточната стена на долината, контролният екип от трима мъже забеляза, че вътрешните ракетни системи действаха точно с предвидената бързина. Това ни най-малко не бе неочаквано, ала все пак доставяше удоволствие. След като го разбраха, те набраха номера на телефона, поставен в съседство с горната част на силоза, и работният екип махна на влака да се отдалечи. Дизеловият локомотив щеше да върне открития товарен вагон в страничния коловоз и да докара следващата ракета. Тази нощ щяха да поставят на местата им две, а през следващите четири вечери щяха да запълнят всичките десет силоза. Административният персонал се възхищаваше колко гладко мина всичко, макар че всеки се питаше защо това трябва да ги учудва. В крайна сметка задачата беше съвсем проста. Да, строго погледнато, бе така. Но всеки знаеше, че скоро светът щеше да стане много по-различен поради направеното от тях, и донякъде бяха очаквали небето да промени цвета си или земята да се тресе във всяка секунда от осъществяването на проекта. Нищо такова не стана и сега въпросът беше дали да бъдат разочаровани, или въодушевени от стечението на събитията.

— Нашето мнение е, че трябва да предприемете по-твърда политика спрямо тях — каза Гото в неприкосновения кабинет на домакина си.

— Но защо? — попита премиерът, макар да знаеше отговора.

— Целта им е да ни смажат. Целят да ни накажат заради експедитивността ни, загдето сме постигнали по-високи стандарти от онези, за които мързеливите им работници копнеят. — Лидерът на опозицията пестеше агресивния си тон за публични речи. Когато бе насаме с лидера на родното си правителство, обноските му бяха неизменно вежливи, при все че замисляше да замени този слаб, нерешителен мъж.

— Нещата не стоят непременно така, Гото-сан. Не по-зле от мен знаете, че напоследък укрепихме позициите си по отношение на ориза, автомобилите и компютърните чипове. Ние спечелихме отстъпки от тях, а не обратното. — Премиерът се почуди какво е намислил Гото. Естествено, отчасти той знаеше. Гото боравеше с обичайните си грубиянски способности, за да прегрупира многобройните фракции в парламента. Мнозинството на премиера там бе незначително и правителството му пое твърда линия по търговските въпроси, за да успокои периферните слоеве от коалицията: обикновено дребни играчи и партии, чийто изгоден съюз с кабинета умножи властта им до такава степен, че последните наистина можеха да станат първи, защото те осъзнаваха, че поддържат политическото равновесие. Тук премиерът започна опасно жонглиране на високо опъната тел и без обезопасяващо въже. От една страна, щеше да му се наложи да държи различните си политически съюзници доволни, а, от друга, жонглирането беше изтощително, особено когато хора като Гото го наблюдаваха отдолу и виеха насреща му с надеждата, че врявата ще го събори.

„Като че ли ти можеш да се справиш по-добре“ — помисли си премиерът, докато учтиво допълваше чашата му със зелен чай, за който жест получи любезно кимване.

По-важния проблем премиерът разбираше по-добре от лидера на парламентарната опозиция. В Япония нямаше демокрация в истинския смисъл на думата. Точно както в Америка в края на деветнадесети век, ако не по закон, то на практика правителството беше един вид официален щит за националните интереси. В действителност страната се управляваше горе-долу от шепа бизнесмени (броят им не надвишаваше тридесет или дори двадесет, в зависимост от критерия) и въпреки че тези шефове и техните корпорации изглеждаха смъртни конкуренти, всъщност те всички бяха съдружници, съюзили се по всички възможни начини: взаимни директорства, банкови партньорства и всякакъв вид междукорпоративни споразумения за сътрудничество. Рядко се срещаше депутат, който да не изслуша с най-голямо внимание представител на някой от тези дзайбацу. Още по-рядко явление бе член на парламента да бъде удостоен с лична аудиенция при един от тези хора и при всеки такъв случай избраният правителствен служител излизаше оттам въодушевен от късмета си, тъй като тези мъже доста бързо можеха да осигурят нужното на всеки политик: финанси. Затова думата им беше закон. В резултат от това имаха парламент, корумпиран изцяло, както всеки друг по света. Премиерът си каза, че „корумпиран“ може би не е точният термин. Като че ли раболепен бе по-точно определение. Обикновените граждани на държавата често се вбесяваха от нещата, които виждаха и които малцина смели журналисти разгласяваха предимно с език, който, макар да изглеждаше на западняците твърде анемичен и рабски, в местната среда беше изобличаващ не по-малко от всичко, разпространявано някога от Емил Зола в Париж. Обикновените граждани обаче нямаха могъщата власт, притежавана от тези дзайбацу, и всеки опит за реформа в политическата система се проваляше преждевременно. Като следствие правителството на една от най-великите икономически сили в света почти се бе превърнало в официална марионетка на неизбрани от никого бизнесмени, които едва ли бяха признателни дори на акционерите си. Сега той знаеше, че те са уредили собственото му качване на премиерското кресло… вероятно един вид като кокал, подхвърлен на простолюдието?! Беше ли предвидено да се провали? Такава ли е съдбата, която са му отредили? Да се провали така, че после едно връщане към нормалния живот да бъде прието от гражданите, поверили надеждите си в ръцете му?

Този страх го подтикна да приеме една позиция спрямо Америка, за която знаеше, че е опасна. А сега дори това не стигаше, нали?

— Мнозина биха казали същото — призна Гото с най-изискания си маниер. — И ви поздравявам за смелостта. Уви, реални обстоятелства навредиха на страната ни. Например промяната на съотношението между долара и йената имаше опустошителни последици върху инвестициите ни в чужбина и те може да са резултат единствено на съзнателна политика от страна на нашите уважаеми търговски партньори.

Министър-председателят си помисли, че има нещо в начина му на говорене. Думите му звучаха като по сценарий. Чий сценарий ли? Е, това бе съвсем очевидно. Премиерът се питаше дали Гото осъзнава, че е в дори по-лоша позиция от човека, чието място копнееше да заеме. Вероятно не, ала това му даваше слаба утеха. Ако Гото спечелеше поста, той щеше да е още повече в лапите на господарите си, принуждаван да води политика, която можеше да е както добре, така и зле обмислена. И за разлика от самия него той можеше да е достатъчно глупав, та да повярва, че всъщност преследва политика, която е мъдра и същевременно негова. Колко ли щеше да трае тази илюзия?

Кристофър Кук знаеше, че е опасно да го прави толкова често. Често ли? Ами горе-долу всеки месец. Дали това е често? Кук бе помощник на заместник държавния секретар, а не разузнавач и не беше чел този учебник, в случай че имаше такъв.

Гостоприемството впечатляваше както винаги — хубавата храна, виното и изисканата обстановка, бавното преминаване от тема на тема, като се започваше от учтивите въпроси, изцяло проформа, относно състоянието на семейството му, за голфа и за мнението му по този или онзи социален проблем. Да, времето бе необичайно приятно за тази част от годината, както Сейджи постоянно отбелязваше. Съвсем логично, тъй като есента и пролетта във Вашингтон са доста приятни, докато лятото е горещо и задушно, а зимата влажна и усойна. Беше отегчително даже за професионалния дипломат, добре познаващ безсмислените брътвежи. Нагумо живееше във Вашингтон от достатъчно време, че да се изчерпят оригиналните му забележки, и през последните няколко месеца започна да се повтаря. „Добре де, защо пък трябва да е различен от другите дипломати по света?“ — запита се Кук, но щеше да бъде изненадан.

— Разбрах, че сте постигнали важно споразумение с руснаците — подхвърли Сейджи Нагумо, когато съдовете от вечерята бяха разчистени.

— Какво имаш предвид? — попита Кук, като сметна това за продължение на празните приказки.

— Чухме, че ускорявате унищожаването на междуконтиненталните балистични ракети — продължи той и отпи от виното си.

— Добре си информиран — впечатли се Кук дотам, че пропусна един знак, какъвто досега не бе получавал. — Това е доста деликатна тема.

— Няма съмнение, но е и чудесно развитие на нещата, нали? — Той вдигна чаша за приятелски тост. Кук с удоволствие го последва.

— Със сигурност — съгласи се служителят на Държавния департамент. — Както знаеш, такава е целта на американската външна политика от края на четиридесетте, още от Бърнард Барух[1], ако не ме лъже паметта: да се елиминират оръжията за масово унищожение и съпътстващата ги заплаха за човешката раса. Та както знаеш…

Нагумо неочаквано го отряза:

— Зная по-добре, отколкото можеш да си представиш, Кристофър. Дядо ми живееше в Нагасаки. Беше механик във военноморската база, намирала се някога там. Той не умря от бомбата, но за съжаление трябва да ти кажа, че жена му нямаше този късмет. Беше обаче лошо обгорен от последвалия пожар и аз добре помня белезите му. За нещастие преживяното ускори смъртта му. — Умело изигран коз, още повече че беше лъжа.

— Не знаех, Сейджи. Съжалявам — добави Кук искрено. В крайна сметка целта на дипломацията бе да се предотврати войната, когато е възможно, а при неуспех да се приключи с възможно най-малко кръв.

— Така че, както можеш да си представиш, аз съм силно заинтересован от окончателното премахване на тези ужасни неща. — Нагумо се чукна с Кук. Шардонето беше превъзходно и добре вървя с основното ястие.

— Ами твоята информация е съвсем точна. Не съм специално осведомен по въпроса, както разбираш, но дочух някои неща в ресторанта — прибави Кук, за да покаже на приятеля си, че обядва на седмия етаж в сградата на Държавния департамент, а не в по-плебейското кафене.

— Признавам, интересът ми е личен. Планирам в деня, когато и последната ракета бъде унищожена, да направя лично тържество и като отправя молитви към духа на дядо ми, да го уверя, че не е умрял напразно. Имаш ли представа кой ще бъде този ден, Кристофър?

— Не, не точно. Пази се в тайна.

— Защо? — попита Нагумо. — Не разбирам.

— Ами предполагам, че президентът иска да вдигне голям шум. Роджър обича от време на време да изненадва с по нещо медиите, особено когато на хоризонта се задават избори.

Сейджи кимна.

— О, да, това е разбираемо. Значи въпросът всъщност не засяга националната сигурност, нали? — попита той безцеремонно.

Кук помисли малко, преди да отговори.

— Ами не, като че ли не. Вярно, така ще се чувстваме по-сигурно, ала начинът, по който това става, е… хм, съвсем добронамерен.

— В такъв случай мога ли да те помоля за една услуга?

— Каква по-точно? — поинтересува се Кук, размекнат от виното, компанията и факта, че предаваше търговска информация на Нагумо месеци наред.

— Можеш ли, просто като лична услуга, да научиш точната дата, когато ще бъде унищожена последната ракета? Нали разбираш — обясни той, — церемонията, която ще организирам, ще бъде доста специална и изисква подготовка.

Кук едва не каза: „Съжалявам, Сейджи, но технически погледнато, това засяга националната сигурност, а аз никога не съм се съгласявал да издавам някому такъв тип информация.“ Колебанието, изписано на лицето му, и предизвикалата го изненада надвиха над нормалното му непроницаемо изражение на дипломат. Умът му работеше трескаво, или поне се опитваше, пред очите на приятеля му. Добре, безспорно в продължение на три години и половина той обсъждаше търговски въпроси с Нагумо, като понякога получаваше полезна информация (неща, които използва и които му донесоха повишение до поста помощник на заместник държавния секретар), а от време на време и той издаваше информация, защото… Защото какво? Понеже на една част от него й бе писнало от еднообразната работа и лимитите на федералните заплати в Държавния департамент, а и едно време бивш колега му подхвърли, че с всичките умения, които е придобил за петнадесет години държавна служба, той наистина може да се оттегли в частната индустрия, да стане консултант или лобист, пък и, дявол да го вземе, не беше като да шпионира родината си или нещо подобно, нали? Господи, не, всичко е просто бизнес, приятел!

„Шпионаж ли е това?“ — запита се Кук. Шпионаж ли бе наистина? Ракетите не бяха насочени към Япония и никога не са били. Фактически, ако вестниците не бъркаха, те бяха насочени единствено към средата на Атлантическия океан и крайните последици от унищожаването им щяха да са абсолютно нулеви. Никой нямаше да пострада. Всъщност и на никого нямаше да помогнат освен на бюджета, и то твърде незначително при толкова много заинтересовани. Така че, не, това не застрашаваше националната сигурност. Не. Значи можеше да му даде тези сведения, нали така?

— Добре, Сейджи. Мисля, че този път ще видя какво мога да науча.

— Благодаря ти, Кристофър. — Нагумо се усмихна. — Прадедите ми ще ти бъдат благодарни. Ще бъде велик ден за целия свят, приятелю, и заслужава да бъде отпразнуван както трябва. — В много спортове това се наричаше „замах, продължаващ и след удара“. В шпионажа за него нямаше термин.

— Знаеш ли, според мен също си заслужава — рече Кук след известно размишление. Изобщо не се учуди, защото и през ум не му мина, че първата крачка отвъд невидимата граница, начертана от самия него, е толкова лесна.

— Поласкан съм — каза Ямата с добре изиграна скромност. — Щастлив е човекът, който има такива мъдри и внимателни приятели.

— Вие сте този, който ни ласкае — настоя учтиво един от банкерите.

— Не сме ли колеги? Не служим ли всички на страната си, на народа и културата ни с еднаква преданост? Вие, Ичики-сан, с храмовете, които реставрирахте. Ех! — Той обхвана с жест ниската полирана масичка. — Всички сме го правили, без да искаме нищо в замяна, освен възможност да помогнем на родината си, да я направим отново велика, както всъщност ставаше. Е, как мога да услужа на приятелите си тази вечер? — Лицето му придоби спокоен и безучастен вид, докато чакаше да чуе онова, което вече знаеше. Най-близките му съюзници около масата, чиято самоличност всъщност бе неизвестна на останалите деветнадесет дзайбацу, бяха образци на нетърпеливо очакване, умеещи като него да го прикриват. Въпреки всичко обаче в залата тегнеше напрежение — една толкова истинска атмосфера, че човек можеше да я подуши подобно на миризмата на чужденец.

Погледите се насочиха почти неусетно към Мацуда-сан. Действително, мнозина смятаха, че неговите затруднения ще бъдат изненада за Ямата, макар че поискването на среща с него сигурно бе разпалило любопитството му достатъчно, та да задейства страховитите си разузнавателни възможности. Ръководителят на един от най-големите световни конгломерати говореше със скромно, макар и тъжно достойнство, не бързаше, точно както подобава, и обясняваше, че естествено стечението на обстоятелствата, причинили финансовия му проблем, не е по вина на неговото ръководство. Компанията му започна с корабостроене, разпростря се в строителството, а след като се задълбочи и в битовата електроника, Мацуда се устреми към директорското място в средата на осемдесетте и донесе на акционерите си такава възвращаемост, за каквато мнозина само си мечтаеха. Мацуда-сан лично разказваше историята и Ямата не прояви ни най-малко нетърпение. В крайна сметка в негова полза беше всички да чуят от тази уста историята на собствения им общ успех, защото, като забележеха сходствата в успеха, те щяха да изпитат също страх от сходна лична катастрофа. А че този кретен бе решил да стане основен играч в Холивуд, като профука несметно количество пари за триста и двадесет декара на булевард „Мелроус“ и за една хартийка, според която можеше да прави филми… Е, проблемът си беше негов, нали?

— Корумпираността и безчестието на тези хора са наистина изумителни — продължаваше Мацуда с глас, какъвто католически свещеник можеше да чуе в изповедалнята и да се запита дали грешникът отричаше греховете си, или просто оплакваше орисията си. В този случай двата милиарда долара бяха дотолкова загубени, колкото ако ги беше запалил, за да си опече наденички.

Ямата би могъл да каже „Предупредих ви“, само че не беше го направил дори след като съветниците му по инвестициите, американци в конкретния случай, проучиха същата сделка и го посъветваха да не я сключва с най-силни аргументи. Вместо това той кимна дълбокомислено.

— Очевидно не бихте могли да го очаквате, особено след всички уверения, които сте получили, и изключително справедливата цена, която сте платили в замяна. Изглежда, приятели мои, че общоприетата търговска етика не им говори нищо. — Огледа масата и бе възнаграден с кимвания. — Мацуда-сан, кой здравомислещ човек би казал, че имате някаква вина?

— Мнозина — отвърна той, доста смело според всички останали.

— Не и аз, приятелю. Кой помежду ни е по-почтен и по-прозорлив? Кой измежду нас е служил по-усърдно на корпорацията си? — Райзо Ямата поклати печално глава.

— По-тревожното, приятели, е, че може би подобна участ чака всички ни — заяви тихо един банкер, като намекваше, че банката му пази документите за притежаваните от Мацуда недвижими имоти както в Япония, така и в Америка, и че фалитът на този конгломерат ще намали резервите му до опасно равнище. Проблемът беше, че макар да можеше да устои на корпоративния банкрут не само на теория, но и на практика, нужно бе само да се насади схващането, че резервите му са по-слаби, отколкото са в действителност, за да бъде нанесен удар на институцията му. А такава идея би могла да се появи в някой вестник просто по недоглеждане на един-единствен репортер. Като следствие от такова погрешно съобщение или слух бе възможно да започне масово изтегляне на капитали от банката и лъжата да стане истина. Разбира се, после изтеглените пари щяха да бъдат вложени другаде (в крайна сметка бяха твърде много, за да ги пъхнат под дюшеците), при което щяха да му бъдат върнати като заем от някой банкер от приятелска корпорация, искащ да защити колегата си, ала една следваща криза (съвсем вероятна перспектива) можеше да срине всичко.

Нещо, което не се споменаваше и всъщност до голяма степен и не хрумваше никому, беше, че мъжете в тази зала сами си бяха навлекли кризата чрез зле обмислени сделки. Това беше решаващо невежество, споделяно от всички… „Или от почти всички“ — каза си Ямата.

— Основният проблем е, че икономическата основа на страната ни лежи не върху скала, а върху пясък — започна Ямата по-скоро като философ. — Колкото и слаби и глупави да са американците, съдбата ги е дарила с неща, от които ние сме лишени. В резултат на това, макар народът ни да е интелигентен, ние винаги сме в неизгодно положение. — Всичко това го бе казвал и преди, ала сега те за пръв път го слушаха и трябваше да приложи целия си самоконтрол, за да не злорадства. Предпочете да използва дори по-голяма част от риторичните си умения, отколкото в досегашните разговори. Погледна към един от тях, който преди никога не се съгласяваше с него. — Помните ли, когато казахте, че истинската ни сила е в усърдието на работниците ни и умението на конструкторите ни? Бяхте прав, приятелю. Това са силни страни и нещо повече: силни страни, които американците не притежават в такова изобилие, но понеже съдбата по свои си причини се е усмихнала на тези гайджин, те могат да матират предимствата ни, защото са превърнали късмета си в истинска власт, а власт ние нямаме. — Направи пауза и прецени отново публиката си, като се вгледа в очите им и измери студенината там. Макар част от тази култура и възпитан с нейните правила, сега Ямата трябваше да рискува. Това бе моментът. Беше сигурен. — Ала всъщност случаят не е точно такъв. Те избраха да поемат този път, докато ние избрахме да не го правим. И ето, сега трябва да плащаме за лошата преценка. Като изключим едно нещо.

— Какво е то? — попита някой от името на всички.

— Сега, приятели мои, съдбата се усмихва на нас и пътят към истинското национално величие е отворен. В бедата можем, ако решим, да видим добри възможности.

Ямата си помисли, че е чакал този миг петнадесет години. Сетне претегли мисълта, докато наблюдаваше и очакваше отговор, и осъзна, че в действителност го е чакал цял живот, от десетгодишен, когато през февруари 1944 единствено той от семейството си се качи на кораба, който щеше да го откара от Сайпан до главните острови на Япония. Все още се виждаше как стои зад перилата на борда и гледа майка си, татко, братчетата и сестричетата си, застанали на пристанището; Райзо е много смел и успява да спре сълзите си, знаейки, както едно дете знае, че ще ги види пак, но същевременно и че няма да ги види повече.

Убиха ги всичките. Американците изтриха семейството му от лицето на земята, подтикнаха ги да се хвърлят живи от скалите в лакомото море, защото японските граждани, с униформи или не, бяха просто животни за тях. Спомняше си как слуша развитието на битката по радиото: „Дивите орли“ от кораба „Кидо Бутай“ разбиват американския флот, непобедимите воини на императора изтикват омразните американски пехотинци обратно в морето, по-късно ги избиват масово в планините на острова, присвоен от немците след Първата световна война… Дори тогава осъзнаваше колко безполезно е да се преструват, че вярват в лъжи — не можеше да са друго въпреки успокоителните думи на чичо му. И скоро радиорепортажите представяха различни неща от победните битки над американците, които пълзяха все повече към дома им; следваше непонятният гняв, който изпита, когато голямата му и могъща родина се оказа неспособна да спре варварите, ужасът от бомбардировките (първо през деня, а после и през нощта), сриващи страната му до основи с по един град всеки път. Оранжевото зарево в нощното небе, понякога близко, друг път далечно, и лъжите на чичо му при опитите да го обясни, а накрая облекчението, изписано на лицето му, когато всичко свърши. Само че за Райзо Ямата никога не бе имало облекчение, не и след като семейството му го нямаше, след като беше изчезнало от лицето на земята. И дори когато за пръв път видя американец (огромен, висок тип с червена коса и лунички по млечнобялата си кожа, който дружелюбно го перна по главата, както се прави с куче), дори тогава той предварително знаеше как изглежда врагът.

Отговорът не дойде от Мацуда, не можеше да бъде негов. Трябваше да дойде от другиго, от някой с все още изключително силна корпорация или поне привидно такава. Налагаше се това да бъде човек, който никога не се е съгласявал с него. Правилото беше както важно, така и неписано, и въпреки че не се обърнаха с погледи натам, сториха го с мисли. Мъжът сведе очи към полупразната си чаша с чай (вечерта не бе подходяща за алкохол) и премисли собствената си съдба. Проговори, без да вдига поглед, защото се страхуваше да не види същото в очите на онези, наредени около черната лакирана маса:

— Как, Ямата-сан, бихме постигнали това, което предлагате?

— Без майтап? — попита Чавес. Говореше на руски, защото не биваше да приказват на английски тук, в Монтерей, а още не бе научил тази разговорна фраза на японски.

— Четиринадесет агенти — отговори пенсионираният майор Олег Юриевич Лялин от КГБ толкова прозаично, колкото позволи егото му.

— И те не активизираха повече мрежата ви? — поинтересува се Кларк с вътрешното желание да обърне невярващо очи.

— Не можеха. — Лялин се усмихна и почука по слепоочието си. — БОДИЛ беше мое творение. Оказа се, че е и застраховката ми „Живот“.

„Без майтап!“ — едва не се изпусна Кларк. Фактът, че Райън го бе измъкнал жив, граничеше с чудо. Лялин бил осъден за измяна след нормалното за КГБ внимание, оказано на ускорения съдебен процес, после го тикнали в килия със смъртна присъда, а той знаел рутинната процедура възможно най-точно. Уведомен, че датата на екзекуцията му е след седмица, той бил извикан в кабинета на началника на затвора, където го информирали за правото му като съветски гражданин да помоли направо президента за милост и го подканили да напише писмо за тази цел. Някой по-неопитен би могъл да сметне жеста за искрен. Лялин мислел другояче. С цел да се улесни екзекуцията след запечатването на писмото щели да го поведат обратно към килията и екзекуторът щял да изскочи от отворена врата вдясно от него, да опре пистолет в главата му и да стреля. Така че не било съвсем изненадващо, че ръката му треперела, докато държала химикалката, и че краката му били като гумени, когато го извеждали. Целият ритуал бил повторен и Олег Юриевич помнеше удивлението си, когато се върнал в подземната килия и там му наредили да си събере останалите му вещи и да последва пазача. За още по-голямо негово учудване завели го обратно до кабинета на директора, където срещнал човек, можещ да е единствено американски гражданин — усмихнат, с ушити по поръчка дрехи, неосведомен за ироничното прощално слово на КГБ към изменилия им служител.

— Аз щях да напълня гащите — отбеляза Динг, като потрепери в края на историята.

— Извадих късмет — призна си Лялин с усмивка. — Бях се изпикал точно преди да ме изведат. Семейството ми ме чакаше на Шереметиево. Беше един от последните полети на „Пан Американ“.

— Сръбнахте ли си здравата по пътя? — попита Кларк с усмивка.

— О, да — увери го Олег, без да спомене как трепери и повръща през твърде дългия полет до нюйоркското международно летище „Кенеди“ и как настоя да обиколи Ню Йорк с такси, за да е сигурен, че тази невъзможна илюзия за свобода е истина.

Чавес допълни чашата на наставника си. Лялин се опитваше да откаже твърдия алкохол и се задоволяваше с „Куърс Лайт“.

— И аз съм попадал в кофти ситуации, но тази трябва да е била наистина неприятна.

— Както виждате, пенсионирах се. Доминго Естебанович, къде научихте руския така добре?

— Момчето има дарба, нали? — отбеляза Кларк. — Особено за жаргона.

— Хей, обичам и да чета, ясно ли е? А когато мога, хващам руска телевизия в Държавния департамент. Голям праз! — Последното му се изплъзна на английски. В руския нямаше точен евфемизъм за това.

— Голям праз е, защото си наистина надарен, млади приятелю — поздрави го майор Лялин с вдигане на чаша.

Чавес прие комплимента. Той нямаше дори диплома от гимназията, когато се промъкна в американската армия най-вече с обещанието, че ще бъде пехотинец, не ракетен техник, но му доставяше удоволствие фактът, че премина по най-бързия начин през университета „Джордж Мейсън“ и взе студентската си диплома, а сега правеше дисертация за магистърска степен. Възхищаваше се на късмета си и се питаше колко още от латиноамериканския квартал биха се справили така добре, ако съдбата им се усмихнеше по същия начин.

— А госпожа Фоли знае ли, че сте оставили мрежа след себе си?

— Да, но сигурно всичките й хора, говорещи японски, са някъде другаде. Мисля, че не биха се опитали да я активизират отново, без да ме уведомят. Освен това те ще се задействат само ако чуят правилната парола.

— Дявол го взел! — прошепна Кларк също на английски, тъй като човек ругае само на родния си език. Беше естествена последица от преместването на акцента в ЦРУ от агентурното разузнаване върху електронните глупости, които бяха полезни, ала с тях не се изчерпваше всичко, както смятаха книжните плъхове. От всичките над петнадесет хиляди служители на ЦРУ някъде четиристотин и петдесет бяха разузнавателни агенти, които наистина работеха на улиците, говореха с хора от плът и кръв и се мъчеха да разгадаят мислите им, вместо да броят зрънцата по сателитните снимки и да четат статии относно останалото. — Знаете ли, понякога се чудя как изобщо спечелихме гадната война.

— Америка положи големи усилия да не я спечели, но Съветският съюз се постара още повече. — Лялин направи пауза. — БОДИЛ се занимаваше предимно със събирането на търговска информация. Откраднахме много промишлени проекти и технологии от Япония, а политиката на вашата страна е да не използва разузнаването си за такава цел. — След нова пауза добави: — С едно изключение.

— Какво е то, Олег? — попита Чавес, докато отваряше нова бутилка „Куърс Лайт“.

— На практика няма разлика, Доминго. Вашите хора… Няколко месеца се опитвах да им го обясня. Там правителството е самият бизнес. Парламентът и министрите им са като „легендата“ на картата, маскировка на бизнесимпериите.

— В такъв случай има поне едно правителство в света, което знае как да направи хубава кола. — Чавес се изкиска. Беше се отказал да си купи корвета на мечтите си (просто проклетите машинки струваха твърде много) и се спря на шевролет „Камаро“, почти толкова спортен и на половин цена. Каза си, че сега ще се наложи да се отърве от него. Трябваше да е по-порядъчен и улегнал, ако ще се жени, нали?

— Нет. Трябва да разберете следното: опозицията не е онова, което си представя страната ви. Защо, мислите, имате такива проблеми в преговорите с тях? Открих този факт доста по-рано и КГБ го разбра веднага.

„Както и е трябвало“ — каза си Кларк и кимна. Комунистическата теория предвиждаше същия този „факт“, нали така? По дяволите, ама че подигравка!

— Какви бяха резултатите? — попита той.

— Превъзходни — увери го Лялин. — Всичко е в културата им: толкова лесно приемат обиди и така трудно им е да отговорят. Те крият много гняв в себе си. Следователно трябва само да покажете малко съчувствие.

Кларк кимна пак, като този път си помисли: „Този човек е истински професионалист.“ Той все още пазеше в паметта си имената, адресите и телефонните номера на четиринадесет добре внедрени агенти и, разбира се, никой в „Ленгли“ не се бе възползвал от тях поради идиотските етични закони, натрапени на Управлението от адвокатите — сорт правителствени служители, никнещи като плевели накъдето и да погледнеш. Сякаш, строго погледнато, имаше нещо, което ЦРУ да прави и да е етично. По дяволите, та нали с Динг направо отвлякоха Корп? Естествено, в името на справедливостта, ала ако го бяха довели за процес в Америка, вместо да го оставят на сънародниците му, някой изключително скъп и изключително етичен адвокат, може би дори действащ pro bono[2] (или както Кларк си помисли, пречещ на правосъдието безплатно), щеше да убеждава екзалтирано и с гръмки фрази първо камерите, а после дванадесетте добри мъже (и жени) как този патриот е отблъснал нашествието в родината си, и прочие, и прочие.

— Интересна слабост — отбеляза Чавес разумно. — Хората наистина са едни и същи в целия свят, нали?

— Маските са различни, но тялото е същото — заяви Лялин, който се чувстваше все повече като учител. Импровизираната забележка бе най-добрият му урок за деня.

От всички човешки оплаквания несъмнено най-честото е „Само ако знаех!“ Ала не можем да знаем и затова дните, осеяни със смърт и пожари, толкова често започват съвсем като тези, пълни с любов и топлина. Пиърс Дентън натовари колата за пътуването до Нашвил. Това не беше дребно нещо. Двете близначки си имаха безопасни седалки, поставени отзад в крестата, а по средата влизаше по-малката седалка за съвсем малкото им братче Матю. Близначките Джесика и Жанин бяха на три годинки и половина, преминали през ужасното „умножаване на всичко по две“ (то по-скоро се отнасяше за родителите им) и през паралелните приключения, докато се учеха да ходят и говорят. Сега, облечени с еднакви, къси пурпурни роклички и бели чорапогащничета, те позволиха на мама и татко да ги поставят на местата им. Матю влезе след тях, неспокоен и ревлив, но момичетата знаеха, че друсането на колата скоро щеше да го приспи отново — нещо, което той и без това правеше непрекъснато, освен когато сучеше от гърдите на майка си. Бе голям ден: отиваха при баба за събота и неделя.

Пиърс Дентън беше двадесет и седем годишен полицай от малкото градско управление в Грийнвил, щата Тенеси. Все още ходеше на вечерно училище, за да завърши колежа, обаче нямаше по-големи амбиции от тези да гледа семейството си и да живее удобно в покритите с гори планини, където един мъж можеше да ловува и да лови риба с приятели, да посещава някоя приветлива местна църква и изобщо да води такъв живот, какъвто всеки би желал. Професията му носеше много по-малко стрес, отколкото на колегите, работещи другаде, и той не съжаляваше ни най-малко. Грийнвил си имаше свои неприятности като всеки американски град, ала бяха далеч по-малко от тези, които виждаше по телевизията или за които четеше в специализираните списания, оставени по масите в участъка. В осем и петнадесет сутринта той излезе на заден ход на тихата улица и потегли като начало към главен път 11Е. Беше отпочинал и бдителен, а обичайните две чаши сутрешно кафе вече му действаха и разкъсваха паяжините от спокойната нощ (доколкото можеше да е спокойна, когато в спалнята им освен жена му Кандас спеше и бебе). След петнадесет минути излезе на междущатската магистрала 81 и се насочи на юг, а утринното слънце остана зад гърба му.

Движението беше сравнително слабо тази съботна сутрин и все пак за разлика от повечето полицейски служители Дентън не караше бързо, поне не със семейството си. Той по-скоро пътуваше плавно с по-малко от сто и десет километра в час, мъничко над разрешените сто заради леката тръпка да нарушиш незначително закона. Осемдесет и първа магистрала бе типичен американски междущатски път, широка и равна дори след като се извиваше на югозапад през планинската верига, спряла някога първото разпростиране на запад на европейските заселници. При Ню Маркет тя се сля с главен път I-40 и Дентън се смеси с движещия се на запад поток от Северна Каролина. Скоро щеше да бъде в Ноксвил. Погледна в огледалото за задно виждане и видя, че двете му дъщери са вече приспани до полусъзнателно състояние, а ушите му го увериха, че същото важеше за Матю. Вдясно Кенди Дентън също дремеше. Бебето им още не беше усвоило умението да спи през нощта и това оказваше своето влияние на жена му, на която не бяха й се събирали шест пълни часа сън от… „Ами всъщност от раждането на Матю“ — каза си шофьорът. Съпругата му бе миньон и дребната й конструкция страдаше от последните фази на бременността. Беше отпуснала глава на десния прозорец и открадваше малкото възможен сън, преди Матю да се е събудил, за да оповести подновения си глад, макар че с малко късмет това можеше да стане при пристигането им в Нашвил.

Единствената трудна част от пътуването, ако можеше да се нарече така, беше при Ноксвил — средно голям град, разположен предимно на северния бряг на река Тенеси. Беше достатъчно голям, за да има околовръстно шосе, I-640, което Дентън пренебрегна в полза на прекия път на запад.

За разнообразие, времето бе топло. Предишните шест седмици проклетите снежно-ледени бури следваха една след друга и Грийнвил вече изчерпи бюджета си за сол по пътищата и извънредни надници за бригадите. Той се беше отзовал на поне петдесет дребни пътни произшествия и на две сериозни, но най-вече съжаляваше, че не откара новата „Креста“ на автомивка предната нощ. Ярката боя бе прошарена от сол и се радваше, че колата е снабдена с долна обшивка като „стандартна екстра“, понеже архаичният му камион-пикап нямаше такава и ръждясваше и се превръщаше в старо желязо даже докато стоеше неподвижно пред къщата. Освен това количката изглеждаше задоволително. Още няколко сантиметра място за краката нямаше да са излишни, но автомобилът беше неин, не негов, а на нея повече място не й трябваше. Колата бе по-лека от патрулката му и мощността на мотора беше едва наполовина. Това донякъде увеличаваше вибрациите, които бяха силно притъпени от гумираните ресори, обаче все пак се усещаха. „Е — каза си той, — те помагат на хлапетата да задрямат.“

Забеляза, че тук сигурно е валял дори повече сняг. В средата на платното му се беше насъбрала каменна сол като пясъчна диря или нещо подобно. Жалко, че е трябвало да използват толкова много! Направо раздираше колите. Дентън беше сигурен, че това не се отнася за неговата, тъй като прочете всички подробности, преди да се реши да изненада Кенди с нейната червена „Креста“.

Планините, които прорязват по диагонал тази част от Америка, се казват Грейт Смоукис, според местна легенда, наречени така от самия Даниел Бун[3]. В действителност бе част от една-единствена верига, простираща се от Джорджия до Мейн и по-нататък и променяща местните си имена почти с всеки щат. В тази й област влагата от многобройните езера и потоци, съчетана с атмосферните условия, образуваше мъгла, появяваща се през цялата година[4].

Уил Снайдер от „Помощни служби“ работеше извънредно — изгодна ситуация за синдикалния шофьор. Ремаркето „Фрюхауф“, прикачено към неговия дизелов товарен камион „Кенуърт“, бе пълно с навити килими от фабрика в Северна Каролина и пътуваше към търговския й представител в Мемфис за голяма разпродажба. Като опитен шофьор Снайдер напълно го устройваше да отсъства в събота, понеже заплащането беше по-добро, а освен това футболният сезон приключи, пък тревата още не започваше да никне. Очакваше при всички случаи да се прибере за вечеря. „Най-хубавото е, че пътищата са сравнително чисти през този зимен уикенд и постигам добро време“ — помисли си шофьорът, докато вземаше рязък десен завой надолу към долината.

— Опа! — промърмори той. Нямаше нищо необичайно да види мъгла тук, близо до северния изход за щатското шосе-95, водещ към онези бомбаджии край Оук Ридж. Имаше два проблемни участъка по магистрала I-40 и този беше единият. — Проклета мъгла!

Съществуваха два начина да се справи с проблема. Някои спираха продължително, за да пестят гориво или пък просто понеже не обичаха да карат бавно. Не и Снайдер. Като професионален шофьор, виждащ останки от тежки катастрофи встрани от магистралата всяка седмица, той намали веднага, още преди видимостта да е паднала под сто метра. На голямата му машина й трябваше време, за да спре, пък и познаваше шофьор, превърнал някаква миниатюрна японска количка заедно с възрастния й водач в станиол, а неговото време хич не си струваше риска. С плавното преминаване на по-ниска скорост той направи онова, което знаеше, че е най-разумно, и просто за да е напълно сигурен, включи сигналните си светлини.

Пиърс Дентън извърна раздразнено глава. Още една „Креста“, спортната версия С99, произвеждана засега само в Япония. Тази бе черна с червена ивица отстрани и профуча покрай него със сто и тридесет или малко повече според преценката на набитото му око. В Грийнвил щеше да последва стодоларова глоба и конско от съдията Том Андерс. Откъде се взеха тези две хлапета? Дори не забеляза приближаването им в огледалото. Имаха временни номера. Две млади момичета. Вероятно едното, току-що извадило книжка и получило от татко си нова кола като подарък по този повод, возеше приятелката си, за да й покаже какво значи истинската свобода в Америка. Дентън си помисли, че свободата ще се окаже адски глупава и ще й донесе глоба още в първия ден на пътя. Тук обаче той нямаше правомощия и това бе работа на момчетата от щата. „Типично!“ — помисли си и поклати глава. Бъбреха си и почти не гледаха пътя, но беше по-добре да са напред, отколкото зад гърба му.

— Господи! — промълви Снайдер. Веднъж чу на един паркинг за камиони, че местните обвинявали за това „лудите хора“ край Оук Ридж. Каквато и да беше причината, видимостта падна почти изведнъж до някакви си девет метра. Лошо. Той превключи сигналните светлини на авариен режим и намали още. Никога не бе го изчислявал, ала с този товар на камиона с ремарке му бяха нужни над осемнадесет метра, за да спре при петдесет километра в час, и то на сух път, какъвто този не беше. От друга страна… Не, реши да не рискува изобщо. Намали скоростта почти на тридесет. Това му струваше половин час. „Помощни служби“ знаеха за този участък от I-40 и непрекъснато повтаряха, че е по-добре да платят това време, отколкото да изплащат евентуалната застраховка. Следейки внимателно пътя, шофьорът включи късовълновото си радио, за да излъчи предупреждение до колегите си.

— Все едно че си в пинг-понг — обясни им по канал 19, а сетивата му бяха изцяло нащрек. Той се взираше в бялата маса от водни пари пред него, докато опасността се приближаваше отзад.

Мъглата ги хвана съвсем неподготвени. Предположението на Дентън беше правилно. От шестнадесетия рожден ден на Нора Дън бяха изминали точно осем дни, три от които изгуби за получаване на временното си разрешително за шофиране, и бяха навъртени седемдесет и осем километра с новия й спортен модел С99. Тя избра широк и хубав път, най-вече за да провери колко може да вдигне, защото бе млада, а и защото приятелката й Ейми Райс я помоли. Надула компактдиска до дупка и разменяйки впечатления за различни момчета от училище, Нора почти изобщо не гледаше пътя, понеже в крайна сметка не е толкова трудно да задържиш автомобила между непрекъснатата линия вдясно и пунктираната вляво, пък и в огледалото не се виждаше никой, който да я притеснява. Освен това да имаш кола беше далеч по-хубаво от среща с ново момче, тъй като по една или друга причина винаги те трябваше да карат, сякаш една зряла жена не може сама да се справи с шофирането.

Изражението й стана донякъде разтревожено, когато видимостта намаля до… хм, не много (Нора не можеше да прецени точното разстояние), и тя отмести крак от газта, като така позволи на колата да намали досегашната скорост от сто тридесет и четири километра. Пътят отзад бе чист и напред сигурно щеше да е същото. Инструкторите й бяха казали всичко, което трябва да знае, но както ставаше с уроците на всичките й други преподаватели, някои неща беше чула, други не. Важните уроци щеше да получи с опита. Обаче опитът бе учител, с когото още не се познаваше напълно и чиято оценъчна система се оказа прекалено крайна за настоящия момент.

Наистина тя забеляза сигналните светлини на ремаркето „Фрюхауф“, ала пътят й беше непознат и кехлибарените светлинки биха могли да са улични лампи, само дето повечето междущатски магистрали нямаха такива — факт, който поради кратката си шофьорска практика Нора не знаеше. При всички положения допълнителното предупреждение щеше да спести едва секунда. Когато видя сивата квадратна сянка, беше просто твърде късно, а и скоростта й бе паднала само до деветдесет и седем. Като се вземеше и тридесеткилометровата скорост на камиона, ефектът се равняваше приблизително на сблъсък с тридесеттонен неподвижен предмет при седемдесет идва километра в час.

Винаги се получаваше отвратителен звук. Уил Снайдер го беше чувал и преди. Напомняше му за смачкването на цяло ремарке алуминиеви бирени кутии с преса: определено немузикалното „хряс!“ при раздробяването на автомобил от скоростта, масата и други физични закони, които знаеше по-скоро от опит, отколкото от гимназията.

Силният удар откъм левия заден край на ремаркето отклони предницата на дванадесетметровото тяло надясно, но за щастие ниската скорост му позволи да запази контрол и да спре бързо машината. Като погледна назад и наляво, той видя останките на готината нова японска количка, каквато брат му искаше да си купи, и първата му недообмислена преценка бе, че са просто дяволски малки, за да бъдат безопасни — като че ли това би имало някакво значение при тези обстоятелства. Средата и дясната половина на предницата й бяха нарязани като хармоника, а шасито беше съвсем огънато. След няколко премигвания и по-внимателно проучване съзря нещо червено там, където стъклото трябваше да е чисто…

— Боже Господи!

Ейми Райс вече бе мъртва въпреки безупречно задействалата се въздушна възглавница от нейната страна. От силата на сблъсъка нейната половина от колата се пъхна под ремаркето, чиято здрава задна броня, проектирана с цел да се предотвратят щети в товарителните пристани, разпори автомобилчето като електрически трион. Нора Дън беше все още жива, но в безсъзнание. Новата й „Креста“ С99 сега представляваше пълна развалина: разцепен алуминиев двигателен блок, шаси, огънато с четиридесет сантиметра извън нормалното, и най-лошото — резервоарът, предварително разяден от ръжда, се беше смачкал между елементите на шасито и течеше.

Снайдер забеляза изтичащия бензин. Тъй като моторът му още работеше, той бързо премести камиона си до банкета и изскочи с лекия си, червен пожарогасител. Това, че не стигна дотам навреме, спаси живота му.

— Какво има, Жанин?

— Джесика! — настоя момиченцето, като се чудеше защо хората, че даже и собственият й баща не могат да направят разликата.

— Какво става, Джесика? — поправи се татко й с търпелива усмивка.

— Той мирише! — изкикоти се тя.

— Е, добре — въздъхна Пиърс Дентън. Отмести поглед, за да разтърси рамото на жена си. Точно тогава видя мъглата и вдигна крак от газта.

— Какво има, скъпи?

— Мат си свърши работата.

— Добре… — Кандас откопча предпазния колан и се извърна, за да надникне отзад.

— Ще ми се да не правиш така, Кенди. — Той също се обърна в най-неподходящия момент. При извръщането колата поднесе малко надясно, докато очите му се мъчеха да наблюдават едновременно пътя и развитието в новия автомобил на съпругата му.

— Мамка му! — Инстинктът му казваше да се върне наляво, ала бе навлязъл прекалено много в другото платно и го знаеше още преди лявата му ръка да извърти волана докрай. Удрянето на спирачки също не помогна. Задните колела се заковаха на хлъзгавия път и понесоха автомобила настрани и право в някаква друга „Креста“. Последната му свързана мисъл беше: „Дали е същата, която…“

Въпреки червения й цвят Снайдер не я забеляза, преди ударът да стане неизбежен. Шофьорът на камиона все още се намираше на шест метра и тичаше натам, прегърнал пожарогасителя като топка за ръгби.

„Божичко!“ — би казал Дентън, но нямаше време. Първата му мисъл беше, че сблъсъкът не е толкова лош. Виждал бе и по-тежки случаи. Инерцията запрати жена му в смачканата дясна страна и това не беше хубаво, но децата отзад бяха, слава богу, в безопасни седалки, и…

Последният решаващ фактор за края на пет човешки живота беше химическото окисляване. Бензиновият резервоар, неправилно галванизиран подобно на онзи на модела С99, бе изложен на контакт със сол при презокеанското си пътуване и дори още повече при минаването по стръмните пътища на източен Тенеси. Точките на заваряване по него бяха особено уязвими и се разшиха при удара. Изкривяването на шасито доведе до влачене на резервоара по грубата бетонна повърхност; дънната обшивка, поначало незакрепена изцяло, просто се отлющи веднага, в металния резервоар зейна друга пробойна и самият той, направен от стомана, даде искрата за запалването на бензина, разпростиращ се сега напред.

Изпепеляващата жега на огненото кълбо всъщност поразчисти мъглата и лумна толкова ярко, че задаващите се автомобили наспираха панически от двете страни на магистралата. Това предизвика тройна катастрофа на стотина метра по-нататък по водещите на изток платна, която не беше сериозна, и накара хората да наизскачат от превозните средства и да се приближат. Горещината обхвана и изтеклото гориво от колата на Нора Дън, обви я в пламъци и уби момичето, което по Божията милост изобщо не дойде в съзнание напук на огнената смърт, поела го в прегръдката си.

Уил Снайдер беше достатъчно близо, за да види всичките пет лица в задаващата се червена „Креста“. Тези на майката и бебето бяха двете, които щеше да помни до края на живота си: настанила се между предните седалки и хванала малкото в ръце, тя изведнъж се обърна, за да види предстоящата смърт, втренчила се право в шофьора на камиона. Внезапният пожар бе ужасна изненада, ала Снайдер, въпреки че престана да тича, не се спря. Лявата задна врата на червената „Креста“ се беше отворила рязко и това му даде възможност, тъй като пламъците бяха предимно от лявата страна на автомобилната развалина, макар и временно. Той се хвърли вътре, вдигнал пожарогасителя като оръжие, докато огънят пълзеше към резервоара с бензин под колата. Прокълнатият случай му даде само един кратък миг за действие, да избере кое от трите деца ще може да живее сред ада, подпалващ вече дрехите и опърлящ лицето му, докато шофьорските ръкавици предпазваха ръцете, разпръскващи охладителен газ в задното купе. Охлаждащият въглероден двуокис щеше да спаси неговия живот, както и още един. Огледа се сред жълтата димна завеса и разпростиращата се бяла пара за бебето, но то не се виждаше никакво, а момиченцето на лявата седалка пищеше от страх и болка точно пред него. Облечените му ръце напипаха и освободиха хромната катарама и той го изтръгна от детската обезопасяваща седалка, като при това счупи ръката му, сетне се отблъсна с крака, за да изскочи от поглъщащите го пламъци. Имаше останала снежна пряспа точно до предпазния парапет и Снайдер се гмурна в нея, като така изгаси собствените си горящи дрехи. После покри детето с пропитата от сол киша със същата цел, а по лицето си усещаше пареща болка — най-беглото предупреждение за онова, което скоро щеше да последва. Наложи си да не се обръща. Чуваше писъци зад гърба си, ала да се върне в пламтящата кола би било самоубийство, към което гледането можеше само да го подтикне. Вместо това сведе поглед към Джесика Дентън, чието лице бе почерняло, дишането й — насечено, и се замоли скоро да се появи полицай, а с него и линейка. След петнадесет минути, когато това се случи, той и детето бяха изпаднали в дълбок шок.

[1] Бърнард Менъс Барух (1870–1965) — американски финансист и държавник. — Б.пр. ↑

[2] Pro bono (лат.) — за каузата на доброто; безвъзмездно. — Б.пр. ↑

[3] Даниел Бун (1734–1820) — прочут американски заселник в най-западните райони на САЩ. — Б.пр. ↑

[4] Оттук и името на планината, което в буквален превод означава Големите мъгливи планини. — Б.пр. ↑

8.

В ЗАБЪРЗАН КАДЪР

Бедният на новини ден и близостта на града гарантираха някакво отразяване в медиите, а броят и възрастта на жертвите обещаваха нещо повече. Една от местните ноксвилски телевизии имаше договор със Си Ен Ен и по обед историята вече беше водещата новина в новинарския час на голямата агенция. Сателитна връзка даде възможност на млад местен репортер да прибави към досието си световен репортаж (той не искаше да остане в Ноксвил вечно), а разсейващата се мъгла разкри сцената напълно пред камерите.

— Проклятие! — прошепна Райън в кухнята си. Използваше една от редките си свободни съботи, като обядваше със семейството си и възнамеряваше да ги заведе на вечерната литургия в „Св. Мария“, за да може и той да се наслади на една неделна утрин у дома. Очите му поглъщаха сцената, а ръцете му оставиха сандвича в чинията.

Бяха се отзовали три пожарни коли и четири линейки, две от които продължаваха да стоят злокобно там и екипите им просто се въртяха наоколо. Камионът на заден план бе до голяма степен невредим, макар че бронята му очевидно беше изкривена. Случаят обаче ставаше ясен от предния план. Две купчини метал, почернял и разкривен от огъня. Отворени врати и тъмни, празни купета. Към дванадесет щатски полицаи стърчаха наблизо със скована стойка и стиснати устни, мълчаливи, без да си подхвърлят шегите, които обикновено придружаваха появяването им на автопроизшествия. После Джак забеляза, че един от тях си разменя реплика с колега. Двамата поклатиха глави и забиха погледи в асфалта, на девет метра зад репортера, който говореше монотонно като всички останали и повтаряше едни и същи неща за стотен път в кратката си кариера. Мъгла. Висока скорост. Двата резервоара за гориво. Шестима мъртви, четири от тях деца. Тук е Боб Райт, предаващ от междущатската магистрала 40 край Оук Ридж, щата Тенеси. Реклама.

Джак поднови обяда си, като сподави поредната забележка за несправедливостта на ежедневния живот. Все още нямаше причини, налагащи да узнае или направи повече.

Сега от колите, намиращи се на четиристотин и осемдесет километра по въздуха от залива Чесапийк, капеше вода, понеже пристигащите доброволци пожарникари бяха изпитали нужда да намокрят хубаво всичко, макар още тогава да съзнаваха, че на пътниците им е вече съвсем безразлично. Съдебният фотограф изщрака трите си филмчета с цветочувствителност 200, улавяйки отворените уста на жертвите, за да докаже, че са умрели с писъци. Старшият служител, отговарящ за случая, беше сержант Тад Никълсън. Като опитен пътен полицай с двадесет години автопроизшествия зад гърба си, той пристигна навреме, за да види преместването на телата. Служебният револвер на Пиърс Дентън бе изпаднал на пътя и това повече от всичко го определи като техен колега още преди рутинната компютърна проверка на номерата да потвърди официално факта. Четири деца, две невръстни и две тийнейджърки, плюс двама възрастни. Човек никога не свикваше с такива неща. Лично за сержант Никълсън това навяваше ужас. Смъртта сама по себе си бе лоша, но такава смърт… Как е могъл Бог да го позволи? Две малки деца… Е, беше го позволил и толкова. Дойде време да се захване за работа.

Извън Холивуд това бе изключително необичаен инцидент. Автомобилите обикновено не се превръщаха в огнени снаряди при никакви обстоятелства, а набитото му око забеляза веднага, че положението не би трябвало да е чак толкова сериозно. Е, добре, имало е една неизбежна смърт при самата катастрофа, на момичето, седнало на фаталното място в първата „Креста“, което е било почти обезглавено. Обаче не и останалите — нямаше никаква видима причина за тях. Първата „Креста“ се е забила в задницата на камиона с… между шестдесет и пет и осемдесет километра. И двете въздушни възглавници са се задействали и той съзнаваше, че едната трябва да е спасила шофьора на първата кола. Вторият автомобил бе ударил първия под около тридесетградусов ъгъл. „Дяволски глупаво ченге, да направи такава грешка“ — помисли си Никълсън. Ала жената не е била пристегната с колана… Може би се е занимавала с децата отзад и е разсеяла съпруга си. Случваха се такива неща, а и вече никой не можеше да ги върне назад.

От шестте жертви едната бе убита при сблъсъка, а останалите пет от пожара. Това не би трябвало да се случи. Считаше се, че колите не се самозапалват, и затова Никълсън накара хората си да отворят отново един надлез на километър по надолу по междущатската магистрала, за да може трите катастрофирали превозни средства да останат по местата си известно време. Той се обади от радиостанцията в колата си да повика допълнителни следователи по злополуките от Нашвил и да препоръча да бъде уведомена местната дирекция на Националното управление по безопасността на транспорта. По стечение на обстоятелствата един от местните служители на тази федерална агенция живееше близо до Оук Ридж. Инженер Ребека Ъптън се появи на сцената тридесет минути след полученото съобщение. Машинен инженер и възпитаничка на близкия университет в Тенеси, учеща тази сутрин за практическия си изпит, тя надяна чисто новия си, официален работнически комбинезон и започна да пълзи около руините, докато хората от аварийната кола чакаха нетърпеливо още преди полицейското подкрепление да е пристигнало от Нашвил. Двадесет и четири годишна, дребничка и червенокоса, тя се показа изпод някога червената „Креста“. Покритата й с лунички кожа бе оцапана, зелените й очи сълзяха от все още носещите се бензинови изпарения. Сержант Никълсън й подаде стиропорна чашка с кафе, която му даде някакъв пожарникар.

— Как ви се струва, мадам? — попита Никълсън, като се чудеше дали тя изобщо знае нещо. Помисли си, че погледът й изглежда разбиращ, а и не се плашеше да оцапа дрехите си, което беше обнадеждаващо.

— И двата резервоара. — Тя посочи натам. — Този направо се е отпрал. Другият се е смачкал от удара и е заминал. Колко бързо е станал?

— Сблъсъкът ли? — Той поклати глава. — Скоростта не е била толкова голяма. Грубо пресметнато, между шестдесет и пет и осемдесет.

— Мисля, че сте прав. Бензиновите резервоари си имат стандарти за структурна здравина и този удар не би трябвало да ги е надхвърлил. — Тя взе предложената й кърпичка и избърса лицето си. — Благодаря ви, сержант. — Отпи от кафето си и погледна пак към останките с недоумение.

— За какво мислите?

Госпожица Ъптън се обърна пак.

— Мисля, че шест човека…

— Пет — поправи я Никълсън. — Шофьорът на камиона е спасил едното дете.

— О, не знаех. Не би трябвало да се случи. Няма основателна причина. Ударът е станал с по-малко от ето километра в час, няма нищо наистина необичайно около физичните фактори. Обзалагам се, че нещо не е наред в конструкцията на колата. Къде ще ги откарате? — поинтересува се тя, като вече се чувстваше направо професионалист.

— Колите ли? В Нашвил. Ако искате, мога да ги задържа в управлението, мадам.

Тя кимна.

— Добре, ще се обадя на шефа. Вероятно ще направим от това федерално разследване. Хората ви ще имат ли нещо против? — Никога не беше го правила преди, ала знаеше от инструкциите, че има правото да започне цялостно следствие от името на Националното управление по безопасност на транспорта (НУБТ). Известно най-вече с анализирането на самолетни катастрофи, НУБТ проучваше също необичайни влакови и пътни злополуки и имаше власт да изиска съдействието на всяка федерална агенция при преследване на сигурни данни.

Никълсън бе участвал в едно подобно разследване. Той поклати глава.

— Мадам, шефът ми ще ви окаже нужното съдействие.

— Благодаря ви. — Ребека Ъптън едва не се усмихна, но тук не му беше мястото. — Къде са оцелелите? Ще трябва да ги разпитаме.

— Една линейка ги откара обратно към Ноксвил. Това е само предположение, но сигурно са ги хвърлили с хеликоптер до „Шрайнърс“. — Знаеше, че тази болница разполага със страхотно отделение за обгаряния. — Нуждаете ли се от още нещо, мадам? Чака ни разчистване на шосето.

— Моля ви, внимавайте с колите…

— Ще ги третираме като веществени доказателства, мадам — увери сержант Никълсън с бащинска усмивка будната девойка.

Госпожица Ъптън си помисли, че като цяло денят не е лош. Пътниците на колите бяха извадили кофти късмет (това се разбираше от само себе си и реалността на ужасната им смърт имаше въздействие върху нея), но работата й беше такава, а сега получаваше първата си наистина смислена задача, откак постъпи в Министерството на транспорта. Върна се при своя нисан-комби и като съблече работния комбинезон, надяна на негово място служебния си анорак. Не топлеше кой знае колко, ала за пръв път в кариерата си се чувстваше така, сякаш наистина е част от важен екип, вършещ отговорна работа, и искаше целият свят да узнае коя е и какво прави.

— Здрасти.

Ъптън се обърна и видя усмихнатата физиономия на телевизионен репортер.

— Какво искате? — попита тя остро, решила да се държи много делово и официално.

— Има ли нещо, което можете да ни кажете? — Той държеше микрофона си ниско, а операторът му, макар и наблизо, не снимаше в момента.

— Само неофициално — рече Беки Ъптън след моментен размисъл.

— Става.

— И двата резервоара за гориво са излезли от строя. Ето какво е убило тези хора.

— Това необичайно ли е?

— Изключително. — Тя направи пауза. — Ще има разследване на НУБТ. Няма основателна причина за случилото се. Ясно?

— Като бял ден. — Райт погледна часовника си. След десет минути отново щеше да се включи на живо по сателита и този път щеше да разполага с нещо ново, което винаги е хубаво. Репортерът се отдалечи с наведена глава, като съчиняваше новия си коментар за световната аудитория. Какво страхотно развитие: Националното управление за безопасен транспорт щеше да разследва колата на годината в класацията на „Мотър тренд“ за потенциално смъртоносен дефект в защитната система. Никаква основателна причина за смъртта на тези хора значи. Чудеше се дали сега операторът му можеше да се приближи достатъчно, за да улови овъглените и празни детски седалки в задното купе на другата кола. Хубав материал!

Ед и Мери Патриша Фоли бяха в кабинета си на последния етаж на дирекцията на ЦРУ. Необичайното им обществено положение допринесе за някои архитектурни и организационни проблеми в Управлението. Мери Пат заемаше поста заместник-директор на оперативния отдел — първата жена с такъв чин във водещата разузнавателна служба в Америка. Опитен разузнавач, превърнала се в най-добрия и най-дългогодишен агент в страната си, тя бе каубойската половинка от най-добрия съпружески екип, съществувал някога в ЦРУ. Съпругът й Ед не блестеше толкова, но беше по-внимателен при съставянето на планове. Съответните им тактически и стратегически заложби се допълваха изключително добре и въпреки че Мери Пат спечели големия пост, тя моментално задоволи нуждата си от административен помощник, като постави Ед в този кабинет и го направи равнопоставен на нея ако не от бюрократична, то поне от практична гледна точка. Стената беше избита за нова врата, за да може той да идва, без да минава през изпълнителния секретар в преддверието, и заедно те управляваха съкратения следствен състав на ЦРУ. В деловите отношения бяха толкова близки, колкото в брака си, като тук влизаха и всички съпътстващи го компромиси. Резултатът беше най-гладкото управление на оперативния отдел от години насам.

— Трябва да изберем име, скъпа.

— Какво ще кажеш за ПОЖАРНИКАР?

— И да не е ОГНЕБОРЕЦ?

Последва усмивка.

— И двамата са мъже.

— Е, Лялин твърди, че се справят добре с лингвистиката.

— Достатъчно добре, че да си поръчат обяд и да намерят тоалетната. — Усвояването на японския език не беше дребно интелектуално предизвикателство. — На колко искаш да се обзаложим, че го говорят с руски акцент?

Крушката светна в умовете и на двамата приблизително едновременно.

— Фалшиви паспорти?

— Точно… — Мери Пат почти се разсмя. — Смяташ ли, че някой ще възрази?

Бе незаконно агенти на ЦРУ да се прикриват зад самоличността на журналисти. По-точно на американски журналисти. Наскоро правилото беше преразгледано по настояване на Ед, за да бъде изтъкнато, че доста от агентите, наемани от служителите му, са журналисти от Третия свят. Понеже и двамата агенти, натоварени с операцията, говореха отличен руски, можеха лесно да ги прикрият като руски журналисти, нали? Така се нарушаваше същността на правилото, но не и формулировката му. Да, Ед Фоли също имаше своите каубойски моменти.

— О, чудесно — рече Мери Пат. — Кларк пита дали бихме желали той да даде ход на повторното активизиране на БОДИЛ.

— Трябва да говорим с Райън или с президента за това — подчерта Ед, ставайки пак консервативен.

Обаче същото не важеше за жена му.

— Не, не трябва. Нужно ни е одобрение, за да използваме мрежата, не за да проверим дали още съществува. — Леденосините й очи проблеснаха, както обикновено ставаше, когато хитрува.

— Мила, малко е рисковано — предупреди я Ед. Това обаче бе една от причините да я обича. — Но ми харесва. Съгласен съм, ако само проверяваме дали мрежата е още там.

— Боях се, че ще трябва да злоупотребя с високото си положение, скъпи.

За прегрешението съпругът й поиска прекрасна жертва:

— Затова приготви вечерята навреме, Мери. Заповедите ще влязат в сила от понеделник.

— Трябва да спрем пред „Джайънт“ на път за вкъщи. Нямаме хляб.

Конгресменът Алън Трент от Масачузетс се намираше в Хартфорд, щата Кънектикът. Беше си взел свободна събота, за да хване баскетболния мач между университетите на двата щата, отборите на които тази година изглеждаха като съперници от регионален шампионат. Това обаче не го освобождаваше от нуждата да работи и затова при него имаше двама служители, очакваше се да дойде и трети. Чувстваше се по-удобно в хотел „Шератон“, разположен в съседство с хартфордската градска зала, отколкото в кабинета си — лежеше на леглото с разпрострени около него документи… „Съвсем като Уинстън Чърчил — помисли си той, — но без шампанско наблизо.“ Телефонът до леглото му иззвъня. Трент не посегна да го вдигне. Имаше си служител за това и се научи да не забелязва звъненето му.

— Ал, обажда се Джордж Уайли от автомобилния завод „Диърфийлд“.

Уайли допринасяше много за политическите кампании на Трент, а и притежаваше голямо предприятие в неговия окръг. Поради тези две причини той можеше да настоява за вниманието на Ал, когато си поискаше.

— Как, по дяволите, ме е проследил дотук? — запита Трент тавана, докато взимаше слушалката. — Ей, Джордж, как си днес?

Двамата помощници наблюдаваха как шефът им оставя безалкохолното и посяга към един бележник. Конгресменът винаги държеше писалка в ръката си, а край него имаше тефтерче със самозалепващи се листчета. Не беше необичайно да го видят, че си води бележки, ала гневното изражение на лицето му бе друго нещо. Шефът им посочи телевизора и заповяда:

— Си Ен Ен!

Времето се подреди почти идеално. След водещата реклама и кратко встъпление Трент стана следващият играч, виждащ лицето на Боб Райт. Този път беше на редактиран запис. Сега вървеше кадър с Ребека Ъптън, облечена в анорака с надпис „НУБТ“, и двете раздробени крести, които качваха на аварийните коли.

— Мамка му! — възкликна старши помощникът на Трент.

— Резервоарите, а? — попита Ал по телефона, сетне слуша около минута. — Тези копелета! — изръмжа след това конгресменът. — Благодаря за обаждането, Джордж. Поемам го. — Затвори телефона и седна сковано в леглото. Дясната му ръка сочеше към старшия помощник.

— Свържи се с контролния център на НУБТ във Вашингтон. Искам веднага да говоря с това момиче. Име, телефон, местонахождение. Открий я бързо! После ме свържи с министъра на транспорта. — Пак зарови глава в работните си преписки, а служителите му се заловиха с телефоните. Като повечето членове на Конгреса Трент по принцип използваше мозъка си в определен момент за определено нещо и отдавна се бе научил да разпределя времето и страстите си. Скоро той мърмореше за някаква поправка в правомощията на Вътрешното министерство над Националната горска служба и нахвърли няколко странични бележки със зелена писалка. Това беше вторият му по сила израз на гняв, макар че персоналът забеляза неговата червена химикалка, приготвена до нова страница с формат тридесет и три на четиридесет и четири. Комбинацията от лист с такъв формат и червена химикалка означаваше, че нещо наистина тревожеше Трент.

Ребека Ъптън седеше в своя „Нисан“ и следваше аварийните коли към Нашвил, където първо щеше да ръководи предварителното съхраняване на изгорелите автомобили „Креста“, а сетне да се срещне с началника на Местната централа, за да предприемат стъпки към официално разследване. Беше сигурна, че ще има много документация, и й се стори странно, задето проваленият й уикенд не я разстройва. С получаването на тази работа се сдоби и с клетъчен телефон, който тя прилежно използваше единствено по важна работа и само при абсолютна необходимост (беше на държавна служба едва от десет месеца), а в нейния случай това означаваше, че никога не е достигала дори основната месечна такса, която компанията вземаше от правителството. Досега телефонът в колата й никога не бе звънял и чуруликащият му звук я стресна.

— Ало? — промълви тя, когато го вдигна, питайки се дали не е грешка.

— Ребека Ъптън?

— Аз съм. Кой се обажда?

— Моля, изчакайте, за да говорите с конгресмена Трент — каза й някакъв мъжки глас.

— Ъ? Кой?

— Ало? — чу се нов глас.

— Кой е?

— Вие ли сте Ребека Ъптън?

— Да, аз съм. А вие кой сте?

— Аз съм Алън Трент, член на Конгреса, представящ обединения щат Масачузетс. — Масачузетс, както всеки избран представител оттам би заявил при най-малкия повод, не беше просто „щат“. — Открих ви чрез контролния център на НУБТ. Прекият ви началник е Майкъл Цимер, а номерът му в Нашвил е…

— Добре, сър, вярвам ви. С какво мога да ви бъда полезна?

— Разследвате катастрофа на магистрала I-40, така ли е?

— Да, сър.

— Искам да ме осведомите за това, което знаете.

— Всъщност — започна Ъптън и намали скоростта на колата, за да може да мисли — дори още не сме започнали и не съм в състояние да…

— Млада госпожице, не ви питам за заключения, а само за причината да започнете следствие. Мога да помогна. Ако ми сътрудничите, ви обещавам, че министърът на транспорта ще узнае какъв опитен млад инженер има. Виждате ли, тя ми е приятелка. Работехме заедно в Конгреса повече от десет години.

„Аха!“ — помисли си Ребека Ъптън. Беше неправилно, неетично, сигурно не по правилата и вероятно дори комерсиално да се разкрива информация от текущо разследване на Националното управление за безопасен транспорт. От друга страна, следствието още не е започнало, нали? А и Ъптън искаше да бъде забелязана и повишена като всеки друг. Тя не знаеше, че краткото й мълчание бе равносилно на прочитане на мислите й за човека от другата страна на линията, и при всички положения не можеше да види усмивката му в хотелската стая в Хартфорд.

— Сър, според мен и според полицаите, озовали се на произшествието, бензиновите резервоари и на двете коли са излезли от строя и са причинили фаталния пожар. При повърхностен преглед изглежда, че няма явна механична причина за станалото с резервоарите. Следователно ще препоръчам на началника си да започнем разследване за определяне на причината за инцидента.

— И двата бензинови резервоара са протекли, така ли? — попита гласът.

— Да, но е било по-лошо от протичане. И двата са претърпели тежки повреди.

— Можете ли да ми кажете още нещо?

— На този етап смятам, че не. Не. — Ъптън направи пауза. Щеше ли този човек наистина да спомене името й пред министъра? Ако беше така… — Има нещо гнило в това, господин Трент. Вижте, завършила съм машиностроене и втората ми специалност е съпротивление на материалите. Силата на удара не обяснява двете катастрофални структурни повреди. Съществуват държавни предпазни стандарти за структурната здравина на автомобилите и техните компоненти и тези параметри надхвърлят неколкократно условията, които видях на местопроизшествието. Полицаите, с които говорих, са съгласни с мен. Трябва да направим някои изследвания, за да сме сигурни, но такова е вътрешното ми усещане. Съжалявам, не мога да ви кажа повече засега.

„Това момиче ще отиде далеч“ — каза си Трент, седнал в стаята си в хартфордския „Шератон“.

— Благодаря ви, госпожице Ъптън. Оставих телефона си в службата ви в Нашвил. Моля ви да ми се обадите, когато пристигнете. — Той остави слушалката и като помисли около минута, нареди на младшия си помощник: — Обади се на министъра на транспорта и й кажи, че малката Ъптън е голяма работа… Не, свържи ме с нея и лично ще й кажа. Пол, доколко лабораторията на НУБТ става за точни изследвания? — попита Трент, който изглеждаше и се чувстваше все повече като Чърчил, замислящ десанта в Европа. Е, той не планираше чак това.

— Съвсем не е лоша, но университетът…

— Точно така. — Трент натисна копчето за открита линия и набра друг номер по памет.

— Добър ден, конгресмене — каза Бил Шоу по телефона си и погледна към Дан Мъри. — Между другото, налага се да ви видим другата седмица и…

— Трябва ми помощ, Бил.

— Каква точно помощ, сър? — Избраните висши служители бяха винаги „сър“ или „мадам“ при официални разговори дори за директора на ФБР. Това важеше особено силно, ако въпросният конгресмен оглавява следствената комисия, член е на юридическата, а участва и в бюджетната комисия. Освен това въпреки всичките си лични… ексцентричности Трент винаги е бил добър приятел на Бюрото, критикуващ го честно. Решаващият фактор обаче бе по-прост: и трите му комисийни поста влияеха на ФБР. Шоу слушаше и си водеше бележки. — Шеф на клона ни в Нашвил е Брус Клиъри, обаче ни е нужна официална молба за съдействие от Транспортното, за да можем… Да, естествено, ще чакам обаждането й. За мен е удоволствие да помогна. Да, сър. Дочуване. — Той вдигна поглед от бюрото си. — Какво, по дяволите, го вълнува Ал Трент някаква катастрофа в Тенеси?

— А какво ни интересува нас? — попита Мъри съвсем уместно.

— Той иска нашата лаборатория да съдейства на НУБТ при съдебната експертиза. Ще се обадиш ли на Брус да му кажеш, че трябва да приготви най-добрия си техник? Проклетата катастрофа стана едва тази сутрин, а Трент иска резултати с вчерашна дата.

— Досега вдигал ли ни е на крак за нещо?

Шоу поклати глава.

— Никога. Мисля, че не искаме да загубим благоразположението му. Той ще трябва да участва в срещата с председателя. Ще се наложи да обсъдим отнемането на имунитета на Килти, забрави ли?

Телефонът на Шоу избръмча.

— Министърът на транспорта на трета, директоре.

— Този приятел наистина е подпалил здравата нечий задник като за съботен следобед — отбеляза Мъри. Той стана от стола и се отправи към един телефон в другия край на стаята, докато директор Шоу приемаше разговора с министъра. — Дай ми централата в Нашвил.

Полицейският склад за съхраняване на катастрофирали или откраднати превозни средства беше част от същия сервиз, където се ремонтираха колите на щатската полиция. Ребека Ъптън не бе ходила там никога досега, ала шофьорите на аварийните коли го знаеха и тя безпроблемно ги следваше. Служителят на портала даде на висок глас инструкции на първия шофьор и вторият продължи след него, следван от инженера от НУБТ. Накрая те се насочиха към една празна или почти празна площ. Там имаше шест автомобила (две полицейски патрулни коли с отличителни белези и четири без), плюс десетина човека, всичките с високи чинове, ако се съдеше по вида им. Един от тях беше шефът на Ъптън и тя за пръв път наистина осъзна колко дебела ставаше работата.

Сервизът разполагаше с три хидравлични подемни машини. Крестите бяха стоварени отвън, след което ги прикараха с бутане вътре, върху стоманените платформи. Двете бяха вдигнати едновременно, което позволи на растящата тълпа да се вмъкне отдолу. Ъптън контрастираше като най-ниската и се наложи да си пробие път навътре с лакти. В крайна сметка случаят бе неин или поне тя така си мислеше. Някакъв фотограф започна да заснема филм и жената забеляза, че на калъфа на камерата с жълти печатни букви е изписано „ФБР“. Какво ставаше, по дяволите?

— Очевидна структурна повреда — отбеляза един капитан от щатската полиция, шеф на тукашния отдел за разследване на произшествия. Останалите кимнаха всезнаещо.

— Кой разполага с най-добрата техническа лаборатория наоколо? — поинтересува се човек с неофициални дрехи.

— Университетът „Вандербилт“ би бил добро място като за начало — уведоми ги Ребека. — Още по-добра е Националната лаборатория в Оук Ридж.

— Вие ли сте госпожица Ъптън? — попита мъжът. — Аз съм Брус Клиъри от ФБР.

— Защо сте…

— Мадам, просто отивам там, където ме изпратят. — Той се усмихна и продължи: — Транспортното министерство поиска помощта ни за разследването. В момента от Вашингтон за насам лети квалифициран техник от лабораторията ни по криминалистика. — „И то със самолет на Министерството на транспорта“ — премълча той. Нито Клиъри, нито някой друг от бюрото му някога бе разследвал автопроизшествие, но щом заповедите идваха от самия директор, наистина не му трябваше да знае повече.

Госпожица Ъптън внезапно се почувства като фиданка в гора от гиганти, но тя също си имаше работа, а и бе единственият истински експерт тук. Като извади фенерче от джоба си, Ребека започна подробен преглед на бензиновия резервоар. Изненада се, когато хората й осигуриха пространство. Вече беше решено, че нейното име ще бъде на корицата на доклада. Участието на ФБР щеше да се омаловажи като напълно рутинно сътрудничество между две агенции, подпомагащо следствието, започнато от млад, всеотдаен, умен инженер от НУБТ, при това жена. Тя щеше да застане начело на случая. Ребека Ъптън щеше да обере всички лаври и за работата на другите, понеже не биваше да изглежда, че се полагат съгласувани усилия с предопределена цел, въпреки че бе точно така. Така или иначе тя започна това, а за да се извлекат наистина големи политически дивиденти, трябваше да се хвърлят няколко трохи на незначителните хора. Всички мъже наоколо или го знаеха, или бяха започнали да подозират, макар не всички да схващаха за какво всъщност става дума. Просто знаеха, че някакъв конгресмен моментално привлече вниманието на един министър и на директора на най-могъщата, независима държавна институция и че искаше бързи действия. Изглежда, щеше да ги подучи. Като гледаха нагоре към долната част на предмета, бил само преди няколко часа кола на семейство, отиващо при бабата, причината за злополуката изглеждаше толкова очевидна, колкото подут от бой нос. Старшият представител на ФБР си помисли, че всъщност трябва да се направи само технически анализ на смачкания резервоар. За тази цел щяха да отидат до Оук Ридж, чиито лабораторни съоръжения често помагаха на ФБР. За това щеше да е нужно съдействието на Министерството на енергетиката, ала щом Ал Трент можеше да разтърси две големи дървета за по-малко от час, какво щеше да му коства да разтърси още едно?

Номури си помисли, че следенето на Гото не е трудно, макар че можеше да се окаже уморително. За мъж на шестдесет години, той притежаваше похвална енергичност и желание да изглежда млад. Постоянно идваше тук, най-малко три пъти седмично. Това бе чайната, посочена от Казуо — не по име, но с достатъчно подробности, за да успее Номури да я разпознае, а после всичко да се потвърди. Беше виждал тук да влизат както Гото, така и Ямата: никога заедно, ала никога и с повече от няколко минути разлика, понеже щеше да е непристойно последният да кара другия да чака прекалено дълго. Ямата винаги си тръгваше пръв, а другият винаги се застояваше поне час, но никога повече от два. Имаше следната хипотеза: делова среща, последвана от почивка и развлечения, докато другите вечери бяха само за почивка и развлечения. Сякаш герой от кинокомедия, Гото винаги излизаше с блажена и наперена походка, с която се добираше до чакащата кола. Шофьорът му със сигурност беше в нещата: отворената врата, поклон, а сетне дяволитата усмивка на лицето му, докато заобикаляше към своята врата. При всеки удобен случай Номури проследяваше колата на Гото дискретно и много предпазливо, като два пъти го изгуби заради движението, ала последните два пъти и в три други случая го следва чак до дома му и се увери, че след уговорените срещи той винаги отива на един и същ адрес. Добре. Сега, докато седеше в колата си и сърбаше чай, щеше да мисли за другата част от мисията си. Отне му четиридесет минути.

Беше Кимбърли Нортън. Номури имаше добро зрение и уличните лампи бяха достатъчно силни, за да направи няколко бързи снимки с фотоапарата си, преди да излезе от автомобила. Следеше я от другия тротоар, като внимаваше да не поглежда направо към нея, и остави всичко на периферното си зрение. Шпионажът и контрашпионажът бяха част от учебната програма във Фермата. Не бе толкова трудно, а и обектът го улесняваше. Макар и не прекомерно висока по американските стандарти, тук тя наистина изпъкваше подобно на русата си коса. Помисли си, че в Лос Анжелис тя би била незабележима — хубаво момиче сред море от такива. Нямаше нищо необичайно в походката й — момичето се нагаждаше към местните норми, беше леко въздържана и даваше път на мъжете, докато в Америка се очакваше обратното и то ставаше. И въпреки че западните й дрехи се отличаваха донякъде, много хора по улиците бяха облечени по същия начин… С известна изненада той осъзна, че всъщност традиционните одежди бяха по-малочислени тук. Тя сви вдясно по друга улица и Номури я последва на шестдесет-седемдесет метра разстояние. Същински частен детектив, дявол го взел! Агентът на ЦРУ се питаше каква е тази проклета задача.

— Руснаци ли? — попита Динг.

— При това журналисти на свободна практика. Как си със стенографията? — поинтересува се Кларк, докато четеше телекса. Мери Пат пак атакуваше хитро и трябваше да признае, че много я бива за това. Отдавна подозираше, че ЦРУ има свой човек в новинарската агенция. „Интерфакс“ в Москва. Може би Управлението бе изиграло роля за внедряването му в екипа, защото често той беше първият и най-добър източник на политическа информация от Москва. Доколкото знаеше обаче, ЦРУ за първи път го използваше за фалшива самоличност. Втората страница от оперативната заповед ставаше дори по-интересна. Кларк я подаде на Лялин без обяснения.

— Крайно време беше — ликуваше бившият руснак. — Ще искате имена, адреси и телефонни номера, нали?

— Би помогнало, Олег Юриевич.

— Искате да кажете, че ще навлезем в истинския шпионаж? — попита Чавес. Щеше да му е за пръв път. През повечето време с Кларк бяха полувоенни служители, изпълняващи или прекалено опасни, или твърде необичайни задачи за редовни агенти.

— Много вода изтече оттогава и за мен, Динг. Олег, така и не те попитах на какъв език си ръководел хората си.

— Винаги на английски — отговори Лялин. — Никога не съм издавал японските си езикови умения. Често съм събирал информация по този начин. Мислеха, че могат да си бъбрят безопасно направо пред мен.

„Хитро! — помисли си Кларк. — Просто си стоиш с глупаво провиснала джука като на куче и хората явно изобщо не те надушват.“ Само дето при тях с Динг изражението щеше да е съвсем искрено. Джон си каза, че истинската мисия не е да се правят на супершпиони и че са достатъчно подготвени за онова, което трябваше да направят. Във вторник заминаваха за Корея.

Като пореден пример за сътрудничество между агенциите, един хеликоптер UH-1H на Националната гвардия в Тенеси излетя с Ребека Ъптън, трима мъже и бензиновите резервоари за националната лаборатория в Оук Ридж. Резервоарите бяха увити в прозрачни найлони и пристегнати с ремъци така, сякаш и самите те са пътници.

Историята на Оук Ридж започваше в началото на четиридесетте години, когато е бил част от най-ранния Манхатънски технически проект — име, служещо за параван на първите опити с атомни бомби. Огромните здания помещаваха все още функциониращата апаратура за разбиване на уран, макар да имаше много други промени, включително прибавянето на летище за хеликоптери.

Вертолетът направи един кръг, за да провери вятъра, след което кацна. Въоръжен пазач въведе групичката вътре, където ги чакаха високопоставен учен и двама лабораторни специалисти: министърът на енергетиката лично ги бе повикал в тази съботна вечер.

Научната страна на случая беше разрешена за по-малко от час. Щеше да е нужно още време за допълнителни тестове. Цялостният доклад на Националното управление по безопасност на транспорта щеше да засяга неща като предпазните колани, ефикасността на детските защитни седалки в колата на Дентън, как са се представили въздушните възглавници и така нататък. Ала всички знаеха, че основното (причината за смъртта на петима американци) е, че резервоарите на „Креста“ са били направени от неправилно обработена стомана, чиято структурна здравина поради корозията бе спаднала до една трета от очакваното. Черновата на това заключение беше нахвърляна грубо с подръчната текстообработваща програма, отпечатана и изпратена по факса до дирекцията на Министерството на транспорта, намиращо се в близост до Смитсъновия авиационно-космически музей във Вашингтон. Макар заглавието на състоящото се от две страници резюме да бе „ПРЕДВАРИТЕЛНО ЗАКЛЮЧЕНИЕ“, информацията щеше да се приеме като Светото писание. Ребека Ъптън си помисли, че най-удивителното е как всичко приключи за по-малко от шестнадесет часа. Никога не бе виждала държавата да действа толкова бързо за каквото и да било. „Колко жалко, че не го прави винаги“ — каза си тя, докато се унасяше в задната кабина на хеликоптера по време на обратния полет към Нашвил.

По-късно същата вечер университетът на Масачузетс загуби от този на Кънектикът със сто и осем на сто и три в продълженията. Въпреки че беше фанатичен поклонник на баскетбола и възпитаник на масачузетския университет, Трент се усмихваше ведро, когато се смеси с пазаруващото множество пред хартфордската градска зала. Помисли си, че днес отбеляза победни точки в една много по-голяма игра… макар че играта не беше такава, за каквато я смяташе.

Арни ван Дам не обичаше да го будят рано в неделя сутрин, особено ако я е нарочил за почивен ден, в който да спи докъм осем, да си чете вестниците на масата в кухнята като нормален гражданин, да дремне пред телевизора след обяда и изобщо да се преструва, че се е върнал в Кълъмбъс, Охайо, където ходът на живота е много по-лек. Първата му мисъл беше, че сигурно има голяма национална криза. Президентът Дърлинг не бе човек, който злоупотребява с шефа на канцеларията си, а малцина други имаха домашния му телефон. Гласът в другия край на линията го накара да отвори широко очи и да изгледа свирепо отсрещната стена на спалнята си.

— Ал, гледай новината да е добра — изръмжа той в седем без петнадесет сутринта. След това се заслуша. — Добре, изчакай един момент, става ли? — След минута вече включваше компютъра си (дори той трябваше да го използва в тези напредничави времена), свързан с Белия дом. До него имаше телефон.

— Добре, Ал, мога да те вмъкна утре сутринта в осем и петнайсет. Сигурен ли си за всичко? — Слуша в продължение на още две минути, раздразнен, че Трент е подкупил три административни институции да действат, но той беше член на Конгреса, при това влиятелен, и упражняването на власт му се отдаваше толкова лесно, колкото плуването на патица.

— Въпросът ми е, ще ме подкрепи ли президентът?

— Ако информацията ти е сигурна, да. Очаквам, че ще те подкрепи, Ал.

— Това е моментът, Арни. Приказвах ли, приказвах, ала този път мръсниците убиха хора.

— Можеш ли да ми изпратиш доклада по факса?

— Бързам да хвана самолета. Ще ти го изпратя веднага щом пристигна в кабинета си.

„Тогава защо трябваше да ми се обаждаш сега?“ — за малко да изреве Ван Дам.

— Ще го чакам — каза вместо това. Следващият му обмислен ход беше да вземе неделните вестници от предната веранда.

„Забележително!“ — помисли си, докато преглеждаше първите страници. Историята на деня, а може би и на годината, и още никой не бе я надушил.

Типично.

Удивително, но като се изключи активността на факса му, остатъкът от деня вървеше до голяма степен според плана, което позволи на шефа на президентската канцелария да бъде нормален гражданин, без дори да се запита какво може да му донесе следващият ден. „Ще почака“ — каза си той, докато се унасяше на канапето в дневната си и изпускаше предавания директно от „Бостън гардън“ баскетболен мач между „Лейкърс“ и „Селтс“.

9.

ПОЛИТИЧЕСКИ МАНЕВРИ НА СИЛНИТЕ

Имаше още хора, които да бъдат потърсени за услуги този понеделник, но доста от присъстващите бяха на страната на Трент. Американската Долна камара щеше да започне обикновената си работа по обед. Капеланът напяваше монотонно молитвата си, учуден, че лично председателят на Долната камара седеше на отреденото му място вместо някой друг, че бяха дошли да го слушат над сто членове на Конгреса вместо обичайните седем-осем, наредили се на опашка за кратки изказвания заради камерите на „Си-Спан“, и че местата за пресата бяха почти наполовина запълнени, вместо да са съвсем празни. Като че ли единственото нормално нещо бяха местата за публиката, заети от обичайния брой туристи и ученици. Капеланът, неочаквано уплашен, си прочете неуверено днешната молитва и се оттегли, или по-точно се канеше да го стори. Реши да поостане на вратата, за да разбере какво става.

— Господин председателят — обяви някакъв глас, без да изненада някого в залата.

Председателят на Долната камара вече гледаше натам, подготвен след обаждане от Белия дом.

— Председателстващият дава думата на джентълмена от Масачузетс.

Ал Трент се отправи енергично към катедрата. Като стигна там, спокойно си подреди бележките върху наклонената дървена плоскост, докато трима помощници поставяха статива. Караше публиката да чака и утвърждаваше драматичния тон на речта си с красноречиво мълчание. Започна със сведен поглед и подобаващ молебствен глас:

— Господин председател, моля за позволение да преговоря казаното и да го разширя.

— Нямам възражения — отвърна председателят на Долната камара, обаче не с обикновената механичност. Просто атмосферата беше различна: факт, очевиден за всички без туристите, като дори екскурзоводите им бяха седнали, както никога досега. Цели осемдесет членове от партията на Трент бяха по местата си, плюс двайсетина от другата страна на пътеката, включително всички лидери на малките партии, случайно намиращи се във Вашингтон в този ден. И макар някои от последните да бяха пример за незаинтересованост, фактът, че изобщо бяха тук, спечели заслужени коментари сред журналистите, на които също бе подшушнато, че става нещо голямо.

— Господин председател, в събота сутринта на 40-а междущатска магистрала, между Ноксвил и Нашвил, щата Тенеси, петима американски граждани бяха осъдени на смърт чрез изгаряне от японската автомобилна индустрия. — Трент прочете имената и възрастта на жертвите на катастрофата, а помощникът му на подиума откри първата нагледна черно-бяла снимка от местопроизшествието. Той не бързаше, оставяше хората да запечатат образа в паметта си, да си представят какво трябва да са изпитали пътниците на двете коли. В пресцентъра в момента се раздаваха копия на подготвените предварително коментари и от снимките, така че не искаше да говори твърде бързо.

— Господин председател, сега трябва да се запитаме, първо, защо умряха тези хора и, второ, защо смъртта им засяга този Конгрес… Интелигентната и млада госпожица Ребека Ъптън, федерален инженер, била повикана за катастрофата от местните власти и моментално определила, че нещастието е причинено от основен дефект в защитната система на тези два автомобила, а фаталният пожар е бил всъщност предизвикан от погрешното конструиране на резервоарите за гориво и на двете коли… Господин председател, съвсем наскоро същите тези бензинови резервоари бяха предмет на преговорите за родната индустрия между Съединените щати и Япония. Един изключителен продукт, случайно произведен в моя окръг, беше предложен на японския търговски представител. Американският продукт е с по-добър дизайн и същевременно производството му е по-евтино благодарение на усърдието и интелигентността на американските работници, ала той бе отхвърлен от японската търговска делегация, защото не отговарял на така наречените „високи и взискателни“ стандарти на автоиндустрията им! Господин председател, тези „високи“ и „взискателни“ стандарти обгориха до смърт петима американски граждани в катастрофа, която според щатската полиция на Тенеси и Националното управление за безопасен транспорт по никакъв начин не е надхвърляла параметрите за безопасност, наложени със закон в Америка от повече от петнадесет години. Това не би трябвало да е фатална злополука, ала едно семейство е почти заличено от земята (ако не е била смелостта на един синдикален шофьор, щеше да е затрито напълно), а други две днес ридаят над телата на невръстните си дъщери, понеже на американските работници не им бе позволено да предоставят по-добър компонент даже за моделите на този автомобил, произвеждани тук, в Америка! Единият от тези дефектни резервоари е пропътувал близо десет хиляди километра, за да се озове в едната от тези изпепелени коли и да убие возещите се в нея мъж, жена, тригодишно дете и новородено бебе! Чашата преля, господин председател! Предварителното заключение на НУБТ, потвърдено от научния персонал на Националната лаборатория в Оук Ридж, е, че автомобилните резервоари на тези две коли, едната произведена в Япония, а другата сглобена тук, в Кентъки, не са отговаряли на дългогодишните стандарти на Министерството на транспорта за сигурност на автомобилите. В резултат на това стана следното: първо, американското Министерство на транспорта издаде нареждане за незабавно връщане на всички лични автомобили с марка „Креста“…

Трент направи пауза и се огледа. Важните играчи в залата знаеха, че следва още нещо и че то ще е истинска бомба.

— Второ, аз известих президента за този трагичен инцидент и за по-нататъшните му усложнения. Министерството на транспорта също така установи, че същият резервоар за гориво на тази конкретна автомобилна марка е използван при почти всеки японски автомобил, внесен в Съединените щати. Съобразно с това днес аз внасям за разглеждане законопроект с номер HR-12313, който ще упълномощи президента да нареди на министерствата на търговията, правосъдието и финансите да…

— Според административната процедура — обясняваше пресаташето на Белия дом в пресцентъра на тази сграда — и в интерес на обществената сигурност президентът нареди на митническото бюро към Министерството на финансите да проверяват всички внасяни японски автомобили на съответните входни пристанища за основен дефект в защитната система, който преди два дни причини смъртта на петима американски граждани. Упълномощаващ закон, който да очертае ясно установената от конституцията власт на президента, е предложен днес от почетния член Алън Трент, конгресмен от Масачузетс. Законопроектът ще бъде подкрепен изцяло от президента и се надяваме на бързи действия, отново в интерес на обществената сигурност… Техническият термин за тази мярка е „секторна взаимност“. Това означава, че нашето законодателство ще бъде огледален образ на японските търговски процедури до най-малката подробност. — Тя вдигна поглед, за да отговори на въпросите. Странно, но за момента нямаше такива. — По-нататък. Пътуването на президента до Москва е насрочено за…

— Един момент — помоли някакъв журналист и вдигна поглед, след като за няколко секунди успя да смели встъпителното изказване. — Какво точно казахте?

— Какво ново, шефе? — попита Райън, докато преглеждаше последните документи.

— Виж втора страница, Джак.

— Добре. — Той обърна страницата и хвърли бегъл поглед. — По дяволите, видях това по телевизията онзи ден. — Вдигна очи от текста. — Няма да им хареса.

— Костеливи орехи — рече хладно президентът Дърлинг. — Всъщност имахме една-две добри години, през които заличихме търговските неразбирателства, ала техният нов представител е толкова задължен на големите клечки, че просто не можем да търгуваме с тези хора. Чашата преля. Те спират колите ни още на пристанището и направо ги разглобяват, за да се уверят, че са „сигурни“, а сетне пробутват „контролния“ законопроект на потребителите им.

— Зная, сър, но…

— Но чашата преля. — Освен това задаваше се година на избори и президентът се нуждаеше от помощта на синдикалните гласоподаватели, а с този единствен удар нещата ставаха „бетон“. Това не беше лъжица за устата на Джак и съветникът по националната сигурност не бе глупав, за да го прави на въпрос. — Разкажи ми за Русия и ракетите — смени темата Роджър Дърлинг.

Пазеше истинската бомба за накрая. ФБР се срещаше с хората от юридическата комисия на другия ден следобед. „Не — реши Дърлинг след моментен размисъл, — ще се наложи да се обадя на Бил Шоу и да му наредя да го отложи.“ Той не искаше две сензационни истории да се конкурират на заглавните страници. Килти трябваше да почака известно време. Щеше да уведоми Райън, ала случаят със сексуалния тормоз трябваше да остане на тъмно още около седмица.

Избраното време гарантираше объркването. От часови пояс, спрямо който източното поясно време на САЩ е с четиринадесет часа назад, започнаха телефонни позвънявания, пронизващи мрака на ранната вашингтонска утрин.

Нестандартността на американския ход, заобиколил нормалните канални пътища в американското правителство и следователно убягнал и на хората, събиращи информация за страната им, хвана всички напълно неподготвени. Японският посланик във Вашингтон се намираше в модерен ресторант и хапваше с близки приятели, а часът гарантираше, че същото правеше и администрацията на посолството на авеню „Масачузетс“. В закусвалнята на посолството, а и из целия град пейджърите запиукаха, настоявайки служителите незабавно да се обадят в работата си, но бе прекалено късно. Новината вече беше излязла по многобройните сателитни програми. Хората в Япония, следящи за такива неща, се бяха обадили на началниците си и така тя се изкачваше по информационната верига, докато накрая различни дзайбацу бяха събудени в час, който със сигурност щеше да предизвика остри забележки. Тези мъже на свой ред позвъниха на висши държавни служители, при всички положения вече будни, и им наредиха да потърсят веднага своите лобисти. Много от лобистите пък вече работеха. Повечето от тях бяха засекли отразената от „Си-Спан“ реч на Ал Трент и бяха отишли на работа по своя инициатива, като се опитваха да ограничат щетите още преди да са получили заповеди за действие от работодателите си. Във всяко учреждение те получаваха студен прием дори от членове на Конгреса, за финансирането на чиито кампании те допринасяха редовно, но не винаги.

— Слушайте — каза един сенатор, който планираше започването на кампания за собственото си преизбиране и както посетителят му добре знаеше, се нуждаеше от средства. — Няма да се изправя пред гласоподавателите и да им кажа, че този ход е нечестен, след като осем човека току-що са изгорели. Трябва да ни дадете време и да оставите проблема да се изтърка. Бъдете разумни!

Лобистът си помисли, че само петима бяха умрели от изгаряне, но съветът на този просяк бе смислен или би бил такъв при нормални обстоятелства. На лобиста му плащаха над триста хиляди долара годишно за преценката му на експерт (беше висш член на Сената в продължение на десет години, преди да съзре светлината) и за да бъде честен търговец на информация. Плащаха му също, от една страна, за да предоставя не толкова честно средства за политически кампании, а, от друга, за да съветва работодателите си кое е възможно и кое не.

— Добре, сенаторе — съгласи се той с толерантен тон. — Но ви моля да запомните, че този закон може да предизвика търговска война, а това би било лошо за всички.

— Такива събития са естествени и не траят вечно — отвърна сенаторът.

Такова беше общото мнение, докладвано на различните учреждения до пет този следобед, което се равняваше на седем на следващата сутрин в Тайпан. Грешката им се състоеше в пренебрегването на факта, че никога не бе имало точно „такова“ събитие.

Телефоните вече звъняха в кабинетите на почти всички членове на двете камари на Конгреса. Повечето хора изразяваха възмущението си от случилото се на магистрала 40, което можеше да се очаква. Имаше неколкостотин хиляди души в Америка, разпръснати из всички щати и из всичките четиристотин тридесет и пет избирателни района, които никога не пропускаха възможност да се обадят на представителите си във Вашингтон, за да дадат мнението си по всякакви въпроси. По-низшестоящият персонал поемаше обажданията и отбелязваше часа, датата, името и адреса на всеки позвънял. Често беше излишно да питат, понеже някои от обаждащите се можеха да се разпознаят само по гласа. Позвъняванията се сортираха по теми и мнения, ставаха част от сутрешната документация на всеки конгресмен и в повечето случаи съвсем бързо се забравяха.

Други обаждания се препращаха към по-висшестоящи служители, а много пъти и до самите членове на Конгреса. Те идваха от местни бизнесмени, най-вече производители, чиито продукти или се конкурираха направо на пазара със задокеанските, или в по-малко случаи се бяха опитали да пробият в Япония и бяха срещнали трудности. Тези позвънявания не винаги се вземаха под внимание, ала рядко се пренебрегваха.

Това отново беше водещата новина на всяка новинарска агенция, след като за кратко избледня сред нормалната мъглявост на старите вести. В днешните информационни бюлетини бяха показани семейни снимки на полицая, съпругата му и трите им деца, както и на Нора Дън и Ейми Райс, последвани от кратко интервю на запис с героичния шофьор на камион и далечни кадри със сирачето Джесика Дентън, гърчещо се от болка в болничната стая, докато я лекуваха сестри, които плачеха и изрязваха тъкани от обгореното й лице и ръце. Сега при всички пострадали семейства се бяха настанили адвокати, подготвяха ги какво да кажат пред камерите и изготвяха опасно скромните си лични изявления, докато в главите им танцуваха видения за непредвидено високи разходи. Новинарски екипи разпитваха за реакцията на членове от семействата, на приятели и съседи и в лютата горест на хората, преживели внезапна и тежка загуба, други виждаха или само гняв, или възможност да се възползват от ситуацията.

Най-изразителна обаче беше самата история с резервоарите за гориво. Предварителното заключение на НУБТ се оповести в Долната камара секунди след появяването му. Просто бе твърде хубаво, за да бъде пропуснато. Американските автомобилни компании предоставиха свои инженери, за да обяснят техническата страна на въпроса, и всички те отбелязваха с едва прикрито веселие, че това е прост пример за лош качествен контрол за изключително проста автомобилна част и че в крайна сметка японците не са толкова интелигентни, колкото всички си мислят.

— Виж, Том, хората галванизират стомана повече от век — обясняваше един средно добър инженер от „Форд“ за „Нощни новини“ на Ен Би Си. — И боклукчийските кофи се правят от нея.

— Боклукчийските кофи ли? — запита водещият с празен поглед, тъй като неговите бяха от пластмаса.

— Набиваха ни в главите качествения контрол с години, казваха ни, че не ставаме, че не сме достатъчно обезопасени, нито пък достатъчно внимателни, за да влезем на автомобилния им пазар, а сега виждаме, че в края на краищата не са толкова сръчни. Това е решаващият фактор, Том — продължаваше инженерът, като си придаваше важност. — Резервоарите на тези две крести имаха по-малка структурна здравина, отколкото боклукчийско кошче, направено с технологии от деветдесетте години на миналия век. Ето защо тези пет човека изгоряха.

Тази неволна забележка се превърна в мото за цялото събитие. На другата сутрин пет кофи за боклук от галванизирана стомана бяха натрупани на камара пред входа на завода на „Креста“ в Кентъки заедно с табела с надпис: „ЗАЩО НЕ ОПИТАТЕ С ТЯХ?“ Екип на Си Ен Ен я засне по предварителен сигнал и на обед това стана водещата им новина. Всичко бе въпрос на възприемане. Щяха да са нужни седмици, за да установят какво наистина се е объркало, но дотогава възприемането на нещата и реакциите отдавна щяха да са завладели реалността.

Капитанът на търговския кораб „Нисан куриер“ не беше получил никакво известие. Имаше изключително грозен кораб, който изглеждаше досущ така, сякаш е започнал живота си като солиден, правоъгълен стоманен блок и се е наложило носът му да бъде издълбан с голяма лъжица, за да се превърне в нещо, способно да се движи по вода. Супертежък и прокълнат с огромна надводна площ, наричана от моряците платно, която често го превръщаше в играчка за дори най-леките ветрове, на него му трябваха четири влекача, за да влезе в дока при морския терминал „Дъндалк“ на пристанището Балтимор. Било някога първото летище на града, голямото равно пространство бе естествено място за приемане на автомобили. Капитанът направлява докрай сложната и опасна маневра за спиране успоредно на кея, едва след което забеляза, че огромният паркинг е необичайно пълен. Видя му се странно. Последният кораб на „Нисан“ беше дошъл миналия четвъртък и при нормални обстоятелства паркингът би трябвало да е вече полупразен и да се отвори място за неговия товар. Като погледна по-нататък, забеляза само три камиона за превозване на коли, чакащи да вземат своя товар и да го транспортират до най-близкия разпространител; обикновено те бяха наредени като таксита на централна гара.

— Май не са се майтапели — отбеляза лоцманът от залива Чесапийк. Той се качи на борда при нос Вирджиния и беше видял телевизионните новини на патрулното корабче, хвърлило котва там. Поклати глава и си проправи път към бордовата стълба. Щеше да остави на представителя на параходното дружество да съобщи новината на капитана.

Представителят стори точно това, след като се изкатери по стълбата и сетне на капитанския мостик. На складовата площадка имаше място за около още двеста коли, определено не повече, и при това все още нямал никакви инструкции от управата на дружеството, за да каже на капитана какво да прави. Обикновено корабът не би останал в пристанището за повече от двадесет и четири часа — времето, нужно да се разтоварят автомобилите, да зареди наново и да се запаси с провизии за обратното пътуване през голяма част от света, където щеше да последва обратната процедура, само че този път колите щяха да бъдат натоварени на празния кораб за поредното плаване към Америка. Корабите от тази флота имаха отегчително и безжалостно разписание, датите в което бяха неизменни като звездите в нощното небе.

— Какво искате да кажете? — попита капитанът.

— Безопасността на всяка кола трябва да бъде проверена. — Представителят на дружеството махна към терминала. — Уверете се сам.

Капитанът го послуша и вдигна бинокъла си „Никон“, при което видя как шестима служители на митническото бюро използват хидравличен крик, за да повдигнат една нова кола така, че един от тях да може да пропълзи под нея по една или друга причина, докато другите правеха отметки на различни официални формуляри. Определено не изглеждаше, като да бързат особено. През окуляра виждаше как телата им се поклащат напред-назад с нещо като веселие, вместо да работят усърдно, както подобава на държавни служители. Поради тази причина той не направи връзка с останалите случаи, когато бе виждал японски митничари да извършват подобни, ала много по-строги прегледи на американски, немски или шведски коли на доковете на родното му пристанище Йокохама.

— Но ние можем да останем тук с дни! — избъбри капитанът.

— Може би седмица — предположи оптимистично представителят.

— Но тук има място само за един кораб! „Нисан вояджър“ трябва да пристигне след седемдесет часа.

— Нищо не мога да направя.

— Ами разписанието ми? — В гласа на капитана се усещаше непресторен ужас.

— По този въпрос също не мога да направя нищо — изтъкна представителят на параходното дружество пред човек, чийто предвидим свят току-що се беше разпаднал.

— Как можем да ви помогнем? — попита Сейджи Нагумо.

— Какво имаш предвид? — контрира го служителят от Министерството на търговията.

— Този ужасен инцидент. — И Нагумо бе наистина ужасен. Историческата японска постройка от дърво и хартия отдавна беше заменена от по-масивни сгради, но като завещание им оставаше дълбок, културно обоснован страх от огъня. Гражданин, позволил в неговия имот да започне пожар и после да се разпростре в чужда собственост, все още търпеше наказателни мерки, а не се измъкваше само с гражданска отговорност. Той изпитваше съвсем искрен срам, че продукт, произведен в родината му, е довел до такъв кошмарен край. — Още не съм получил официално съобщение от правителството ми, ала от свое име заявявам, че това е ужасно, неописуемо. Уверявам те, че ще предприемем и наше разследване.

— Малко е късничко, Сейджи. Както си спомняш, обсъждахме точно това…

— Да. Признавам, вярно е, но трябва да разбереш, че дори да бяхме постигнали споразумение, въпросните материали все още щяха да са в процес на обработка… Нямаше да има никакво значение за тези хора.

Като цяло това беше приятен миг за американския участник в търговските преговори. Е, смъртните случаи в Тенеси бяха много лошо нещо, обаче той търпеше надменността на този негодник вече три години и сегашната ситуация при всичката си трагичност бе очарователна.

— Сейджи-сан, както казах, малко е късничко. Вероятно би било добре да получим известно съдействие от хората ви, но си имаме и свои задачи. В крайна сметка, сигурен съм, ще разбереш, че да се защитават животът и сигурността на американските граждани е всъщност дълг на американското правителство. Очевидно сме били небрежни спрямо този дълг и трябва да компенсираме тези свои злочести слабости.

— Онова, което можем да направим, Робърт, е да финансираме операцията. Уведомиха ме, че автомобилните ни производители сами ще наемат контрольори по сигурността, които да прочистят колите във вашите пристанища, и…

— Сейджи, знаеш, че това е неприемливо. Не Можем да позволим държавни задължения да бъдат изпълнявани от представители на идустриални компании. — Това не беше вярно и бюрократът го знаеше. Тези неща се случваха непрекъснато.

— С цел да поддържаме приятелските си търговски отношения ви предлагаме да поемем всички извънредни разходи, които правителството ви ще направи. Ние… — Една вдигната ръка го прекъсна.

— Сейджи, трябва да ти кажа да спреш дотук. Моля те… Трябва да разберете, че това, което предлагате, може спокойно да се изтълкува като подтик към корупция според етичните закони на правителството ни. — Разговорът секна за няколко секунди. — Слушай, Сейджи, когато новият закон бъде прокаран, нещата бързо ще се уталожат. — А това нямаше да се проточи много. Реката от писма и телеграми от набързо организирани „народни“ комитети (като например Съюза на обединените автомобилни работници, надушващ кръвта във водата не по-зле от всяка акула) бе инструктирала всеки член да се обади на Западния профсъюз точно с тази цел. Законопроектът „Трент“ вече оглавяваше списъка за първо четене на Хълма, а хора от кулоарите даваха на новия закон две седмици, за да се появи на бюрото на президента за подпис.

— Но законопроектът на Трент…

Служителят на търговското министерство се надвеси над бюрото си.

— Сейджи, какъв е проблемът? Законопроектът „Трент“ ще позволи на президента чрез съвети на адвокати от Търговското да копира собствените ви търговски наредби. С други думи, единственото, което ще направим, е огледален образ на вашите закони тук. Е, как е възможно да е нечестно от страна на Америка да прилага собствените ви, справедливи търговски закони спрямо вашите продукти така, както вие ги прилагате спрямо нашите?

Нагумо не беше схванал съвсем нещата досега.

— Но вие не разбирате. Законите ни са направени така, че да отговарят на културата ни. Вашата е различна и…

— Да, Сейджи, зная това. Законите ви целят да защитят вашите предприятия от нечестната конкуренция. Скоро ние ще направим съвсем същото. Така, това беше лошата новина. А добрата е, че щом отворите пазарите си за нас, ние автоматично ще сторим същото за вас. Лошата новина е, Сейджи, че ще приложим собствените ви закони спрямо продуктите ви, и тогава, приятелю мой, ще видим колко справедливи са те според собствените ви стандарти. Защо се разстройваш? От години ми повтаряш, че законите ви всъщност не са никаква пречка, че вината си е в американската промишленост, щом не можем да търгуваме с Япония така ефективно, както вие търгувате с нас. — Той се облегна с усмивка. — Е, добре, сега ще видим колко точни са били наблюденията ви. Не се опитваш да ми кажеш сега, че… си ме мамил, нали?

Нагумо би си помислил „Боже мой!“, ако беше християнин, ала религията му бе анимистична и душевните му реакции бяха различни, макар смисълът да беше съвсем същият. Току-що го нарекоха лъжец и най-лошото бе, че обвинението беше… справедливо.

Законопроектът „Трент“, сега официално наречен Реформен търговски декрет, бе обяснен на Америка същата вечер, след като умните глави си бяха оползотворили времето, за да го анализират. Философската му простота беше великолепна. Говорители на администрацията, както и самият Трент в предаването „Макнийл/Лерхер“ обясниха, че законът ще създаде малка комисия от адвокати и техническо-търговски експерти от Министерството на търговията, подпомагана от специалисти по международно право от Министерството на правосъдието, която ще бъде упълномощена да анализира чуждестранните търговски наредби, да извлече американското им съответствие, което да копира техните клаузи възможно най-точно, и накрая да го препоръча на министъра на търговията, който ще уведоми президента. Президентът на свой ред имаше правото да задейства тези закони чрез изпълнителна заповед. Наредбата би могла да се анулира при минимално мнозинство в двете камари на Конгреса, чиито правомощия по такива въпроси са формулирани в конституцията — тази клауза щеше да предотврати евентуално законно възражение въз основа на разделението на властта. Реформеният търговски декрет имаше и клауза на „изтичане“. Четири години след влизането му в сила той автоматично щеше да престане да съществува, освен ако не бъдеше прокаран наново от Конгреса и не бъдеше повторно одобрен от тогавашния президент. Тази точка представяше декрета като временна мярка, чиято единствена цел е да установи свободна международна търговия веднъж и завинаги. Лъжата беше явна, но също така правдоподобна дори за онези, които знаеха как стоят нещата.

— Е, какво по-справедливо от това? — попита Трент риторично по Пи Би Ес. — Ние само копираме законодателството на други страни. Ако техните закони са справедливи спрямо американския бизнес, тогава същите тези закони трябва да са справедливи и спрямо чуждата индустрия. Японските ни приятели — той се усмихна — ни натякват от години, че законите им не са дискриминиращи. Чудесно. Ще ги прилагаме така справедливо, както и те.

На Трент му бе забавно да гледа как мъжът от другата страна на масата се свива като червей. Бившият заместник държавен секретар, печелещ сега над един милион долара годишно в качеството си на старши лобист на „Сони“ и „Мицубиши“, просто си седеше, докато умът му се напрягаше да измисли нещо, което да прозвучи смислено. Трент го разбра по лицето му. Не разполагаше с никакъв довод.

— С това може да започне истинска търговска война — започна той, ала бе подкосен веднага.

— Слушай, Сам, Женевската конвенция не предизвика никакви войни, нали? Тя само наложи еднакви норми на поведение на всичките страни в конфликта. Ако твърдиш, че прилагането на японските наредби на американски пристанища ще предизвика война, значи вече има война и ти си работел за противника, не е ли така? — Градушката от аргументи беше посрещната с много неловко, петсекундно мълчание. Просто нямаше отговор на този въпрос.

— Уха! — възкликна Райън, седнал и той веднъж сред семейството у дома си в приличен час.

— Има направо убийствен инстинкт — отбеляза Кати, като вдигна поглед от някакви медицински записки.

— Определено — съгласи се мъжът й. — Това се казва бързина! Аз бях осведомен за това едва онзи ден.

— Ами мисля, че са прави. А ти? — попита жена му.

— Смятам, че се развива малко бързичко. — Джак замълча. — Бива ли ги докторите им?

— Японските лекари ли? Не особено според нашите стандарти.

— Сериозно? — Японското обществено здравеопазване бе сочено като пример за подражание. В крайна сметка всичко там беше „безплатно“. — И защо?

— Прекалено много козируват — отвърна Кати, забила пак нос в записките си. — Нали знаеш, професорът винаги е прав. Младите никога не се научават да се справят сами и когато остареят достатъчно, за да станат и те професори, повечето забравят как става всичко.

— Колко пъти не сте била права, о, доценте по очна хирургия? — изкикоти се Джак.

— На практика няма такъв случай — призна тя, като вдигна очи, — но пък и никога не казвам на лекарите от болницата ми да престанат да питат за причините. В момента в „Уилмър“ имаме трима японски колеги. Добри специалисти, опитни специализирани лекари, обаче не са особено гъвкави. Сигурно се дължи на културата им. Опитваме се да ги подготвим всестранно, ала не е лесно.

— Шефът е винаги прав…

— Не, не винаги. — Кати си отбеляза да промени някакви лекарства.

Райън извърна глава, като се чудеше дали току-що не бе научил нещо важно.

— Добри ли са в разработването на нови лечения?

— Джак, защо според теб идват тук да се обучават? Защо, мислиш, имаме толкова много японци в университета горе на „Чарлс стрийт“? Защо, мислиш, толкова много от тях остават тук?

В Токио беше девет часът сутринта и сателитните връзки внесоха вечерните американски шоуновини в административните учреждения из целия град. Опитни преводачи обръщаха разговора на родния си език. Видеокасетофони правеха непрекъснат запис за по-късен и по-подробен анализ, ала чутото от директорите бе достатъчно ясно.

Козо Мацуда потрепери на бюрото си. Държеше ръцете си в скута извън полезрението, за да не могат другите в кабинета му да забележат, че те треперят. Нещата, които чу на два езика (английският му беше отличен), бяха наистина лоши. Това, което видя, бе по-лошо. Корпорацията му вече губеше пари благодарение на… нередностите на световния пазар. Цели тридесет и три процента от продуктите на компанията му отиваха за Съединените щати и ако това звено от бизнеса му бъдеше прекъснато по някакъв начин…

Интервюто беше последвано от предаването „На фокус“, което показа „Нисан куриер“ все още на кея в Балтимор, както и събрата му „Нисан вояджър“, полюшващ се на котва в залива Чесапийк. Още един кораб с автомобили току-що напусна нос Вирджиния, а първият от триото все още не бе разтоварен дори наполовина. Единствената причина, поради която показаха точно тези кораби, беше удобната близост на Балтимор до Вашингтон. Същото ставаше в пристанищата на Лос Анджелис, Сиатъл и Джаксънвил. „Сякаш използваме колите за превозване на наркотици“ — помисли си Мацуда. Част от ума му се възмущаваше, но другата, по-голяма част бе почти в паника. Ако американците говореха сериозно, то…

Не, не беше възможно.

— Ами вероятността за търговска война? — попита Джим Лерхер онзи тип Трент.

— Джим, от години повтарям, че сме в търговска война с Япония вече цяло поколение. Направеното току-що цели да балансира страните на игрището.

— Но ако нещата се развият, няма ли да пострадат американските интереси?

— Джим, какви са тези интереси? Заслужава ли си заради американските бизнесинтереси да изгорят невръстни деца? — отвърна веднага Трент с изстрел.

При тези думи Мацуда се сви. Просто картината беше твърде шокираща за човек, чиито най-ранни детски спомени бяха от утрото на десети март 1945. Тогава нямаше дори три годинки: майка му го изнася от дома му, обръща се и вижда извисяващите се пламъци, причинени от 21-а бомбардировъчна военновъздушна част на Къртис льо Мей. Години наред се будеше през нощта с писъци и през целия си съзнателен живот действаше като заклет пацифист. Беше учил история и разбра как и защо е започнала войната, как Америка е притиснала предшествениците му в ъгъл, от който е имало само един изход, при това лъжлив. Помисли си, че вероятно Ямата е прав, че може би целият проблем е в устройството на Америка. Първо принуждават Япония да влезе във война, сетне я смазват в опита си да предотвратят естествения възход на една нация, предопределена да оспори американската мощ. При все това той така и не успя да разбере как тогавашните дзайбацу, членове на ордена на Черния дракон, не са могли да намерят хитър изход от положението. Та не беше ли войната прекалено ужасна възможност? Не беше ли мирът, макар и унизителен, за предпочитане пред страховитото унищожение, съпътстващо войната?

Сега нещата бяха различни. Сега той беше един от тях и вече виждаше каква бездна ги чакаше, ако не започнеха война. „Сгрешили ли бяха те тогава?“ — запита се, без да чува вече телевизора или преводача си. Бяха потърсили истинска икономическа стабилност за страната си чрез Великия източноазиатски съюз за общо благополучие.

Учебниците по история от младостта му наричаха всичко това лъжа, но беше ли наистина такава?

За да функционира икономиката на родината му, бяха нужни ресурси, суровини, а на практика Япония имаше единствено въглища, замърсяващи въздуха. Тя се нуждаеше от желязо, алуминиева руда, нефт, трябваше почти всичко да се внася, за да бъде превърнато в готови продукти, които можеха да се изнесат. Нуждаеха се от пари в брой, за да платят за суровините, а тези пари идваха от купувачите на готовите продукти. Ако Америка, най-големият и най-важен търговски партньор на родината му, прекъснеше изведнъж търговията, този паричен поток щеше да спре. Почти шестдесет милиарда долара.

Разбира се, щеше да има многобройни регулирания. Днес на международните борси йената щеше да спадне рязко спрямо долара и всяка друга твърда валута в света. Това щеше да направи навсякъде японските стоки по-евтини…

Европа обаче щеше да последва примера на другите. Нямаше съмнение. Търговските й разпоредби, без това по-тежки от американските, щяха да станат още по-сурови, активното салдо щеше също да изчезне, а в същото време стойността на йената щеше да пада все повече. Щяха да са нужни повече пари за купуване на ресурсите, без които страната му би претърпяла пълен крах. Както при падане в урва, сгромолясването надолу щеше просто да става по-бързо и по-бързо и единствената му утеха в момента бе, че той нямаше да присъства на края, защото много преди това да се случи, този кабинет вече нямаше да е негов. Щеше да е опозорен заедно с всичките си колеги. Някои може би щяха да предпочетат смъртта, ала те нямаше да са много. Това вече бе само за телевизията: древните традиции, изградени от една култура, богата на достойнство, но бедна на всичко друго. Животът беше твърде приятен, за да се откажеш от него така лесно… Или пък не? Какво се криеше в бъдещето на родината му след десет години? Завръщане към бедността… или нещо друго?

Мацуда си каза, че отчасти решението ще е негово, понеже тяхното правителство всъщност бе едно продължение на общата им воля — неговата и на равните му. Сведе поглед към треперещите ръце в скута си. Благодари на двамата си служители и ги отпрати с любезно кимване, след което успя да вдигне ръце на бюрото си и да посегне към телефона.

На Кларк полетът му се струваше вечен и макар корейските авиолинии да ги бяха почели с първа класа, всъщност нямаше голяма полза. Дори очарователните корейски стюардеси в прекрасни традиционни облекла не можеха да направят нещата много по-хубави, отколкото бяха. Беше гледал два от трите филма при други полети, а и третият не бе особено интересен. Информационната радиостанция спечели интереса му за четиридесетте минути, нужни, за да се опреснят знанията му за събитията по света, ала след това всичко започна да се повтаря, а паметта му беше прекалено добре тренирана, за да се нуждае от повторения. Бордовото списание ставаше само за половин час (дори му дойде много), бе запознат и с американските информационни списания. Оставаше му само съкрушителна скука. Динг поне си носеше учебни материали, които да го развличат. В момента четеше класическата книга на Масис „Дреднаут“, разказваща за това как международните отношения са се развалили преди един век, защото на различните европейски нации, и по-точно на техните водачи, не им бе достигнало въображението, за да запазят мира. Кларк си спомняше, че я прочете скоро след издаването.

— Накрая просто не успяват, нали? — попита той партньора си, след като един час надзърта през рамото му. Динг четеше бавно и поглъщаше думите една по една. Е, това бе учебен материал, нали?

— Много умно, Джон! — Чавес вдигна поглед от своите листове с бележки и се протегна, което беше по-лесно за неговата дребна фигура, отколкото за Кларк. — Професор Алфър иска да открия за моята дисертация три-четири съдбоносни грешки: лоши решения и тем подобни. Както виждаш, нещата са по-сложни. Трябвало е, хм, един вид да излязат от телата си, да се обърнат и да разберат каква е цялата работа, но тъпите педали не са знаели как да го направят. Не са могли да бъдат обективни. А другото нещо е, че нищо не са обмисляли докрай. Имали са всички тези велики тактически идеи, ала никога не са се оглеждали, за да видят докъде ще ги доведе всичко. Знаеш ли, мога да разпозная гафовете, да ги облека хубавичко, точно както тя иска, но ще бъде глупаво, Джон. Проблемът не е бил в решенията. Проблемът е бил в хората, които са ги вземали. Те просто не са били достатъчно големи за нещата, които са вършели. Просто не са били достатъчно далновидни, а пък народът затова им е плащал! — Чавес разтри очи, благодарен за разсейването. Четеше и учеше от единадесет часа, с кратки почивки само за храна и посещения на тоалетната. — Имам нужда да потичам няколко километра — измърмори той, също отегчен от полета.

Джон погледна часовника си.

— Остават четиридесет минути. Вече започнахме да се спускаме.

— Мислиш ли, че днес големите клечки са по-различни? — попита Динг уморено.

Кларк се засмя.

— Моето момче, кое е единственото в живота, което никога не се променя?

Младият агент се усмихна.

— Да, а другото е, че винаги хора като нас опират пешкира, когато „големите“ се издънят. — Той стана и се отправи към тоалетната, за да си умие лицето. Като се гледаше в огледалото, бе доволен, че ще останат за ден в една сигурна къща на ЦРУ. Имаше нужда да се умие, обръсне и да се отпусне, преди да приеме фалшивата си самоличност. Може би щеше да нахвърля и някои уводни бележки за дисертацията си.

Кларк погледна през прозореца и видя корейски пейзаж, осветен от розовата, рехава светлина на разпукващата се зора. Младежът се правеше на интелектуалец пред него. Това стигаше, за да го накара да обърне лицето си към пластмасовия прозорец и да се ухили изтощено и със затворени очи. Хлапето беше доста умно, но какво щеше да стане, когато напишеше в дисертацията си за магистърска степен „тъпите педали не са знаели как да го направят“? В края на краищата говореше за Гладстон и Бисмарк. Това го накара така да се разсмее, че започна да кашля поради сухия въздух в самолета. Отвори очи и видя как партньорът му изниква от тоалетната на първа класа. Динг едва не се блъсна в една от стюардесите и макар че й се усмихна учтиво и отстъпи встрани, за да я пусне да мине, той не я проследи с поглед. Не направи онова, което мъжете обикновено правеха, когато някой е толкова млад и привлекателен. Явно мисълта му се бе спряла на друга жена. „Проклятие, нещата стават сериозни!“

Мъри едва не избухна:

— Не можем да направим такова нещо сега! По дяволите, Бил, имаме всичко на разположение и е дяволски сигурно, че информацията ще изтече, а това не е честно дори спрямо Килти, камо ли спрямо свидетелите ни.

— Ние работим за президента, Дан — изтъкна Шоу, — а заповедта дойде направо от него, дори не чрез министъра на правосъдието. Пък и откога ти пука за Килти? — Всъщност той използва същата реплика пред президента Дърлинг. Мръсник и изнасилвач или не, той имаше право на полагаемия му се съдебен процес и на честен опит да бъде защитен. ФБР малко се вманиачаваше, ала истинската причина за тяхното благоговение пред честната съдебна игра беше следната: щом си обвинил някого, след като си спазвал всички правила, знаеш, че си пипнал точно онзи мръсник, когото трябва. Така всичките обжалвания също ставаха много по-лесни за преглъщане.

— Заради онази катастрофа, нали?

— Да. Той не иска две сензации да се бутат на първа страница. Тази търговска паника не е малко нещо и според него Килти може да почака седмица-две. Дан, нашата госпожица Линдърс е чакала няколко години, още две седмици ще имат ли…

— Да, и ти го знаеш — сопна се Мъри. После направи пауза. — Извинявай, Бил. Знаеш какво имам предвид. — Онова, което имаше предвид, бе просто: разполагаше с подготвен случай и беше време да му дадат зелена улица. От друга страна, не можеш да кажеш „не“ на президента.

— Вече е говорил с хората на Хълма. Те ще си траят.

— Помощниците им обаче няма.

10.

ПРЕЛЪСТЯВАНЕ

— Съгласен съм, че не е хубаво — каза Крис Кук.

Нагумо беше забил поглед в килимчето във всекидневната. Събитията от предишните няколко дни го бяха изумили твърде много, за да бъде ядосан. Все едно да откриеш, че светът е на път да свърши и че нищо не можеш да направиш. Според общото мнение той бе служител на външното министерство от средна величина, който не играеше роля в преговорите на високо равнище. Това обаче беше фасадата. Той имаше за задача да изгради скелето за позициите на родината си в преговорите и освен това да събере секретна информация за истинските намерения на Америка, за да знаят титулуваните му началници какви точно начални позиции да заемат и доколко да настояват. Ако не на хартия, то поне на практика Нагумо беше разузнавач. В тази светлина интересът му към процеса бе личен и учудващо емоционален. Сейджи се виждаше като закрилник и пазител на страната и народа си, а също и като истински мост между Япония и Америка. Искаше американците да оценят народа и културата му. Искаше те да споделят продуктите й. Желаеше Америка да погледне на Япония като на равен, добър и мъдър приятел, от когото да се поучи. Американците бяха избухлива нация, така често несъзнаваща истинските си нужди — нещо, присъщо на прекомерно гордите и разглезените. Сегашното американско становище относно търговията (ако бе такова, каквото изглеждаше) беше като на дете, удрящо собствения си родител. Не знаеха ли, че се нуждаят от Япония и от продуктите й? Не беше ли обучавал лично американските търговски служители с години?

Кук се раздвижи в стола си. Той също бе опитен служител, занимаващ се с външните работи, и можеше да разгадава израженията не по-зле от друг. В крайна сметка бяха приятели, а и нещо повече: Сейджи беше личният му пропуск за доходен начин на живот след правителствената служба.

— Ако ще се почувстваш по-добре от това, ще е на тринадесети.

— Ъ? — Нагумо вдигна очи.

— В този ден ще взривят последните ракети. Услугата, за която ме помоли. Забрави ли?

Нагумо премига, докато бавно си припомняше въпроса, който беше поставил по-рано.

— Защо тогава?

— Президентът ще бъде в Москва. Вече им е останала шепа ракети. Не зная точния брой, но не са повече от двадесет на всяка страна. Пазят последната за другия петък. Малко странно стечение на обстоятелствата, ала така излезе по програмата. Момчетата от телевизията са подготвени и ще си мълчат. Ще има камери и на двете места, изстрелването на последните две ще се предава едновременно по радиото и телевизията… Тоест взривяването им. — Кук замълча. — Та церемонията, за която говореше, онази в чест на дядо ти, ще бъде на този ден.

— Благодаря ти, Крис. — Нагумо стана и отиде на бара, за да си налее още едно питие. Не знаеше защо на министерството му трябва информацията, но имаше заповеди и щеше да я предаде. — А сега, приятелю, какво можем да сторим по въпроса?

— Почти нищо, Сейджи, поне не веднага. Предупредих те за скапаните резервоари, не помниш ли? Казах ти, че Трент не е човек, с когото може да се влиза в конфликт. Той чакаше такава възможност от години. Виж, бях на Хълма този следобед и говорих с някои хора. Никога не си виждал толкова поща и телеграми, а проклетата Си Ен Ен не ще да остави историята на мира.

— Зная. — Той кимна. Приличаше му на филм на ужасите. Днешната водеща новина беше Джесика Дентън. Цялата страна плюс голяма част от света следеше възстановяването й. Тя едва прескочи трапа, като състоянието й се подобри на „критично“. Пред болничната й стая имаше достатъчно цветя, за да създадат впечатление за пищна частна градина. Втората новина на деня обаче бе погребението на родителите и на братчето и сестричето й, забавено поради медицински и законови нужди. Присъстваха стотици хора, включително всички членове на Конгреса от Тенеси. Президентът на автомобилната компания също беше поискал да отиде, лично да изкаже съболезнования и да се извини очи в очи на семейството, ала не го допуснаха от съображения за сигурност. Вместо това той направи искрени извинения по телевизията от името на корпорацията си, обеща да покрие всички медицински разходи и да спонсорира цялостното обучение на Джесика, като изтъкна, че самият той също има дъщери. Но някак си просто не се получи. Едно искрено извинение имаше голям ефект в Япония — факт, от който „Боинг“ се възползва, когато един от техните самолети 747 уби неколкостотин японски жители, — ала в Америка не бе същото и този факт Нагумо напразно повтаряше на правителството си. Адвокатът на семейство Дентън, известен и ефектен юрист, благодари на президента за извинението и сухо отбеляза, че отговорността му за смъртните случаи вече е публично достояние и това опростява подготовката му за делото. Сега ставаше въпрос само за размера на сумата. Вече се шушукаше, че той ще настоява за един милиард долара.

Заводът за авточасти „Диърфийлд“ водеше преговори с всяка японска автомонтажна компания и Нагумо знаеше, че предложените условия от масачузетската фабрика щяха да са изключително щедри, но той също разказа на външното министерство американската поговорка за затварянето на вратата на обора, след като конят избяга. Изобщо нямаше да се изтълкува като покриване на щетите, а само като допълнително признаване на вината, което в американската правна атмосфера беше погрешният ход.

Мина известно време, преди новината да проникне в съзнанието на сънародниците му. Колкото и кошмарна да беше катастрофата, тя изглеждаше незначителна и телевизионните коментатори от Ен Ейч Кей използваха инцидента с „Боинг“ 747, за да покажат, че такива неща се случваха и че някога Америка бе причинила нещо подобно по характер, ала много по-страховито по размери на гражданите на тази страна. В американските очи обаче японският пример изглеждаше по-скоро като оправдание, отколкото като сравнение и американските граждани, застанали на тяхна страна, бяха хора, за които се знаеше, че фигурират в японските ведомости. Всичко се разпадаше. Вестниците публикуваха списъци с бивши правителствени служители, минали на японска служба, като отбелязваха трудовата им квалификация и предишните им заплати и ги сравняваха с това какво правят сега и за колко. „Продажници“ бе най-мекото определение за тях. „Предател“ беше по-често използван епитет, особено от организираното работничество и от всеки член на Конгреса, на когото му предстояха избори.

Тези хора не приемаха никакви доводи.

— Какво ще стане, Крис?

Кук остави питието си на масата, като преценяваше собственото си положение и оплакваше удивително лошо подбраното от него време. Вече бе започнал да орязва всичко, което го връзваше. Трябваше да изчака още няколко години, за да получи пълна пенсия — направи изчисленията преди няколко месеца. Сейджи му даде да разбере миналото лято, че сегашният му цялостен доход ще се учетвори като начало, че работодателите му силно вярваха в пенсионното осигуряване и че той няма да загуби държавния си пенсионен влог, нали? И така, Кук започна да действа. Говореше грубо с прекия си началник, на когото докладваше, не криеше от другите, че според него търговската политика на страната му се съставяше от идиоти, като съзнаваше, че възгледите му ще стигнат и до по-висшестоящите. Поредица от вътрешни доклади, казващи едно и също нещо с премерен бюрократичен стил. Трябваше да нагласи нещата така, че напускането му да не бъде изненада и да изглежда по-скоро обосновано от принципи, отколкото от безгранични печалби. Проблемът бе, че по този начин той сполучливо приключи кариерата си. Никога повече нямаше да го повишат и ако останеше в Държавния департамент, в най-добрия случай можеше да се окаже разпределен в някое посолство в… да речем, Сиера Леоне, освен ако не намерят по-безперспективно място. Може би в Екваториална Гвинея. Насекомите там бяха повече.

„Хванал си се на хорото“ — каза си Кук, пое дълбоко въздух и като размисли, отпи още от чашата си.

— Сейджи, този път ще трябва да погледнем нещата в перспектива. РТД — не можеше да произнесе Реформен търговски декрет, не и тук — ще бъде приет след по-малко от две седмици и президентът ще го подпише. Проучвателните комисии на Министерството на правосъдието и на Търговското вече се формират. Естествено, Държавният департамент също ще участва. Изпратихме телеграми до няколко посолства, за да получим копия на различни търговски закони от цял свят…

— Не само на нашите? — учуди се Нагумо.

— Ще сравнят вашето законодателство с тези на други страни, с които търговските ни отношения са… по-малко спорни в момента. — В крайна сметка трябваше да си мери приказките. Нуждаеше се от този човек. — Идеята е да им дадем нещо, с което, ъъ, да сравнят вашите закони. Както и да е, докато уредим това, ще мине известно време, Сейджи. — „Което като цяло не е лошо“ — заключи Кук. В края на краищата това даваше гаранция за работа, ако или когато той преминеше от един работодател към друг.

— Ти ще бъдеш ли част от проучвателната комисия?

— Вероятно да.

— Помощта ти ще е безценна, Крис — промълви тихо Нагумо, като вече мислеше бързо. — Мога да ти помогна в тълкуването на законите ни… Прикрито, разбира се — добави той, като сграбчи подадената му сламка.

— Всъщност не възнамерявах да остана в Държавния департамент още дълго, Сейджи — отбеляза Кук. — Хвърлили сме око на една нова къща и…

— Крис, имаме нужда от теб там. Нуждаем се… Аз имам нужда от помощта ти, за да смекча това злощастно стечение на обстоятелствата. Изправени сме пред истинско бедствено положение със сериозни последствия за нашите две страни.

— Разбирам, но…

„Пари — помисли си Нагумо, — при тези хора винаги опира до пари!“

— Мога да уредя нужното — рече той по-скоро в изблик на раздразнение, отколкото като премерена мисъл. Едва след като го каза, осъзна какво е направил… но пък му беше интересно каква ще е реакцията на Кук.

Няколко секунди помощникът на заместник държавния секретар просто седеше безучастно. Той също бе така погълнат от събитията, че истинският характер на предложението почти му се изплъзна. Кук само кимна, без дори да погледне Нагумо в очите.

Ако погледнеше назад, първата стъпка (издаването на информация, свързана с националната сигурност) беше по-трудна. Втората се оказа толкова лесна, че Кук даже не се замисли над факта, че сега той недвусмислено нарушаваше федерален закон. Току-що се съгласи да предоставя информация на чуждо правителство срещу пари. При тези обстоятелства тази стъпка изглеждаше толкова логична. Те наистина желаеха онази къща в Потомак, а не бе далеч и времето, когато щяха да започнат разходите за колежи.

Тази сутрин щеше да остане паметна за индекса Никей Дау. Толкова време беше нужно, за да схванат хората онова, което Сейджи Нагумо вече знаеше: този път те не се шегуваха. Не ставаше дума за пореден път за ориз, нито за компютърни чипове, нито за автомобили или за техните части, нито пък за телекомуникационни механизми, договори за строителство или клетъчни телефони. Всъщност ставаше въпрос за всичко това, за двадесет години насъбрани обиди и гняв, донякъде оправдани, донякъде не, ала съвсем истински и изригващи наведнъж. Отначало редакторите в Токио просто не повярваха на нещата, които им казваха техните хора във Вашингтон и Ню Йорк, и нагаждаха новините към собствените си заключения, докато сами не обмислиха информацията и по свой път не стигнаха до зашеметяващото отрезвяване. Само два дни по-рано вестниците заявяваха авторитетно, че Реформеният търговски декрет е просто поредният фишек, някаква шега, „израз на дългогодишната антипатия на шепа заблудени хора към страната ни, който скоро ще отшуми“. Сега нещата бяха други. Днес декретът бе „изключително злополучно събитие, вероятността за превръщането във федерален закон на което вече не може да бъде напълно отхвърлена“.

Японският език предава информация точно толкова добре, колкото всеки друг, щом веднъж разшифроваш кода. В Америка заглавията са много по-ясни, но това е просто заради грубия и директен начин на изразяване, типичен за един гайджин. В Япония се говори по-завоалирано, ала въпреки това смисълът не изчезва, а си е точно толкова ясен и незакодиран. Милионите японски граждани, притежаващи акции и четящи едни и същи вестници, видяха една и съща сутрешна новина и стигнаха до еднакъв извод. Като пристигнаха в службата си, те вдигнаха слушалките и направиха нужните обаждания.

Индексът Никей Дау някога надхвърляше тридесет хиляди йени средна стойност. В началото на деветдесетте той падна наполовина и общият паричен разход вследствие на обезценяването беше сума, по-голяма от целия държавен дълг на САЩ по онова време. Този факт остана по принцип незабелязан в Америка, обаче не и за хората, които бяха изтеглили парите си от банките и ги бяха вложили в акции, опитвайки се да получат нещо повече от два процента натрупваща се годишно печалба. Тези хора загубиха доста голям дял от дългогодишните си спестявания и не знаеха на кого да хвърлят вината.

„Не и този път“ — мислеха си всички те. Беше време да обърнат всичко в пари и да ги вложат обратно в банките и големи и сигурни финансови институции, които знаеха как да пазят капиталите на вложителите си. И макар да плащаха мизерни лихви, не губиш нищо, нали?

Западните журналисти щяха да използват определения като „лавина“ и „топене“, за да опишат явлението, започнало при включването на дилърските компютри. Процесът изглеждаше методичен. Големите търговски банки, обвързани с едрите корпорации, изкарваха през задната врата същите тези пари на вложителите, постъпващи през входната, и ги използваха, за да защитят стойността на корпоративните акции. Всъщност нямаше алтернатива. Трябваше да купуват огромни портфейли ценни книжа в оказалия се напразен опит да спрат връхлитащия ги прилив. Индексът Никей Дау загуби направо една шеста от чистата си стойност за един ден на борсата и въпреки че аналитиците уверено разгласяваха, че сега пазарът е скандално подценен и че голям автоматичен скок нагоре е неизбежен, хората по домовете си мислеха, че ако американският законопроект наистина станеше закон, пазарът за произведените в родината им продукти ще изчезне като утринна мъгла. Сривът нямаше да спре и макар никой да не го казваше, всички го знаеха. Това бе особено прозрачно за банкерите.

На Уолстрийт нещата бяха различни. Множество мъдреци скърбяха заради намесата на правителството в пазара; сетне преосмислиха малко положението. В крайна сметка беше очевидно, че щом имаше проблеми с разчистването на митниците от японски автомобили и щом над популярната „Креста“ тегнеше проклятието на едно образно събитие, което малцина щяха да загърбят скоро, тогава американските коли щяха да се продават повече, а това бе хубаво. Беше добре за Детройт, където автомобилите се сглобяваха, и за Питсбърг, където все още се ковеше голяма част от стоманата; бе добре за всички градове в Америка (а също и в Канада и Мексико), където се произвеждаха хилядите части. И накрая, беше хубаво за всички работници, правещи частите и сглобяващи колите, които щяха да разполагат с повече пари за купуване на разни неща. Колко хубаво ли? Ами търговският баланс с Япония се нарушаваше предимно заради автомобилите. Радостната сума от тридесет милиарда долара спокойно можеше да бъде инжектирана в американската икономика през следващите дванадесет месеца, а това, както решиха доста пазарни специалисти след може би около пет секунди размисъл, е адски хубаво, нали? По скромна преценка тридесет милиарда долара влизаха в касите на множество компании и всичките по един или друг начин щяха да се превърнат в печалби за американските корпорации. Даже платените допълнителни данъци щяха да помогнат за понижаването на държавния дефицит, а по този начин щяха да намалеят тегленията от общия паричен резерв, както и стойността на държавните облигации. Американската икономика щеше да бъде двойно благословена. С вирнати глави и с леко злорадство за сметка на японските си колеги, дори преди Уолстрийт да е отворила за сделки, хората бяха надъхани за голям борсов ден.

Нямаше да се разочароват. „Колумб груп“ се оказа в особено добра позиция, тъй като преди няколко дни беше закупила сделки с премии за огромно количество автомобилни продукти и така успя да покачи индекса си със сто и дванадесет пункта.

Във Федералния резервен фонд във Вашингтон се усещаше безпокойство. Те бяха по-близо до седалището на държавната власт и разполагаха с вътрешна информация от Министерството на финансите за това как щеше да се задейства механизмът на Реформения търговски декрет, от която ставаше ясно, че щеше да възникне временен недостиг на автомобили, докато Детройт не увеличеше донякъде скоростта на конвейерите. Докато американските компании стегнеха юздите, щяха да са изправени пред класическа ситуация: прекалено много пари, преследващи твърде малко коли. Това означаваше инфлационен бум и затова по-късно същия ден Федералният резерв щеше да обяви увеличение на сконтовия процент с четвърт пункт — както казваха на хората, само временно и неофициално. Ала управителният съвет на Федералния фонд виждаше цялостния развой на нещата като добър в перспектива. Това щеше да се окаже късогледство от тяхна страна, но пък от тази болест в момента страдаше целият свят.

Още преди взимането на това решение други хора обсъждаха също перспективите. Наложи се да използват най-големия горещ басейн в банята, който затвори за тази вечер за другите си заможни посетители. Редовният персонал беше разпуснат. Клиентите щяха да бъдат обслужени от лични помощници, които, оказа се, също стояха на разстояние. Те дори минаха без обикновените изплаквания. След изключително бегли поздрави мъжете свалиха саката и вратовръзките си и насядаха в кръг на пода, нежелаещи да губят време за встъпления.

— Утре ще бъде дори по-лошо — заяви един банкер. Това бе всичко, което имаше да каже.

Ямата огледа помещението. Едва се сдържа да не се разсмее. Имаше ясни признаци, предвещаващи случилото се, още преди пет години, когато първата голяма автомобилна компания безшумно преустанови политиката си за осигуряване на доживотна работа. Фактически тогава свърши безгрижното развитие на японския бизнес за онези, които имаха достатъчно разум да го забележат. Останалите бяха приемали всички поражения като просто временни „нередности“ (любимото им определение), но късогледството им работеше изцяло в полза на Ямата. Шоковият ефект от сегашните събития беше най-добрият му приятел. За негово разочарование, ала не и учудване, едва неколцина от присъстващите в залата бяха видели нещата в истинската им светлина. Общо взето, тези хора бяха най-близките съдружници на Ямата-сан.

Това не означаваше, че той или те бяха с имунитет към несретата, вдигнала общата безработица на почти пет процента, а просто че бяха облекчили щетите си чрез внимателно обмислени мерки. Тези мерки обаче бяха достатъчни, за да превърнат създателите им в примери за прозорливост.

— Има една крилата фраза от Американската революция — започна сухо един от групата. Имаше репутация на нещо като интелектуалец. — Казал я е техният Бенджамин Франклин, струва ми се. Можем да увиснем на бесилото заедно, ако не, със сигурност ще увиснем поотделно. Ако не се държим сега един за друг, приятели мои, всички ще бъдем унищожени. Един по един или всички наведнъж, все едно.

— А с нас и страната ни — добави банкерът, с което си спечели благодарността на Ямата.

— Спомняте ли си кога им трябвахме? — попита Ямата. — Нуждаеха се от базите ни, за да матират руснаците, да подкрепят корейците, да поддържат корабите си. Е, приятели, за какво сме им сега?

— Да, а ние имаме нужда от тях — отбеляза Мацуда.

— Много добре, Козо — съгласи се Ямата язвително. — Нуждаем се от тях толкова много, че ще съсипем националната си икономика, ще унищожим народа и културата си и ще смалим нацията си до техен васал… отново!

— Ямата-сан, няма време за това — смъмри го внимателно президентът на друга корпорация. — Онова, което предложихте при последната ни среща, беше много дръзко и много опасно.

— Аз свиках това събрание — изтъкна Мацуда с достойнство.

— Прощавай, Козо. — Ямата наведе глава в знак на извинение.

— Времената са трудни, Райзо — отвърна Мацуда, като прие думите му благосклонно. После добави: — Склонен съм да приема твоите възгледи.

Ямата пое много дълбоко въздух, ядосан на себе си, загдето изтълкува погрешно намерението на човека. „Козо е прав. Времената наистина са трудни.“

— Моля, приятелю, сподели мислите си с нас.

— Нуждаем се от американците… или от нещо друго. — Всички в залата сведоха глави с изключение на един. Ямата прецени израженията им и след секундата, нужна му да овладее вълнението си, той осъзна, че вижда онова, което иска. Не беше желание или илюзия. Наистина го имаше. — Това е сериозно нещо, което сега трябва да обмислим, голям риск. И все пак се страхувам, че трябва да поемем това предизвикателство.

— Можем ли наистина да го направим? — попита един изключително отчаян банкер.

— Да — отговори Ямата. — Можем. Има и известен риск, разбира се. Не го отричам, ала много фактори са на наша страна. — Той изложи фактите накратко. Странно, но този път нямаше противници на възгледите му. Последваха въпроси, безбройни, безкрайни, на които бе подготвен да отговори, ала този път никой не възрази истински. Някои сигурно бяха обезпокоени, дори ужасени, обаче осъзна простия факт, че повече ги ужасяваше онова, което знаеха, че ще стане на сутринта, и на следващата, и на по-следващата. Те виждаха края на начина си на живот, на привилегиите си, на личния си престиж, а това ги плашеше повече от всичко. Тяхната страна им бе задължена за всичко, което са направили, за дългото изкачване в корпоративната йерархия, за всичкия труд и усърдие, за всички добри решения, които са взели. И така решението беше взето — вярно, не с ентусиазъм, ала все пак бе направено.

Първата задача на Манкузо сутринта бе да прегледа оперативните инструкции. Щеше да се наложи „Ашвил“ и „Шарлот“ да преустановят прекрасната си и полезна работа, а именно да следят китовете в залива на Аляска, за да се явят на учението ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН заедно с „Джон Стенис“ и „Ентърпрайс“, плюс още хилядите обичайни участници. Естествено, учението се планираше от месеци. Беше щастлива случайност, че планът имаше изобщо нещо общо със задачата, по която тази половина от тихоокеанския флот работеше. На двадесет и седми, две седмици след приключването на учението, „Стенис“ и „Ентърпрайс“ щяха да се насочат на югозапад към Индийския океан с един-единствен престой на вежливост в Сингапур, за да отменят „Айк“ и „Ейбрахам“.

— Знаете ли, сега ни превъзхождат числено — отбеляза капитан III ранг Уоли Чембърс. Преди няколко месеца той се отказа от командването на американския кораб „Кий уест“ и Манкузо помоли да му го дадат за началник на операциите. Прехвърлянето от Гротън, където Чембърс очакваше да получи някаква работа в щаба, в Хонолулу не нанесе съвсем съкрушителен удар върху егото на капитана. Десет години по-рано Уоли щеше да бъде предложен за командир на ракетоносец, на снабдителен кораб или може би на ескадра. Всички ракетоносци обаче бяха изчезнали, имаше само три функциониращи снабдителни кораба, а местата за ескадри бяха запълнени. Така той изпадаше в бездействие, докато билетът му за „висшето командване“ не бъде перфориран, а дотогава Манкузо го искаше обратно при себе си. Не беше необичайно за военноморските офицери да не сполучат и да слязат обратно в собствената си бивша каюткомпания.

Адмирал Манкузо вдигна поглед не толкова защото се изненада, а понеже осъзна, че Уоли е прав. Японският флот имаше двадесет и осем подводници с конвенционална енергия, наречени SSK, а той разполагаше едва с деветнадесет.

— Колко от тях са в изправност и функционират? — попита Барт, като се чудеше какво е съотношението между тези в основен ремонт и тези на разположение.

— Двадесет и две, ако се съди по онова, което видях вчера. По дяволите, адмирале, те отделят цели десет за учението, включително всички „Харушио“. Както дочувам от военноморското разузнаване, подготвят се здравата за нас. — Той се облегна и поглади мустака си. Беше едва набол, защото Чембърс имаше бебешко лице, а пък смяташе, че един командир трябва да изглежда на повече от дванадесет години. Проблемът бе, че го сърбеше.

— Отвсякъде чувам, че са много добри — подхвърли командирът на тихоокеанските подводници.

— Още ли не сте се качвали на тях? — попита Уоли.

— Предвидено е за другото лято.

„Е, дано са добри“ — помисли си Чембърс. Пет от подводниците на Манкузо бяха определени за учението. Три щяха да се навъртат около бойната група на самолетоносачите, а „Ашвил“ и „Шарлот“ щяха да провеждат независими операции, които всъщност изобщо не бяха независими. Те щяха да се надлъгват с четири японски подводници на деветстотин километра северозападно от атола Куре, като се преструват, че извършват унищожителни атаки срещу подводен граничен патрул.

Учението донякъде приличаше на онова, което очакваха да направят в Индийския океан. Японският флот, в основата си защитна комбинация от разрушители, фрегати и дизелови подводници, щеше да се опита да удържи напредването на бойните групи на двата самолетоносача. Задачата им бе да умрат славно (нещо, в което японците ги биваше още от древността, помисли си Манкузо с едва доловима усмивка), ала да се опитат също така да го изиграят добре. Щяха да проявят възможно най-голяма съобразителност и да се помъчат да се промъкнат с разрушителите си достатъчно наблизо, че да изстрелят ракетите си „Харпун“ от типа земя-земя, а по-новите им разрушители определено имаха добър шанс да оцелеят. Корабите „Конго“ особено бяха наистина хубави — японското съответствие на американските от клас „Арлей Бърк“, с радарно-ракетни системи „Егида“. Като скъпи плавателни съдове всичките носеха имената на бойни кораби от Втората световна война. Истинският „Конго“ беше станал плячка на американската подводница „Морски лъв II“, ако си спомняше правилно. Такова бе също името на една от малкото нови американски подводници, зачислени към атлантическия флот. Манкузо все още нямаше плавателен съд от клас „Морски вълк“ под свое командване. При всички положения щеше да се наложи пилотите да намерят начин да се справят с кораб с радарно-ракетна система „Егида“, а тази мисъл не им харесваше много.

Общо взето, това щеше да е добра проверка за Седми флот. Щеше да им е нужна. Индийците наистина ставаха нервни. Сега седем от корабите му действаха под командването на Майк Дъбро и заедно с тези, които отдели за ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН, се изчерпваше цялата му действаща сбирка. „Докъде паднаха великите сили!“ — каза си командирът на тихоокеанските подводни части. Е, обикновено така ставаше с могъщите.

Процедурата за среща не се различаваше от ритуала на ухажване при лебедите. Появяваш се на определено място в определено време, в този случай с вестник (сгънат, а не навит на руло) в лявата ръка. После се зазяпваш във витрина с голяма колекция от камери и потребителска електроника, точно както механично би направил някой руснак при първото си пътуване до Япония, като се удивляваш на преситеността от продукти, предназначени за онези, които имат твърда валута за харчене. Ако го бяха проследили — нещо възможно, ала не особено вероятно, — всичко щеше да изглежда нормално. Когато дойде моментът, на секундата, един човек се блъсна в него.

— Извинете — каза той на английски, което също беше нормално, тъй като човекът, когото по невнимание смушка, бе очевидно гайджин.

— Всичко е наред — отвърна Кларк с акцент, без да го поглежда.

— За пръв път ли сте в Япония?

— Не, но съм за пръв път в Токио.

— Аха, ясно. — Непознатият го бутна отново, когато продължи надолу по улицата.

Кларк изчака нужните четири-пет минути, преди да го последва. Винаги бе страшно досадно, ала необходимо. Япония не беше вражеска територия. Тази не приличаше на задачите, които изпълняваше в Ленинград (за него Името на този град никога нямаше да се промени; освен това руският му акцент беше от този район) или в Москва, но най-сигурният начин на действие бе да се преструва, че прилича. Макар че съвсем не беше същото. В този град имаше толкова много чужденци, че японските тайни служби, каквито и да бяха, биха откачили, ако се опитаха да проследят всички.

Всъщност Кларк наистина идваше тук за пръв път, като се изключеха смяната на самолети и кратките престои, а те не се брояха. Тълпата на улицата не приличаше на нищо, което бе виждал досега. Дори Ню Йорк не беше така претъпкан. Тревожеше го също, че се набива на очи. Няма нищо по-лошо за един таен агент от това да не може да се смеси с останалите, обаче сто осемдесет и петте му сантиметра височина го отличаваха като човек, непринадлежащ на обстановката, забележим от сто метра за всеки, който си направеше труда да се огледа. А Кларк забеляза, че много хора го гледаха. Още по-учудващо бе, че хората му правеха път, особено жените, а децата определено отбягваха близостта му: сякаш Годзила се завръщаше, за да разруши града им. Значи беше вярно. Бе чувал разни истории, но никога не им вярваше много. Косматият варварин. „Странно, никога не съм си се представял така“ — помисли Джон, докато влизаше в закусвалня на „Макдоналдс“. Беше претъпкана поради обедния час и след като завъртя глава насам-натам, се наложи да седне при непознат човек. „Мери Пат беше права — реши той. — Номури си го бива.“

— Е, какво е положението? — попита Кларк сред глъчката в заведението за бързо хранене.

— Ами разпознах я и открих сградата, в която живее.

— Това се казва бърза работа!

— Не беше много трудно. Охраната на нашия приятел хабер си няма от контрашпионаж.

„Освен това — не добави Кларк — ти изглеждаш така, сякаш си тукашен, чак до измъчения и напрегнат израз на чиновник, нагъващ набързо обяда си, за да може да изприпка обратно към работното място.“ Е, това винаги се удаваше лесно на един шпионин, нали? Не е трудно да изглеждаш напрегнат, когато изпълняваш мисия. Трудното е, както подчертаваха във Фермата, да изглеждаш спокоен.

— Добре, значи само трябва да получа разрешение за изтеглянето. — Сред многото други неща Номури нямаше право да знае за работата му във връзка с БОДИЛ. Питаше се дали това няма да се промени.

— Сайонара[1] — каза Номури и се отправи към изхода, докато Кларк атакуваше оризеното си кюфте.

„Не е зле. Момчето действа делово“ — каза си той. Следващата му мисъл беше: „Оризено кюфте в «Макдоналдс»?!“

Осведомителните документи на бюрото му нямаха нищо общо с неговите задължения на президент, но бяха силно свързани с оставането му в кабинета и по тази причина стояха винаги най-отгоре на купчината. Дърлинг си помисли, че изкачването нагоре в проучването за политически рейтинг беше… много назидателно. От вероятните гласоподаватели (а те бяха хората, които наистина имаха значение) одобряващите политиката му бяха с цели десет процента повече от миналата седмица — количествено подобрение, отнасящо се за справянето му както с външните, така и с вътрешните проблеми. Общо взето, така горе-долу можеше да се почувства ученик в четвърти клас, след като донесе вкъщи на мнителните си родители бележник с изключително добри оценки. Според главния му социолог пък, занимаващ се с проучванията, тези десет процента бяха едва началото, тъй като трябваше малко време, докато последиците от промените в курса достигнат до общественото съзнание. Трите големи автомобилни компании вече обмисляха публично повторното наемане на част от седемстотинте хиляди човека, уволнени в последните десетилетия, като ставаше дума само за монтажните работници. После трябваше да се помисли за хората в компаниите за авточасти, в компаниите за гуми, в тези за стъкла, в онези за акумулатори… Така можеше да започне съживяването на „Ръждясалия пояс“[2], а там живееха много гласоподаватели.

Беше очевидно или би трябвало да е, че процесът няма да се ограничи с коли. Не би могъл. Съюзът на обединените автомобилни работници (занимаващи се с коли и авточасти) очакваше с нетърпение завръщането на хиляди плащащи си членове. Международният профсъюз на електротехниците (занимаващи се с телевизори, може би дори видеокасетофони?) не можеше да остане назад, а имаше и други профсъюзи, които едва започваха да обмислят колко голямо парче от тортата могат да получат. Макар и прост като идея, подобно на много простички идеи Реформеният търговски декрет представляваше многоспектърна промяна на начина, по който Съединените американски щати правеха бизнес. Президентът Дърлинг си мислеше, че е разбрал това понятие, но скоро телефонът на бюрото му щеше да иззвъни. Докато го гледаше, той вече знаеше чии гласове ще чуе и не се изискваше голямо усилие, за да си представи думите, които щяха да кажат, аргументите, които щяха да използват, и обещанията, които щяха да направят. Да, и той щеше да е склонен да ги приеме.

Всъщност изобщо не беше планирал да става президент на САЩ за разлика от Боб Фаулър, предначертал целия си живот в служба на тази цел и непозволил дори смъртта на първата му жена да го отклони от пътя. Крайната цел на Дърлинг бе губернаторският пост в Калифорния и когато му се предостави възможност да заеме второто място в изборната бюлетина на Фаулър, той прие най-вече от патриотизъм. Не би го споделил дори с най-близките си съветници, понеже патриотизмът беше нещо старомодно в съвременния политически свят, ала въпреки това Роджър го бе изпитал: спомни си, че обикновените граждани си имат име и физиономия, спомни си, че някои от тях умряха под негово командване във Виетнам, и тези спомени го накараха да си помисли, че трябва да стори за тях всичко най-добро, на което е способен.

„Но кое е най-доброто?“ — запита се отново за хиляден път. Овалният кабинет беше самотно място. Често бе пълен с всякакви посетители, от чужд държавен глава до ученик, спечелил конкурс за писане на есе, обаче в даден момент всички те си тръгваха и президентът пак оставаше насаме с дълга си. Клетвата, която положи, изглеждаше толкова проста, че сякаш бе лишена от смисъл: „Всеотдайно да изпълнявам задълженията на… с всички сили да спазвам, покровителствам и браня…“ Красиви думи, но какво означаваха? Може би Медисън и останалите са сметнали, че той ще знае. Вероятно през 1789 всички са знаели, проста се е разбирало от само себе си, ала това е било преди повече от двеста години. Да, някак си те бяха пропуснали да го запишат за бъдните поколения.

По-лошото беше, че имаше безброй хора, готови винаги да ти кажат какво според тях означават думите, а като прибавиш и всичките давани съвети, две плюс две се оказваше седем. Работници и началници, потребители и производители, данъкоплатци и бирници. Всички те имаха свои нужди, свои разписания. Всички те си имаха доводи и добри съветници, които да ги оформят, и страшното бе, че по един или друг начин всеки един се оказваше достатъчно логичен, та мнозина да повярват, че две плюс две наистина прави седем. Тоест, докато не обявиш сумата; тогава всеки заявяваше, че е прекалено много и че страната не може да си позволи специфичните интереси на другите групи.

Като капак на всичко, ако искаш изобщо да постигнеш нещо, трябваше да се добереш дотук и щом се добереш, да се задържиш, а това означаваше да даваш обещания, които трябва да спазиш. Поне част от тях. И така, някъде по пътя държавата просто пропадаше, заедно с нея и конституцията, и в края на деня спазваш, покровителстваш и браниш… Какво?

„Нищо чудно, че в действителност никога не съм искал тази длъжност“ — каза си Дърлинг, докато седеше сам, забил поглед в поредния подробен доклад. Наистина беше чиста случайност. Боб искаше да спечели Калифорния и Дърлинг се оказа ключът за това: млад, популярен губернатор от подходящата партийна коалиция. Сега обаче той бе президентът на Съединените щати и се страхуваше, че работата просто е свръх възможностите му. Тъжната истина беше, че нито един човек нямаше нужния умствен капацитет, за да проумее всички проблеми, с които се очакваше да се справи президентът. Икономиката например, може би най-важното му сегашно задължение, след като Съветският съюз се разпадна, бе област, в която самите икономисти не можеха да се споразумеят за определени правила, които един сравнително интелигентен човек да може да разбере.

Е, поне разбираше как стоят нещата с работата. По-добре човек да я има, отколкото да я няма. По принцип за една страна бе по-хубаво сама да произвежда повечето си продукти, отколкото да позволява парите й да отиват оттатък океана, за да има заплати за работниците, произвеждащи ги в друга държава. Този принцип можеше да разбере, а и нещо повече — можеше да го обясни на останалите. И тъй като хората, с които щеше да говори, бяха също американци, те вероятно щяха да се съгласят. Тогава организираното работничество щеше да е доволно. Управителното тяло също, а не е ли една политика, която прави всички доволни, задължително добра? Не можеше да не е, нали? Нямаше ли да бъдат доволни и икономистите? Нещо повече: той беше убеден, че американският работник е не по-малко добър от всеки друг по света, че е напълно готов да влезе в честна конкуренция с когото и да било, а това бе единствената истинска цел на политиката му… Нали?

Дърлинг се завъртя в скъпия си въртящ се стол и надникна през плътните прозорци към паметника на Вашингтон. Сигурно на Джордж му е било много по-лесно. Е, да, вярно, бил е пръв и наистина е трябвало да се справи с бунта за уискито, който в учебниците по история не изглеждаше чак толкова сериозен, трябвало е и да утъпче пътеката за следващите президенти. Единствените данъци, събирани тогава, са били от типа на тарифи и акцизни налози — тежки и назадничави според сегашните стандарти, но целящи само да обезсърчат вноса и да накажат хората за прекаленото им пиянство. Дърлинг в действителност не се опитваше да спре външната търговия, а просто да я направи честна. Още от Никсън американското правителство отстъпваше пред тези хора, отначало защото се нуждаело от базите им (сякаш Япония наистина би сключила съюз със старите си врагове!), а по-късно, понеже… Понеже какво? Защото това бе станало изгодно? Знаеше ли някой наистина? Е, сега нещата щяха да се променят и всички щяха да знаят защо.

„Или по-скоро — поправи се Дърлинг — ще си мислят, че знаят.“ Вероятно хората с по-малко идеали щяха да познаят истинската причина, но всеки щеше да е частично прав.

Кабинетът на министър-председателя в зданието на японския парламент — Диетата (една особено грозна постройка в град, който не се славеше с красотата на архитектурата си) — гледаше към някаква зелена площ, ала мъжът, седнал в своя скъп въртящ се стол, хич и не искаше да погледне навън в момента. Съвсем скоро щеше да се озове там отвън и да занича насам.

„Тридесет години“ — помисли си той. Нещата спокойно можеха да са различни. Когато наближаваше тридесетте, му предлагаха неведнъж удобно местенце в управляващата тогава Либерална демократическа партия, както и гарантирано издигане в йерархията, защото още тогава неговият интелект бе очевиден, особено за политическите му противници. И така, те подходиха към него по възможно най-дружелюбния начин, обърнаха се към патриотизма и представата му за бъдещето на родината му, използваха тази представа, като я украсиха пред младежките му очи на идеалист. Бяха му казали, че ще отнеме време, но един ден ще му се удаде възможност да седне на същото това място в тази стая. Със сигурност. Трябваше само да им съдейства, да стане част от отбора, да се присъедини…

Още помнеше отговора си: всеки път един и същ, произнесен с един и същ тон, с едни и същи думи, докато накрая те разбраха, че той не отказваше просто за да получи повече, и го оставиха окончателно, като клатеха глави в почуда.

Единственото, което всъщност искаше, бе Япония да стане демократична страна в истинския смисъл на думата, а не да бъде управлявана само от една партия, задължена от своя страна на шепа властни хора. Още преди тридесет години признаците за корупция бяха очевидни за всеки, имащ очи да ги види, но гласоподавателите, обикновените хора, привикнали повече от две хиляди години да приемат всичко, просто се примириха с нея, понеже корените на истинската демокрация не бяха се прихванали тук повече, отколкото корените на оризово растение в податливия наносен слой на оризище. Това беше най-голямата от всички лъжи, толкова голяма, че й вярваха както всички в страната му, така и извън нея. Културата на родината му в действителност не бе се променила. О, да, имаше разкрасяващи промени. Сега жените можеха да гласуват, ала подобно на жените във всяка друга държава те, също като мъжете си, гласуваха за своите портфейли, а и всички бяха част от култура, изискваща от всекиго подчинение по някакъв начин. Онова, което идваше от „горе“, трябваше да се приеме и поради тази причина сънародниците му бяха лесни за манипулиране.

За премиера най-мъчителното беше, че наистина мислеше, че ще може да промени нещата. Съкровеното му въжделение, което признаваше единствено пред себе си, бе да промени страната си истински и из основи. Тогава някак си планът не му изглеждаше грандиозен. Искаше, като разкрие и смаже административната корупция, да накара хората да видят, че тези „горе“ не заслужават нещата, за които настояват, че обикновените граждани са достатъчно благородни, достойни и интелигентни, за да изберат както пътя си в живота, така и едно правителство, отговарящо по-добре на нуждите им.

„Ти наистина го вярваше, глупако!“ — каза си той, втренчил се в телефона. В крайна сметка мечтите и идеализмът на младостта умираха трудно, нали? Прозря всичко това още тогава и то не беше се променило. Само че сега съзнаваше, че не е възможно да се постигне от един човек и от едно поколение. Сега знаеше, че за да стане промяната, му е нужна икономическа стабилност у дома, която зависеше от помощта на стария порядък, а старата система беше корумпирана. Истинската ирония се състоеше в това, че той прие длъжността заради недостатъците на старата система, обаче в същото време се налагаше да я възстанови, за да може после да я ликвидира напълно. Именно този факт не бе осъзнал изцяло. Старата система някога притисна здравата американците и така пожъна икономически успехи за страната му, за каквито Черните дракони не можеха и да мечтаят, и когато Америка реагира, в някои случаи честно и добронамерено, в други подмолно и подло, се създадоха условията за личния му възход. Но гласоподавателите, направили възможно събирането на коалицията му, очакваха от него да подобри живота им, и то бързо, а за да го направи, трудно можеше да предложи повече отстъпки на Америка, с което щяха да се влошат икономическите затруднения на родината му.

И така, той се опита, от една страна, да протака дебатите, докато пък, от друга, сключваше сделки. Сега знаеше, че не е възможно да се правят двете неща едновременно. Нужно бе такова умение, каквото никой не притежаваше.

Противниците му също го знаеха. Известно им беше още преди три години, когато той образува коалицията си, и го чакаха търпеливо да се провали, а с него и идеалите му. Американските действия повлияха само на времето, не на крайния изход.

Можеше ли и сега да оправи нещата? С едно вдигане на слушалката би могъл да се свърже с Роджър Дърлинг и лично да апелира за предотвратяването на новия американски закон и за започването на бързи преговори. Това обаче нямаше да свърши работа, нали? Направеше ли го, Дърлинг щеше да загуби много от престижа си и въпреки че Америка смяташе престижа за изцяло японско понятие, то важеше за тях не по-малко, отколкото за него. Нещо по-лошо: Дърлинг нямаше да повярва на искреността му. Водата в кладенеца беше така отровена от дългогодишните двулични преговори, че нямаше как американците да предположат, че сега нещата са различни, а и в интерес на истината вероятно той и без това не можеше да постигне желания резултат. Парламентарната му коалиция нямаше да оцелее след отстъпките, които щеше да се наложи да направи, понеже на карта се поставяха служби, а при рекордните над пет процента безработица за страната не разполагаше с такава политическа власт, че да рискува да я увеличи още. И така, тъй като той не можеше да издържи на политическите последици от такова предложение, щеше да се случи нещо дори по-лошо, което също нямаше да надживее. Всъщност въпросът бе единствено дали сам ще унищожи политическата си кариера, или ще остави на някой друг да го стори. Коя беше по-малката злина? Не знаеше.

Затова пък знаеше, че не може да си наложи да се обади по телефона на американския си колега. Сега осъзна, че би било проява на безсилие, точно каквато беше цялата му кариера. Книгата вече бе прочетена. Нека някой друг да затвори последната страница.

[1] Сбогом (яп.). — Б.пр. ↑

[2] Някои от средните и североизточните щати на Америка, известни като район с намаляващо производство на стомана, автомобили, остаряващи фабрики и т.н. — Б.пр. ↑

11.

МОРСКА ПРОМЯНА

Реформеният търговски декрет имаше до този момент двеста двупартийни поддръжници. Пленарните разисквания бяха необичайно кратки, най-вече защото малцина имаха кураж да се изкажат срещу него. Голяма вашингтонска фирма за рекламна дейност учудващо прекрати договора си с японски конгломерат и тъй като се занимаваше с реклама, пусна официално съобщение в пресата, като така оповести края на едни четиринадесетгодишни отношения. Съчетанието от случая при Оук Ридж и често цитираната язвителна забележка на Ал Трент по отношение на висш лобист направи живота изключително труден за хората, служещи на чуждестранни интереси, които се въртяха в кулоарите на Конгреса. Лобистите изобщо не попречиха на законопроекта. Като да бяха един човек, те докладваха на работодателите си, че законопроектът просто не може да не бъде приет, че каквито и да било спъващи промени по декрета са напълно немислими и че единствената възможна реакция е да погледнат в перспектива и да го преодолеят. След време приятелите им в Конгреса пак щяха да могат да ги подкрепят, просто не сега.

Просто не сега, а? В Япония циничното определение за добър политик бе същото като в Америка: държавен служител, който, купен веднъж, си остава купен завинаги. Работодателите си помислиха за всичките пари, подпомогнали толкова много кампании, за хилядадоларовите куверти за вечери, отрупани с посредствена храна, които бяха купени от или по-точно за американските служители от многонационалните им корпорации, сетиха се за екскурзиите по игрищата за голф, за развлеченията при командировките в Япония или някъде другаде, за личните контакти и осъзнаха, че след всичко това нямаше капка благодарност този единствен път, когато наистина им бе нужна. Просто Америка изобщо не приличаше на Япония. Нейните законодатели не се чувстваха задължени да се отплатят, а лобистите, също купени предварително, им казваха, че нещата трябвало да станат така. За какво тогава бяха похарчили всички тези пари?

За да погледнат в перспектива? Перспективата беше наистина хубава, докато изгледите за непосредственото бъдеще бяха приятни и закономерни. Обстоятелствата бяха позволили на Япония да гледа в перспектива близо четиридесет години. Днес обаче това вече не важеше. На четвърти, сряда, когато декретът мина през пленарните разисквания, индексът Никей Дау падна до 12 841 йени, приблизително една трета от доскорошната му стойност, и паниката в страната вече бе съвсем реална.

— „Сливовите цветове разцъфват и леките жени в бордея с нови шалове цъфват.“

Кларк си помисли, че думите може и да създаваха поезия на японски (стихотворението беше известно), но на английски звучаха адски безсмислено. Поне за него, ала въздействието им върху мъжа пред него бе забележително.

— Олег Юриевич ви праща много поздрави.

— Много време мина — заекна мъжът, след като около пет секунди добре прикриваше паниката си.

— Имахме затруднения вкъщи — обясни Кларк с лек акцент.

Исаму Кимура беше административен служител в Министерството на международната търговия и промишлеността, ММТП, гръбнака на инициативата, наречена някога „Обединена Япония“. Като такъв той често се срещаше с чужденци и най-вече с чужди журналисти, така че прие поканата на Иван Сергеевич Клерк, пристигнал наскоро в Япония от Москва заедно с един фотограф, който снимаше някъде другаде.

— Изглежда, времената ще са трудни и за вашата страна — добави Клерк, като се чудеше каква реакция ще последва. Трябваше да подходи малко грубо към човека. Възможно беше да се противопостави на идеята за повторното му активизиране, след като повече от две години не бе имал никакви контакти. При такива случаи според политиката на КГБ трябваше да му се изясни, че вкопчат ли се веднъж в теб, никога не те пускат. Такава беше и политиката на ЦРУ, разбира се.

— Истински кошмар — призна Кимура, след като помисли няколко секунди и отпи голяма глътка от сакето на масата.

— Ако смятате, че американците създават трудности, поставете се на мястото на един руснак. Страната, в която отраснах и която ме отхрани и възпита, вече я няма. Осъзнавате ли, че всъщност трябва да се издържам чрез работата си в „Интерфакс“? Даже не мога да изпълнявам задълженията си редовно. — Кларк поклати печално глава и пресуши чашата си.

— Английският ви е отличен.

„Руснакът“ кимна вежливо, като взе забележката за капитулация от страна на мъжа срещу него.

— Благодаря ви. Работих години наред в Ню Йорк. Отразявах работата на ООН за „Правда“, както и други неща — добави той.

— Наистина ли? — попита Кимура. — Какво знаете за американския бизнес и политика?

— Специализирах се в търговските проблеми. Обстоятелствата в новия свят ми позволяват да ги разнищвам още по-енергично, а вашите услуги се ценят високо от родината ми. Ще можем да ви се отплатим още по-добре в бъдеще, приятелю мой.

Кимура поклати глава.

— Сега нямам време за това. По понятни причини министерството ми е в изключително объркано състояние.

— Разбирам ви. Тази среща е един вид с опознавателен характер. Нямаме непосредствени нужди.

— Ами как е Олег? — поинтересува се служителят на ММТП.

— Сега живее добре и е в много изгодно положение благодарение на добрата работа, която сте свършили за него. — Което съвсем не беше лъжа. Лялин бе жив, следователно в мазето на дирекцията на КГБ не е бил изстрелян куршум, предназначен за главата му. Този човек беше агентът, дал на Лялин информацията, която ги изпрати в Мексико. Жалко, че Кларк не можеше лично да му благодари за ролята му в предотвратяването на една ядрена война. — И така, кажете ми като на журналист: колко зле е положението с Америка? Нали разбирате, трябва да изпратя някакъв материал във вестника.

Отговорът щеше да го учуди почти колкото разпаления тон:

— Може да ни съсипе. — Исаму Кимура сведе поглед.

— Наистина ли е толкова зле? — попита „Клерк“ изненадано и извади бележника си, за да си води бележки като добър журналист.

— Ще избухне търговска война. — Единственото, което мъжът можеше да стори, бе да произнесе това изречение.

— Хм, такава война ще навреди и на двете страни, нали? — Кларк чуваше тези думи толкова често, че наистина им повярва.

— Повтаряме го от години, но това е лъжа. Всичко е съвсем просто — продължи Кимура, като предположи, че руснакът има нужда да се образова с капиталистическите факти от живота, без да знае, че говори с американец, който ги познава. — Нуждаем се от пазара им, за да продаваме готовите си продукти. Знаете ли какво значи търговска война? Означава, че те спират да купуват продуктите ни и си запазват парите за себе си. Тези пари ще отидат за собствените им предприятия, които сме обучили донякъде да бъдат по-ефикасни. Тези предприятия ще се разраснат и ще преуспеят, като следват нашия пример, и по този начин ще си възвърнат позициите на пазара в райони, където сме доминирали двадесет години. Загубим ли завоюваните пазари, може никога да не си ги върнем изцяло.

— И защо? — поинтересува се Кларк, докато записваше като фурия с наистина събуден интерес.

— Когато излязохме на американския пазар, стойността на йената бе едва около една трета от днешната. Това ни позволи да излезем със силно конкурентни цени. После, след като си извоювахме място на американския пазар, след като марките ни бяха признати и така нататък, можахме да увеличим цените си, без да губим позициите си на пазара, и дори да ги умножим в много райони въпреки нарастващата стойност на йената. Да се постигне същото днес би било много по-трудно.

„Чудесна новина“ — помисли си Кларк с преднамерено безучастно изражение.

— Но ще могат ли да заместят всичко, което произвеждате за тях?

— Чрез собствените си работници ли? Всички продукти? Вероятно не, ала не се и налага. Миналата година автомобилите и свързаните с тях продукти заемаха шестдесет и един процента от търговията ни с Америка. Американците знаят как да правят коли, а онова, което не знаеха, го научиха от нас — рече Кимура и се наведе напред. — А в другите отрасли… Фотоапаратите например сега се правят другаде: в Сингапур, Корея, Малайзия. Същото важи за потребителската електроника. Клерк-сан, никой все още не разбира какво става.

— Наистина ли могат американците да ви нанесат толкова много щети? Възможно ли е? — „Проклятие, може би е възможно“ — помисли си той.

— Напълно възможно. Страната ми не се е сблъсквала с такава опасност от 1941. — Констатацията беше случайна, но Кимура забеляза точността й още щом тя му се изплъзна.

— Това вече не мога да го включа в статията. Прекалено обезпокоително е.

Японецът вдигна очи.

— Не беше предназначено за статията ви. Зная, че агенцията ви поддържа контакти с американците. Налага се. Те вече не искат да ни чуят, може би ще послушат вас. Оказват ни твърде голям натиск. Нашите дзайбацу са направо отчаяни. Случи се прекалено бързо и стигна прекалено далеч. Как би отговорила родината ви на такава атака върху вашата икономика?

Кларк се облегна, килна глава и присви очи, както би направил един руснак. Първият контакт с Кимура не се очакваше да бъде за събиране на съществена информация, ала внезапно нещата се промениха. Неподготвен за тази възможност, той реши все пак да я използва. Мъжът пред него изглеждаше отличен източник на данни, превърнат още повече в такъв от отчаянието. При това му приличаше на добър и всеотдаен държавен служител и макар в този факт да имаше нещо тъжно, такъв бе начинът на действие на разузнаването.

— Те постъпиха така и с нас, през осемдесетте. Натрупването на оръжия, откаченият им план за изстрелване на отбранителни системи в космоса, безразсъдната политика на ръба на войната, водена от президента им Рейгън… Знаете ли, че когато работех в Ню Йорк, бях част от проекта „Райън“? Мислехме, че планира удар срещу нас. Прекарах една година нащрек за такива планове. — Полковник И. С. Клерк от Руската служба за външно разузнаване вече бе нахлузил изцяло фалшивата си самоличност и говореше точно като руснак: спокойно, тихо, почти педагогично. — Търсехме обаче не където трябва… Не, това не е точно. През цялото време е било пред очите ни и не успявахме да го видим. Принудиха ни да харчим повече и междувременно съсипаха икономиката ни. Маршал Огарков произнесе речта си, изискваща още от икономиката ни, за да не изоставаме от американците, ала вече нямаше нищо за даване. Ще отговоря на въпроса ви накратко, Исаму: изборът беше между отстъпление или война. За война бе страшно дори да се помисли… И така, ето ме в Япония като представител на нова страна.

Следващият аргумент на Кимура беше както обезпокоителен, така и верен:

— Но вие имахте по-малко да губите. Американците като че ли не го разбират. — Той стана, като остави на масата достатъчно пари, за да покрие сметката. Знаеше, че един руснак трудно можеше да си позволи да плати в ресторант в Токио.

„Боже Господи!“ — помисли си Кларк, докато гледаше как мъжът си тръгва. Срещата не беше тайна и следователно не изискваше прикриващи похвати. Тоест можеше просто да стане и да излезе. Обаче не го направи. „Исаму Кимура е джентълмен с много висок пост“ — каза си агентът на ЦРУ, докато допиваше сакето си. Над него имаше само една професионална прослойка, а на върха седеше подставено политическо лице, което в действителност беше марионетка на бюрократите. Като заместик-министър, Кимура имаше неограничен достъп. Веднъж го доказа, като им помогна да се оправят в Мексико, където Джон и Динг задържаха Исмаил Куати и Ибрахим Гусн. Дори само за това Америка имаше към този човек огромен морален дълг. Практически погледнато, това го превръщаше в основен източник на първокласна информация. ЦРУ можеше да вярва на почти всяка негова дума. Не би могло да има планиран сценарий за тази среща. Мислите и страховете му би трябвало да са искрени и Кларк веднага разбра, че трябва бързо да се обадят в „Ленгли“.

Никой, който наистина познаваше Гото, не се изненада, че той е слабохарактерен мъж. Въпреки че слабостта му тегнеше като проклятие над политическото ръководство на страната, сега тя действаше в полза на Ямата.

— Няма да стана премиер на родината си — заяви Хироши Гото по начин, достоен за театрален актьор, — за да се превърна в екзекутор, в причина за икономическата й разруха.

Езикът му беше типичен за древния драматичен театър „Кабуки“, стилизиран и поетичен. Индустриалците знаеха, че той е образован човек. Дълго време бе изучавал история и хуманитарни науки и подобно на мнозина политици отдаваше голямо значение на спектакъла и не толкова на същността. Като мнозина слабохарактерни мъже той с голяма тържественост изтъкваше личната си сила и власт. Ето защо често водеше онова момиче Кимбърли Нортън в стаята. Тя се учеше, доколкото можеше, да изпълнява задълженията на любовница на велик човек. Седеше тихо, доливаше чашите със саке или чай и търпеливо чакаше Ямата-сан да си тръгне, след което естествено Гото лягаше с нея. Той несъмнено смяташе, че така повече впечатлява госта си. Какъв глупак: мислеше по-скоро с тестисите си, отколкото с мозъка. Е, това не беше проблем. Ямата щеше да замести мозъка му.

— Точно пред това сме изправени — констатира Ямата направо. Погледът му премина по момичето, отчасти от любопитство, отчасти за да остави Гото с впечатлението, че му завижда за младата любовница. В очите й не се долавяше никакво разбиране. Дали бе толкова глупава, колкото го караше да вярва? Определено беше подмамена да дойде тук съвсем лесно. Дейността й беше доходоносна и от нея се възползваха някои от колегите му. Да уреди Гото с нея (косвено, тъй като Ямата не се виждаше като сводник и просто се погрижи подходящият човек да направи подходящото предложение на тази важна политическа фигура) беше хитър ход, въпреки че личните му слабости бяха известни на мнозина и лесно се забелязваха. Какъв бе американският евфемизъм? „Да водиш някого за носа“? Сигурно означаваше същото, което Ямата направи — рядък случай на изтънчено изразяване за един гайджин.

— Какво можем да сторим? — попита лидерът на опозицията (за момента).

— Имаме две възможности. — Ямата направи пауза и хвърли пак поглед към момичето. Щеше му се Гото да я освободи. В крайна сметка ставаше дума за изключително деликатен въпрос. Вместо това Гото погали русите й коси и тя се усмихна. Е, поне не беше я разсъблякъл преди пристигането му, както направи преди няколко седмици. Ямата бе виждал гърди и преди, дори големи бели гърди, а и не беше в неведение за нещата, които Гото правеше с нея.

— Тя бъкел не разбира — каза политикът със смях.

Кимба-чан се усмихна и изражението привлече вниманието на Ямата. Споходи го обезпокоителна мисъл: дали тя просто реагираше учтиво на смеха на господаря си, или имаше нещо друго? На колко години бе това момиче? Вероятно на двадесет, ала той нямаше опит в преценяването на възрастта на чужденци. Тогава си спомни още нещо: родината му от време на време осигуряваше женска компания на гостуващи чуждестранни сановници, както правеше и Ямата за бизнесмени. Корените на тази практика бяха дълбоко в историята с цел да се улеснят потенциалните сделки (един мъж, задоволен от опитна куртизанка, рядко би бил неприятен на събеседниците си) и същевременно, защото често заедно с коланите мъжете развързваха и езиците си. За какво си говореше Гото с това момиче? На кого би могла да докладва тя? Внезапно фактът, че сам уреди връзката, спря да му се струва толкова хитър ход.

— Моля те, Хироши, угоди ми само този път — предложи Ямата разумно.

— Е, добре. — Той продължи на английски: — Кимба-чан, приятелят ми и аз трябва да поговорим насаме няколко минути.

Ямата забеляза, че обноските й бяха достатъчно добри, за да не възрази гласно, но по лицето й се изписа нескрито разочарование. Значеше ли това, че е обучена да не реагира или че е обучена да се държи като нехайно момиче? И имаше ли значение, че я отпратиха? Щеше ли Гото да й разкаже всичко? Беше ли го омаяла дотам? Не знаеше, а в този момент незнанието му се видя опасно.

— Обичам да чукам американки — каза Гото вулгарно, след като вратата се плъзна и се затвори зад нея. Странно. При целия му изтънчен език точно на тази тема той говореше като някой от улицата. Това явно му бе голяма слабост и като такава беше тревожна.

— Радвам се да го чуя, приятелю, понеже скоро ще имаш възможност да го зачукаш на всички американци — отвърна Ямата, като си взе някои бележки.

Един час по-късно Чет Номури отмести поглед от автомата за пачинко[1] и видя появяването на Ямата. Както обикновено, освен с шофьор той разполагаше и с друг човек, много по-сериозен на вид — несъмнено бодигард или някакъв друг вид охрана. Номури не знаеше името му, но неговите функции бяха съвсем очевидни. Въпросният дзайбацу му каза нещо накратко, ала нямаше начин да се разбере какво. Сетне и тримата се качиха в колата и потеглиха. Гото се показа след час и половина, ободрен както винаги. В този момент Номури престана да играе на флипера и се премести по-надолу в пресечката. Още тридесет минути, и излезе онова момиче, Нортън. Този път Номури вървеше пред нея, свиваше някъде и я изчакваше да го настигне. „Добре“ — помисли си след пет минути. Сега беше сигурен, че знае в коя сграда живее. Тя си купи нещо за ядене и го внесе вътре. Чудесно.

— Добр утро, МП. — Райън току-що се връщаше от сутрешното съвещание с президента. Всяка сутрин той преглеждаше докрай за тридесет-четиридесет минути докладите от различните държавни органи за сигурност, след което представяше данните в Овалния кабинет. Тази утрин отново съобщи на шефа си, че на хоризонта не се задаваше нищо обезпокоително.

— САНДАЛОВО ДЪРВО — започна тя, за да го предразположи.

— Е, и какво? — попита Джак и се отпусна в стола.

— Хрумна ми една идея и я осъществих.

— Каква? — полюбопитства съветникът по националната сигурност.

— Наредих на Кларк и Чавес да активизират отново БОДИЛ, старата мрежа на Лялин в Япония.

Райън премигна.

— Искаш да ми кажеш, че никой не е…

— Той се занимаваше предимно с търговски въпроси, а при нас излезе онази административна заповед. Не помниш ли?

Джак се въздържа да не измърмори. Някога БОДИЛ служеше добре на Америка, и то не чрез търговски шпионаж.

— Добре, и какво е положението?

— Такова. — Госпожа Фоли му подаде една-единствена печатна страница с около петстотин отделни думи.

Райън вдигна очи след първия параграф.

— Истинска паника в ММТП?

— Така казва човекът. Продължавай.

Джак взе една химикалка и я задъвка.

— Добре, какво друго?

— Дяволски сигурно е, че правителството им ще падне. Докато Кларк е говорел с този мъж, Чавес е приказвал с друг. Държавният департамент би трябвало да го открие след ден-два, но, изглежда, този път ние сме първи.

Тук Джак се наведе напред. Не беше кой знае каква изненада. Брет Хансън ги предупреди за тази възможност. Фактически Държавният департамент бе единствената институция, отнасяща се подозрително към Реформения търговски декрет, макар че опасенията му си останаха за пред правителството.

— Има и още, нали?

— Ами да, има още. Добре, попаднахме на изчезналото момиче. Изглежда, е Кимбърли Нортън, със сигурност има връзка с Гото, а той ще бъде следващият министър-преседател — довърши тя с усмивка.

Всъщност нямаше нищо смешно, разбира се, макар че зависеше от гледната точка, нали? Сега Америка разполагаше с нещо, което да използва в случая с Гото, а той, изглежда, щеше да е следващият премиер. Не беше съвсем лошо…

— Продължавай — нареди Райън.

— Имаме избор: да й предложим безплатен билет за вкъщи или можем да…

— МП, отговорът е не. — Райън затвори очи. Бе мислил по въпроса. Преди той беше човекът с безпристрастния поглед, ала видя снимка на момичето и въпреки че за кратко се опита да запази непредубедеността си, тя трая само докато се върна у дома и погледна децата си. Може би това бе недостатък, тази негова неспособност да планира използването на човешкия живот за подпомагане целите на родината му. Ако беше така, съвестта му нямаше да възрази срещу тази слабост. Освен това… — Да не би някой да си мисли, че тя може да действа като обучен шпионин? За бога, тя е едно объркано момиче, избягало от дома, защото получавало кофти бележки в училище.

— Джак, работата ми е да създавам възможности, забрави ли? — Разбира се, всяко правителство в света го правеше, даже и Америка в тези напредничави, феминизирани времена. Всеки твърдеше, че те са добри момичета, обикновено интелигентни, а много от тях и секретарки на държавна служба, които иначе работеха именно за тайните служби и изкарваха добри пари, служейки на правителството си. Райън изобщо не бе уведомен официално за операцията и искаше нещата да си останат така. Бъдеше ли уведомен официално и не възразеше ли, тогава какъв човек щеше да е? Толкова много хора смятаха, че висшите държавни служители са просто аморални роботи, които правят необходимото без угризения и без да ги измъчва съвестта. Може би някога е било вярно, възможно е все още да е за мнозина, но този свят бе различен, а и Джак Райън беше син на полицай.

— Ти си тази, която първа го каза. Не помниш ли? Това момиче е американска гражданка, която сигурно се нуждае от малко помощ. Да не се превръщаме в нещо, което не сме, а? Кларк и Чавес ли работят по задачата?

— Точно така.

— Мисля, че трябва да внимаваме, но и да предложим на момичето билет за дома. Ако каже „не“, тогава може би ще обмислим и други възможности, ала никакви своеволия. Тя получава честно предложение да отлети за дома. — Райън сведе поглед към краткия доклад на Кларк и го прочете по-внимателно. Ако идваше от другиго, нямаше да го приеме така сериозно, обаче познаваше добре Джон Кларк, беше отделил време да научи всичко за него. Някой ден това щеше да доведе до приятен разговор между тях.

— Ще го задържа. Смятам, че президентът също трябва да го прочете.

— Съгласна — отговори заместник-директорът на оперативния отдел.

— Получиш ли нещо подобно…

— Ще бъдеш известен — обеща Мери Пат.

— Идеята ти за БОДИЛ е добра.

— Искам Кларк да… Хм, може би да натисне малко повече, за да видим дали ще получи идентични мнения.

— Дадено — съгласи се Райън веднага. — Натискай толкова силно, колкото искаш.

Личният реактивен самолет на Ямата беше стар „Гълфстрийм“ G-IV Макар и снабден с помощни резервоари за гориво, обикновено той не можеше да се справи без спиране с десет хиляди седемстотин осемдесет и четири километровия полет от Токио до Ню Йорк. Пилотът му го увери, че днес е различно. Бързото въздушно течение над северния Тих океан се движеше с цели сто и деветдесет възла и щяха да му се радват няколко часа. Това покачи скоростта им на 1251 километра в час. Така щяха да отрежат цели два часа от нормалния полет.

Ямата беше доволен. Времето значеше много. Нито едно от нещата, занимаващи ума му, не бе записано, така че нямаше планове за прелистване. Макар и изтощен от дългите дни, проточили се напоследък в дълги седмици, откри, че тялото му не можеше да се отпусне. Ненаситен читател, той не изпита интерес към нито един от материалите, които държеше в самолета си. Беше сам и нямаше с кого да приказва. Нямаше абсолютно никаква работа, а това му се стори странно. Неговият G-IV се носеше на дванадесет хиляди и петстотин метра височина и под него бе ясна утрин. Отчетливо виждаше повърхността на северния Тих океан, безкрайните редици на носените от силните ниски ветрове вълни, гребените на някои от тях, които бяха украсени в бяло. Безсмъртното море. През почти целия му живот то беше американско езеро, в което властваше техният флот. Знаеше ли морето това? Знаеше ли то, че всичко щеше да се промени?

Промяна. Ямата изсумтя. Тя щеше да започне броени часове след пристигането му в Ню Йорк.

— Тук Бъд, последна фаза. Вземам балона за три хиляди и шестстотин литра — съобщи капитан Санчес по радиовръзката си. Като командир на авиокрилото на американския кораб „Джон Стенис“ (CVN-74) изтребителят му F/A-18F щеше да се приземи пръв на палубата. Странно, макар да бе най-старшият пилот на борда, той не познаваше хорнета, тъй като прекара цялата си кариера в изтребители „Томкет“ F-14. По-лек и по-маневрен, а като капак и с достатъчен запас от гориво, за да направи нещо повече от това да излети, да обиколи палубата веднъж и да се върне (поне така му се струваше често), той откри, че му харесва за разнообразие да полети малко сам, след като целият му живот премина в двуместен самолет. „Май идеята на боклуците от ВВС ще се окаже добра в крайна сметка…“

Пред него, на огромната палуба за излитане на новия самолетоносач, редници и сержанти изпънаха до нужната степен застопоряващите жици, взеха празната цистерна на изтребителя му и добавиха количеството гориво, което поръча. Трябваше да го правят всеки път. „Голямата палуба“ — помисли си от километър разстояние той. За тези долу тя изглеждаше достатъчно огромна, но на Санчес все повече му заприличваше на сандъче с кибритени кутии. Освободи ума си от мисълта и се съсредоточи над задачата. Хорнетът се разклати леко, докато минаваше през клокочещия, неспокоен въздух, причина за който беше масивният команден мостик на самолетоносача, ала очите на летеца бяха приковани в „кюфтето“ — червената светлина, отразена от огледало право в центъра. Някои наричаха Санчес „господин Робот“, понеже от неговите хиляда шестстотин и нещо кацания на самолетоносачи (всяко се записваше в бордовия дневник) по-малко от петдесет не бяха успели да улучат оптималната жица номер три.

„Леко, леко“ — каза си той и освободи лоста назад с дясната си ръка, с лявата боравеше с ръчките за газта, същевременно следеше и темпото на снишаване и… Готово! Почувства как изтребителят рязко се разтресе при захващането за жицата (нямаше съмнение, номер три!) и забави ход, макар да изглеждаше, че спускането към ръба по наклонената палуба със сигурност ще го изхвърли зад борда. Самолетът спря като че ли на сантиметри от мястото, където покритата с асфалт стомана се спуска към синята вода. Всъщност разстоянието бе по-скоро тридесетина метра. Санчес освободи опашната кука и остави жицата бавно да се върне в изходно положение. Сетне един моряк започна да му маха и да му обяснява как да се добере до нужното място и скъпият реактивен самолет се превърна в особено тромаво превозно средство на най-скъпия паркинг в света. Пет минути по-късно моторите спряха и след като ограничителните вериги бяха поставени, Санчес отвори сгъваемия прозрачен люк и слезе по стоманената стълба, която облеченият с кафяв пуловер палубен матрос беше поставил.

— Добре дошли на борда, капитане. Някакви проблеми?

— Никакви. — Санчес му подаде шлема си и уморено се отправи към командния мостик. След три минути вече наблюдаваше останалите приземявания.

„Джони Реб“ бе вече полуофициалният прякор на кораба, тъй като го бяха кръстили на дългогодишен американски сенатор от Мисисипи, а също и верен приятел на флота. Санчес си помисли, че самолетоносачът даже миришеше на ново, излязъл не много отдавна от корабостроителниците на Нюпорт Нюз. Бяха го изпробвали край източното крайбрежие, надолу покрай нос Хорн и до Пърл Харбър. Най-новият му събрат, „Съединени щати“, щеше да е готов за изпитания след година, а започваше да се строи и още един. Беше хубаво да знае, че поне един отрасъл на военноморските сили все още функционира… малко или много.

Самолетите от неговото авиокрило идваха на интервали от около деветдесет секунди. Две ескадрили, всяка с по дванадесет изтребителя „Томкет“ F-14, плюс още две със същия брой „Хорнет“ F/A-18. Една средно силна ескадрила от десет „Интрудър“ A-6E, последвана от специалните самолети: три „Хоукай“ E-3C със системи за ранно предупреждение, два товарни С-2, четири „Праулер“ EA-6B… „И това е всичко“ — помисли си Санчес, не особено доволен.

„Джони Реб“ лесно можеше да приюти още двадесет самолета, ала авиокрилото на един самолетоносач вече не беше онова, което представляваше някога. При тази мисъл той си спомни колко претъпкани бяха някога самолетоносачите. Добрата новина бе, че сега самолетите по-лесно маневрираха по палубата, а лошата, че действителната ударна мощ на авиокрилото му се равняваше на едва две трети от някогашната. Нещо по-лошо: настъпиха тежки времена за военноморската авиация като институция. Конструирането на изтребители „Томкет“ започна през шестдесетте. Тогава Санчес се гласеше за гимназията и се чудеше кога ще може да кара кола. Първият „Хорнет“ излетя под инициалите YF-17 в началото на седемдесетте. „Интрудър“ се роди през петдесетте, горе-долу когато Бъд получи първото си колело. Не се подготвяше дори един-едничък нов военноморски самолет. Флотът на два пъти изпорти възможността да инвестира в „неуловима“ за радарите техника, първо, като не плати за проекта на ВВС F-117, а после, като върна „Авенджър“ А-12, който се оказа достатъчно неуловим, само дето изобщо не можеше да лети свястно. И ето че сега този летец-изтребител след двадесет години работа на самолетоносачи, някогашният новак, забелязан бързо и удостоен рано със собствен флаг, ето че сега, когато получи последната и най-добра военновъздушна част в кариерата си, Санчес разполагаше с по-малко бойна мощ от който и да било преди него. Същото важеше за „Ентърпрайс“, намиращ се осемдесет километра на изток.

Самолетоносачът обаче продължаваше да е царят на морето. Дори с намаления си капацитет „Джони Реб“ имаше повече ударна мощ от два индийски самолетоносача и той прецени, че да не се позволява на Индия прекалена агресивност не би трябвало да е особено трудно. Дяволски добре беше също, че това е единственият проблем на хоризонта.

— Готово — отбеляза авиационният командир, когато последният „Праулер“ се захвана за жица номер две. — Попълването завършено. Хората ти май са много добри, Бъд.

— Упражнявахме се, Тод. — Санчес се изправи и се запъти надолу към каютата си, където щеше да се освежи, преди да се срещне първо с командирите на ескадрили, а сетне и с оперативното ръководство, за да съставят плановете за ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН. „Сигурно ще е добра подготовка“ — помисли си той. Карал през по-голямата част от кариерата си като моряк от атлантическия флот, това щеше да е първата му възможност да хвърли поглед на японските ВМС и се питаше какво би си помислил дядо му. През 1942 Хенри Гейбриъл „Майк“ Санчес беше командир на авиогрупа на американския кораб „Оса“, мерещ силите си с японците във военните операции за остров Гуадалканал. Чудеше се какво би казал Големият Майк за предстоящото учение.

— Хайде де, трябва да ми дадеш някакъв шанс — настоя лобистът. За сериозността на нещата свидетелстваше и фактът, че работодателите му го уведомиха за възможността да се наложи съкращаване на разходите за окръг Колумбия. Това бе много неприятна новина. „Не съм само аз“ — каза си бившият конгресмен от Охайо. В службата си имаше двадесет човека, за които трябваше да се грижи, а те също бяха американци, нали? И така, той подбра внимателно мишената си. Този сенатор си имаше проблеми: истински съперник в предварителните и друг, не по-малко реален опонент в общите избори. Нужен му беше по-голям фонд за водене на кампанията. Може би това го правеше податлив на разума.

— Рой, зная, че сме работили заедно десет години, но ако гласувам против РТД, аз съм мъртъв, не разбираш ли? Мъртъв. Дълбоко в земята, с дървен кол през сърцето. Ще ме върнат в Чикаго да изнасям тъпи семинари за правителствени машинации и за това как се продава власт на онзи, който предложи най-висока цена. — „Може би дори ще свърша като теб“ — не добави сенаторът. Нямаше нужда, думите му бяха съвсем недвусмислени. Мисълта не бе приятна. Бе на Хълма от почти дванадесет години и тук му харесваше. Харесваше колегите, начина на живот, привилегиите за паркиране, безплатните самолетни билета до дома му в Илинойс, обичаше и да се отнасят към него като към „някой“ навсякъде, където отидеше. Вече беше член на клуба „Вторник и четвъртък“ и се връщаше у дома със самолет всеки четвъртък вечерта, за да запълни уикенда с безкрайни речи пред местните „Лосове“ и ротарианските клубове, да се появи на срещите на родителско-учителските дружества, да прерязва лентата на всяка нова пощенска централа, за която е успял да изкопчи пари, а вече и да води кампанията си точно толкова усърдно, колкото в началото, когато искаше да получи тази проклета длъжност. Нямаше да е приятно, ако се наложеше да премине през тези неща отново. Още по-малко щеше да му е приятно да го прави със съзнанието, че е чиста загуба на време. Трябваше да гласува за Реформения търговски декрет. Нима Рой не го знаеше?

— Зная това, Ърни. Но трябва да получа нещо — настояваше лобистът. Не беше като да работиш на Хълма. Канцеларията му бе същата по големина, ала този път не се издържаше от данъци. Сега наистина трябваше да се потруди. — Винаги съм ти бил приятел, нали?

Това всъщност не бе въпрос. Беше констатация, служеща едновременно като косвена заплаха и като обещание. Ако сенатор Грийнинг не склонеше на нещичко, тогава може би Рой щеше да се срещне, отначало тихомълком, с един от неговите опоненти. А по-вероятно и с двамата. Сенаторът знаеше, че за него не е проблем да работи за двете страни в каквато и да е област. Рой спокойно би могъл да зачеркне Ърнест Грийнинг като безнадеждно начинание и да започне да се подмазва пред някой от двамата възможни заместници. Пари за посев, така да се каже, нещо, което в перспектива щеше да даде резултат, понеже японците ги биваше да мислят в перспектива. Всички го знаеха. От друга страна, ако им подшушнеше нещо сега…

— Слушай, не е възможно да променя гласа си — повтори сенаторът Грийнинг.

— Ами предложение за изменение на закона? Имам една идея, която би могла…

— Няма начин, Рой. Виждаш как парламентарните комисии са се захванали с въпроса. По дяволите, в този момент председателите заседават в Булфедърс и уреждат последните подробности. На твоите приятели трябва да им стане ясно, че наистина ни бе оказан хубавичък натиск.

— Нещо друго? — попита Рой Нютън почти без да показва личното си нещастие. „Боже мой, да ми се наложи да се върна в Синсинати, за да практикувам пак право!“

— Ами нищо съществено — отговори Грийнинг, — но има няколко интересни неща от другата страна на реката.

— Като например? — поинтересува се Нютън. „Само това ми трябва“ — помисли си той. Обичайните тъпи клюки. Беше забавно, докато течаха шестте му мандата, обаче не и…

— Възможно е да се разгледа обвинение срещу Ед Килти.

— Шегуваш се — промълви лобистът и зъбните колела на мозъка му спряха. — Не ми казвай, че пак са го пипнали със свален цип.

— Изнасилване — отвърна Грийнинг. — Няма майтап, изнасилване. ФБР работи по случая от известно време. Познаваш ли Дан Мъри?

— Галеното кученце на Шоу?

Сенаторът кимна.

— Същият. Той уведоми парламентарния трибунал, но тогава избухна тази търговска паника и президентът му наложи запор. Самият Килти още не знае, поне не знаеше до миналия петък, толкова затегнат е контролът, но старшата ми правна съветничка е сгодена за шефа на канцеларията на Сам Фелоус, а новината наистина е твърде хубава, за да се премълчи, нали?

„Старата вашингтонска история“ — помисли си Нютън със самодоволна усмивка. — „Знаят ли го двама души, вече не е тайна.“

— Сериозно ли е?

— Според слуховете Ед Килти е загазил здравата. Мъри се изрази съвсем ясно. Иска да тикне игривия Еди зад решетките. Замесен е и смъртен случай.

— Лиса Беринджър! — Ако имаше нещо, в което един политик го бива, то бе помненето на имена.

Грийнинг кимна.

Нютън едва не подсвирна, ала като бивш член на Конгреса той трябваше да приема такива неща инертно.

— Нищо чудно, че иска случаят да се запази в тайна. Заглавната страница не е достатъчно голяма, нали?

— Там е проблемът. Това няма да повлияе на приемането на законопроекта, хм, може би, но на кого му трябват усложнения? РТД, също и пътуването до Москва. И така… Според тайните сведения ще бъде оповестено след завръщането му от Русия.

— Той оставя Килти на произвола на съдбата.

— Роджър никога не го е харесвал. Взе Ед на палубата, защото чатка законодателството, забрави ли? На президента му трябваше някой, който познава системата. Е, от каква полза ще му е сега, даже да го обявят за чист? Ще бъде и голяма спънка за кампанията. От политическа гледна точка е съвсем логично да го изхвърлят през борда веднага, нали така? Или поне веднага щом се погрижат за другия проблем.

„Това е интересно — помисли си Нютън и се умълча за секунда-две. — Не можем да спрем декрета. От друга страна, какво ще стане, ако можем да опетним президентския мандат на Дърлинг? Това може да ни донесе ново правителство за нула време, а при правилно ръководене едно ново правителство…“

— Добре, Ърни, все е нещо.

[1] Японска хазартна игра на принципа на вертикалните флипери. — Б.пр. ↑

12.

ФОРМАЛНОСТИ

Трябваше да има речи. По-лошо, трябваше да има много речи. За въпрос от такава величина всички четиристотин тридесет и пет членове от всичките четиристотин тридесет и пет окръга трябваше да се изявят пред камерите.

Представителка на Северна Калифорния доведе Уил Снайдер, чиито ръце все още бяха бинтовани, и се постара той да седне на някой от предните редове в залата. Това й даде възможността да посочва избирателя си, да възхвалява смелостта му до небето, да слави организираното работничество за благородството на синдикалните му членове и да внесе предложението Снайдер да получи официално награда от Конгреса за героичната си постъпка.

След това един конгресмен от източен Тенеси отправи подобно хвалебствие към пътната полиция на своя щат и към научните възможности на Националната лаборатория в Оук Ридж. Щяха да бъдат раздадени много помощи в резултат на тези закони и Националната лаборатория щеше да получи още няколко милиона. Бюджетната комисия на Конгреса вече пресмяташе държавния данък, който щеше да се натрупа от нарасналата американска автомобилна продукция, и конгресмените отделяха слюнки като кучетата на Павлов при задействането на звънец.

Един представител на Кентъки се измъчи, докато изясни, че „Креста“ е до голяма степен автомобил американско производство и че ще стане още повече такъв, след като допълнителните американски части бъдат включени в конструкцията (това вече бе уредено след отчаян и естествено неуспешен опит на корпоративното ръководство за изглаждане на разногласията), и че се надява никой да не обвини работниците от неговия окръг за трагедията, станала в края на краищата не заради американски елементи. Той им напомни, че заводът в Кентъки е най-ефективната автомобилна фабрика в света и както изтъкна с възторг, пример за начина, по който Америка и Япония могат и трябва да си сътрудничат! Сам щял да подкрепи този законопроект единствено защото бил начин това сътрудничество да стане по-вероятно. Колегите му пък си помислиха, че играта му на двата фронта е възхитителна.

Нещата вървяха в този дух. Хората, които редактираха „Внезапна проверка“ (местния вестник, отразяващ работата на Хълма), се чудеха дали някой изобщо ще се осмели да гласува против Реформения търговски декрет.

— Вижте — обърна се Рой Нютън към най-важния си клиент. — Ще преглътнете едно поражение, разбирате ли? Никой не може да го промени. Ако щете, наречете го лош късмет, но стават такива гадости.

Именно тонът учуди събеседника му. Нютън се държеше почти безочливо. Той изобщо не се извиняваше за тоталния си неуспех да промени нещата, за което му беше платено и което обеща, че може да направи, когато го назначиха в лобито на „Обединена Япония“. Беше непристойно един продажник да говори така с благодетеля си, но човек не можеше да разбере американците: ти им даваш пари, за да свършат работа, а те…

— Случват се обаче и други неща и ако имате търпението да погледнете в по-голяма перспектива — фразата „голяма перспектива“ вече бе изпробвана и Нютън беше благодарен, че клиентът му владееше езика достатъчно добре, за да долови разликата, — могат да се обмислят и други възможности.

— И какви може да са те? — попита язвително Биничи Мураками. Беше страшно развълнуван и по изключение си позволи да покаже гнева си. Просто му дойде много. Пристигна във Вашингтон с надеждата, че ще може лично да се изкаже против този пагубен закон, но вместо това се оказа обсаден от репортери, чиито въпроси само му показаха ясно безсмислието на задачата му. По тази причина той отсъства от дома седмици наред въпреки всички настойчиви молби да се върне в Япония за някаква спешна среща с приятеля му Козо Мацуда.

— Правителствата се сменят — отговори Нютън и доразясни.

— Едно толкова банално нещо?

— Знаете, че един ден това ще се случи в страната ви. Залъгвате се, ако мислите другояче. — Нютън не разбираше как можеше да не схванат нещо толкова очевидно. Пазарните им агенти със сигурност ги информираха колко много коли се купуват в Америка от жени. Да не говорим за най-добрата в света дамска самобръсначка. По дяволите, тя се правеше в един от филиалите на Мураками. Такава част от пазарните им проекти целеше привличането на жените като клиенти и все пак заявяваха, че същите фактори никога няма да се появят в родината им. Нютън смяташе за изключително странен факта, че бяха предубедени по този въпрос.

— Наистина ли това може да провали Дърлинг? — Все пак президентът натрупваше огромен политически капитал чрез РТД.

— Естествено, стига да се направи както трябва. Той прикрива важно криминално следствие, нали?

— Не, според казаното от теб той е помолил да го отложат поради…

— Поради политически причини, Биничи. — Той не се обръщаше често на малко име към клиента си, на когото това не му хареса. Наперено нищожество! Но пък плащаше много добре, нали? — Биничи, човек не желае да го хванат, че си играе с криминално деяние, особено пък по политически причини. И най-вече, когато става дума за злоупотребяване с жени. Ексцентричност на американската политическа система — поясни той търпеливо.

— Не можем да се бъркаме в тази история, нали? — Въпросът беше лошо обмислен. Никога досега не бе се намесвал на такова ниво.

— Защо мислите, че ми плащате?

Мураками се облегна назад и си запали цигара. Беше единственият, който можеше да пуши в този кабинет. — Как ще подходим?

— Давате ли ми няколко дни? Засега вземете следващия полет за вкъщи. Само си причинявате болка, като стоите тук, не разбирате ли? — Нютън направи пауза. — Трябва и да разберете, че това е най-сложният проект, който сте ми възлагали. Също така е и опасен — добави лобистът.

„Сребролюбец!“ — беснееше вътрешно Мураками, а погледът му отново стана безчувствен и замислен. Е, поне даваше резултати.

— Един от колегите ми е в Ню Йорк. Смятам да го видя и после да отлетя за родината оттам.

— Чудесно. Само не се набивайте в очи, нали?

Мураками стана и излезе в преддверието, където чакаха помощник и бодигард. Той беше мъж с внушителна осанка, висок за японец на такава възраст, с гарвановочерна коса и младежко лице, което контрастираше с петдесет и седемте му години. Репутацията му как въртеше бизнеса си в Америка също бе над средното ниво и затова настоящата ситуация беше още по-обидна за него. Нямаше година през последното десетилетие, когато да е купувал американски продукти на стойност, по-малка от сто милиона долара, а от време на време предлагаше тихичко да се даде на Америка по-голям достъп до хранителния пазар на родината му. С баща и дядо фермери, той се ужасяваше, че толкова много негови сънародници искат да се занимават с такъв вид дейност. В крайна сметка фермерството беше адски неефикасно, а пък американците при цялата си мързеливост бяха истински майстори в отглеждането на култури. Колко жалко, че не знаеха как да засадят една хубава градина — другата страст в живота на Мураками.

Административната сграда се намираше на Шестнадесета улица, само на няколко преки от Белия дом, и като излезе на тротоара, той имаше възможността да погледне надолу и да види внушителното здание. Не беше замъкът в Осака, ала излъчваше мощ.

— Японски гъзоблизец!

Мураками се обърна и видя гневното и бледо лице на човек от работническата класа, ако се съдеше по вида му, и толкова се смая, че нямаше време да се обиди. Телохранителят му бързо се изпречи между шефа си и американеца.

— Ще си получиш заслуженото, педераст! — извика американецът. Той понечи да си тръгне.

— Почакай. Какво лошо съм ти сторил? — попита Мураками, все още прекалено изненадан, за да се ядосва.

Ако познаваше по-добре Америка, индустриалецът можеше да разбере, че мъжът е един от вашингтонските бездомници и като повечето от тях — човек с проблем. В този случай ставаше дума за алкохолик, загубил и работата, и семейството си заради пиенето, и единствената му връзка с реалността бяха несвързаните разговори с други хора с подобни страдания. Затова, каквито и оскърбления да таеше в себе си, те бяха изкуствено подсилени. Пластмасовата му чаша бе пълна с евтина бира и понеже си спомни, че е работил някога в монтажния завод на „Крайслер“ в Нюарк, Делауер, той реши, че бирата не му е нужна толкова, колкото възможността да възнегодува, че е загубил работата си, когато и да е било това… И така, забравяйки, че собствените му проблеми са го довели до такъв мизерен живот, човекът се обърна и лисна бирата върху тримата мъже пред него, а сетне си продължи по пътя, без да продума, като толкова се радваше на направеното, че нямаше нищо против, дето загуби питието си.

Телохранителят понечи да тръгне след него. В Япония би могъл да залепи този „бакаяро“ за земята. Щяха да повикат полицай и глупакът щеше да бъде арестуван, ала бодигардът знаеше, че е на чужда територия, и се спря, след което се обърна да види дали всичко не е било нагласено, за да отвлече вниманието му от по-сериозна атака. Забеляза, че работодателят му стои като истукан. Лицето му първо бе замръзнало от шока, а сетне от обидата, докато от скъпия му английски костюм капеше половин литър евтина, безвкусна американска бира. Без да каже нищо, Мураками се качи в чакащата кола, която потегли към вашингтонското национално летище. Телохранителят, не по-малко унизен, зае мястото си отпред в колата.

Като човек, спечелил всичко в живота с качествата си и помнещ живуркането в зеленчуковата ферма с размери на пощенска марка, като човек, учил по-усърдно от всеки друг, за да преуспее и да завоюва място в Токийския университет, започнал от дъното и проправил сам пътя си към върха, Мураками често отправяше съмнения и критики към Америка, но се бе смятал за честен и разумен участник в търговските действия. Както се случва твърде често в живота обаче, нещо нищожно щеше да промени възгледите му.

„Те наистина са варвари“ — каза си, докато се качваше на борда на чартърния си самолет за полета до Ню Йорк.

— Министър-председателят ще падне — съобщи Райън на президента горе-долу по същото време няколко преки по-нататък.

— Сигурно ли е?

— По-сигурно не може да бъде — отговори Джак и зае мястото си. — Имаме двама агенти там, работят по една задача. Това е, което им казват хората.

— Държавният департамент още не ме е уведомил — възрази Дърлинг някак невинно.

— Господин президент, хайде стига — каза Райън, който държеше някаква папка в скута си. — Знаете, че това ще доведе до някои сериозни усложнения. Знаете също, че Кога се държи на коалиция, сключена от шест различни фракции, и че няма да мине много време, преди тя да се взриви под него. — „И под нас“ — не добави той.

— Добре. И какво от това? — отбеляза Дърлинг, който бе получил пак данни от обновена предизборна анкета същия ден.

— Ами най-вероятно е да го замени Хироши Гото. Той не ни обича много. Никога не ни е обичал.

— Той говори наперено и на едро, но онзи единствен път, когато се срещнахме, изглеждаше като типичен самохвалко. Слаб, суетен, без никаква тежест.

— И още нещо. — Райън информира президента за един от непредвидените резултати от операция САНДАЛОВО ДЪРВО.

При други обстоятелства Роджър Дърлинг вероятно би се усмихнал, ала си имаше Ед Килти, седящ на по-малко от тридесет метра от него.

— Джак, толкова ли е трудно за един мъж да не чука наляво и надясно зад гърба на жена си?

— За мен е съвсем лесно — отвърна Джак. — Женен съм за хирург, нали помните?

Президентът се разсмя, после стана сериозен.

— Можем да използваме това срещу онзи мръсник, нали?

— Да, сър. — Нямаше нужда да казва, макар и възможно най-предпазливо, че като се прибавеше катастрофата край Оук Ридж, случаят спокойно можеше да разпали пожара на общественото недоволство. Самият Николо Макиавели[1] бе предупредил да не се прави такова нещо.

— Какво смятаме да правим с тази Нортън? — поинтересува се Дърлинг.

— Кларк и Чавес…

— Същите, които пипнаха Корп, нали?

— Точно те, сър. В момента са там. Искам да се срещнат с момичето и да й предложат безплатно връщане у дома.

— Ще бъде ли разпитана, щом се върне?

Райън кимна.

— Да, сър.

Дърлинг се усмихна.

— Харесва ми. Добра работа.

— Господин президент, получаваме каквото поискаме, може би дори малко повече — предупреди той. — Китайският пълководец Сун Дзъ бе написал някога, че винаги трябва да оставяш на врага си изход… и че не бива да риташ дълго падналия враг.

— В сто и първи полк ни учеха да ги избиваме всички и да броим телата. — Президентът се ухили. Всъщност му доставяше удоволствие, че на този пост Райън бе достатъчно защитен, та свободно да предлага безвъзмездни съвети. — Това не е по твоята част, Джак. Няма връзка с националната сигурност.

— Така е, сър. Зная. Вижте, преди няколко месеца се занимавах със сделки и пари. Все пак разбирам малко от международната търговия.

Дърлинг прие аргумента с кимване.

— Добре, продължавай. Не е като да получавам съвет от някой безразсъден инвеститор, така че май трябва да те чуя.

— Не е в наш интерес Кога да бъде свален, сър. С него можем да се справяме дяволски по-лесно, отколкото с Гото. Може би едно деликатно изявление на посланика, нещо от сорта, че РТД ви дава правомощия да действате, но…

Президентът го прекъсна:

— Но че всъщност няма да го направя? — Той поклати глава. — Знаеш, че не мога. Така на практика ще подрежа крилата на Ал Трент, а това не мога да направя. Ще изглежда така, сякаш постъпвам лицемерно с профсъюзите, което също не мога да си позволя.

— Наистина ли смятате да приложите изцяло декрета?

— Да, наистина. Само за няколко месеца. Трябва да шокирам тези копелета, Джак. Ще имаме честна търговия след двадесет години размотаване, ала те трябва да разберат, че този път не се шегуваме. Ще им бъде тежко, но след няколко месеца ще ни се доверят, ще променят малко законите си, ние ще сторим същото, и ще се уреди търговска система, която да е напълно справедлива за всички.

— Искате ли честното ми мнение?

Дърлинг кимна отново.

— За това ти плащам. Смяташ, че отиваме твърде далеч.

— Да, сър. Не желаем Кога да падне и трябва да предложим нещо съблазнително, ако искаме да го спасим. Ако възнамерявате да мислите в перспектива, трябва да решите с кого искате да си имате работа:

Президентът вдигна някакво резюме от бюрото си.

— Брет Хансън ми каза същото, обаче той не се притеснява за Кога колкото теб.

— Утре по това време ще бъде притеснен — обеща Райън.

— Тук дори не можеш да вървиш по улиците — изръмжа Мураками.

Ямата бе резервирал за себе си и за административния си персонал цял етаж от „Плаца Атина“. Индустриалците седяха сами в една всекидневна със свалени сака и вратовръзки и с бутилка уиски на масата.

— Никога не сме могли, Биничи — отвърна Ямата. — Тук ние сме гайджин. Като че ли винаги го забравяш.

— Знаеш ли какъв бизнес въртя тук, колко много купувам! — настояваше по-младият мъж. Още подушваше бирата. Беше покапала ризата му, но той бе прекалено ядосан, за да се преоблича. Искаше нещо да му напомня за урока, който получи само преди няколко часа.

— А какво да кажа за себе си? — попита Ямата. — През последните няколко години вложих шест милиарда йени в местна търговска компания. Свърших с това съвсем наскоро, както си спомняш. Сега се питам дали ще си ги възвърна някога.

— Те не биха направили това.

— Доверието ти в тези хора е трогателно и ти прави чест — отбеляза домакинът. — Смяташ ли, че когато икономиката на страната ни се разпада, те ще ме оставят да се преместя тук и да ръководя американските си капитали? През 1941 година замразиха авоарите ни.

— Сега не е 1941.

— Не, Мураками-сан, не е. Днес е много по-лошо. Тогава не паднахме от толкова високо.

— Моля ви се — каза Чавес и пресуши бирата си. — През четиридесет и първа дядо ми е отблъсквал фашистите от Петербург…

— Ленинград, сополанко такъв! — озъби се Кларк, който седеше до него. — Тези младежи, губят всякакво уважение към миналото — обясни той на двамата домакини.

Единият беше началник в рекламния отдел към тежкопромишлените предприятия на „Мицубиши“, а другият директор на авиационния им отдел.

— Така е — съгласи се Сейго Ишии. — Знаете ли, членове на моето семейство са помогнали за конструирането на изтребителите, използвани от флота ни. Веднъж се срещнах със Сабуро Сакай и Минору Генда.

Динг отвори следващите бутилки и наля на всички като добър чиновник, служещ предано на началника си Иван Сергеевич Клерк. „Бирата тук наистина е много хубава, особено след като домакините имат грижа за сметката“ — помисли си Чавес, който стоеше тихо и наблюдаваше шефа си в действие.

— Зная тези имена — рече Кларк. — Велики воини, но… той вдигна пръст — те са се били срещу сънародниците ми. Това също го помня.

— Преди петдесет години — изтъкна рекламният агент. — А и страната ви тогава беше различна.

— Така е, приятели мои, така е — призна Кларк, отпуснал главата си на една страна. Чавес си помисли, че той преиграваше по отношение на алкохола.

— За първи път сте тук, нали?

— Правилно.

— Впечатленията ви? — поинтересува се Ишии.

— Харесвам поезията ви. Много се различава от нашата. Нали знаете, бих могъл да напиша книга за Пушкин. Вероятно някой ден ще го направя, но преди няколко години започнах да се интересувам от вашата. Разбирате ли, поезията ни цели да разкрие цяла гама от мисли, често и да разкаже заплетена история, обаче вашата е далеч по-изтънчена и точна, като… Как да го кажа? Като моментален образ, нали? Може би можете да ми обясните един стих. Мога да видя образа, ама не и да разбера смисъла. Как беше? — запита се Кларк с пиянски глас. — А, да: „Сливовите цветове разцъфват, и леките жени в бордея с нови шалове цъфват.“ Е — обърна се той към шефа на рекламата, — какво значи това?

Динг се зае с разчитането на погледа на Ишии. В известен смисъл бе забавно. Първо се четеше объркване, след което почти се чу завъртането на очните ябълки, когато паролата проряза ума му като смъртоносен удар на рапира. Очите на Сасаки се впериха в тези на Кларк, а после забеляза, че всъщност Динг осъществяваше визуалния контакт.

„Точно така. Отново си в играта, приятелче!“

— Ами въпросът е в контраста, нали разбирате — обясни рекламният агент. — Имате приятния образ на привлекателни жени, правещи нещо… ъъ, женствено, май така беше думата. А накрая виждате, че те са проститутки, които не могат да избягат от…

— Затвора — продължи Ишии, внезапно изтрезнял. — Не могат да избягат от онова, което вършат. Изведнъж обстановката и образът вече изобщо не са толкова приятни, колкото изглеждат.

— О, да — съгласи се Кларк с усмивка. — Сега звучи напълно логично. Благодаря ви. — Приятелско кимване потвърди важния урок.

„Дяволско спокойствие има господин К.“ — помисли си Чавес. Тази игра на шпиони си имаше своите плюсове. Той почти съжали Ишии, ала тъпото копеле беше предавало родината си и преди, така че сега нямаше смисъл да лее сълзи за него. Аксиомата в ЦРУ е проста, макар и малко жестока: предател веднъж, значи предател завинаги. Странно, съответният афоризъм на ФБР беше дори по-жесток. Федералните обикновено бяха толкова добросъвестни и чисти. „Нищожество веднъж, значи нищожество завинаги.“

— Възможно ли е? — попита Мураками.

— Възможно ли? Това е детска игра.

— Но последствията… — Ямата явно мислеше със замах, ала…

— Последствията са прости. Съсипването на тяхната икономика ще им попречи да построят фабриките, нужни, за да заместят продуктите ни. Потребителите им ще се възстановят от първоначалния шок и тъй като ще се нуждаят от продукти, които собствените им корпорации не могат да произведат, те пак ще ги купуват от нас. — Ако Биничи си мислеше, че ще чуе цялата история, проблемът си беше негов.

— Не мисля. Подценяваш гнева на американците от този злощастен инцидент. Трябва да вземеш предвид и политическата страна…

— С Кога е свършено. Това е решено — прекъсна го студено Ямата.

— Значи Гото? — попита Мураками. Думите му не приличаха на въпрос. Той следеше родната си политическа сцена както всеки друг.

— Разбира се.

Последва гневен жест.

— Гото е глупак. Където и да отиде, просто следва пениса си. Не бих му поверил и фермата на баща си.

— Можеш да кажеш същото за всеки от тях. Кой ръководи в действителност страната ни? Какво повече бихме могли да искаме от един премиер, Биничи? — попита Райзо с весел смях.

— Те също имат такъв тип в правителството си — отбеляза Мураками мрачно, докато си наливаше щедро още „Чивас“ и се чудеше за какво в действителност говореше събеседникът му. — Никога не съм го срещал, но, изглежда, е свиня.

— Кой е той?

— Килти, вицепрезидентът им. Знаеш ли, „почтеният“ им президент пък го прикрива.

Ямата се облегна в стола си.

— Не разбирам.

Мураками му разказа подробно. Домакинът забеляза, че уискито хич не пречеше на паметта му. Е, макар да бе предпазлив човек и често да проявяваше прекомерна щедрост в сделките си с чужденци, той беше един от истинските другари на Ямата и въпреки че често имаха разногласия, те искрено се уважаваха.

— Интересно. Какво ще предприемат хората ти?

— Мислят по въпроса — отговори Биничи и красноречиво изви вежди.

— Доверяваш се на американци за такова нещо? В най-добрия случай те са ронин[2], а сам знаеш какви са най-лошите… — Тук Ямата-сан замълча и обмисли информацията по-обстойно за няколко секунди. — Приятелю мой, щом американците могат да свалят Кога…

Мураками наведе глава за миг. Миризмата на лиснатата бира бе по-силна от всякога. Какво нагло улично създание! В тази връзка какво да се каже за наглостта на президента? Той можеше да парализира цяла страна със своето тщеславие и очевидно престорен гняв. За какво? Всичко на всичко заради една катастрофа. Не пое ли компанията отговорността с достойнство? Не обеща ли да се погрижи за оцелелите?

— Предлагаш голямо и опасно нещо, приятелю.

— Още по-опасно е да не направим нищо.

Мураками се замисли за миг над думите му.

— Какво ще поискаш от мен?

— Подробностите около Килти и Дърлинг ще са добре дошли.

Това отне само няколко минути. Биничи проведе един разговор и информацията се получи по безопасния факс в апартамента на Ямата. Помисли си, че Райзо може би ще успее да я оползотвори добре. След един час колата му го откара на международното летище „Кенеди“, където той взе полет на японските авиолинии за Токио.

Другият служебен самолет на Ямата беше също реактивен G-IV и щеше да е много зает. Първият полет бе до Ню Делхи. Престоя на земята едва два часа, след което пое източен курс.

— Прилича на промяна в курса — отбеляза оперативният командир на флотилията. — Отначало помислихме, че просто извършват някакви разгънати въздушни операции, обаче вече всичките им самолети са във въздуха и…

Адмирал Дъбро кимна в знак на съгласие, докато гледаше втори монитор в бойния информационен център на самолетоносача. Картината се препредаваше от разузнавателния самолет „Хоукай“ Е-2С. Кръговият строй се насочваше право на юг със скорост осемнадесет възла. Самолетоносачите бяха заобиколени от ескортиращи сили, състоящи се от ракетоносни разрушители и кръстосвачи, а доста по-напред имаше и щит от патрулни разрушители. Всичките им радари работеха, което бе нещо ново. Индийските кораби оповестяваха присъствието си и същевременно създаваха „мехур“, през който никой не можеше да мине без знанието им.

— Мислиш ли, че ни търсят? — попита адмиралът.

— Ако не друго, могат да ни накарат да изберем една от двете оперативни зони. Можем да стоим югозападно или югоизточно от тях, ала ако продължат насам, те явно издават намеренията си, сър.

Дъбро си помисли, че вероятно просто им е писнало да стоят в сянка. Разбираемо. Разполагаха с приличен флот и хора, които не може да не бяха добре запознати със задълженията си след последните няколко месеца. Току-що пак бяха отворили цистерните си и щяха да се заредят с всичкото гориво, нужно им… За какво?

— Разузнаването?

— Нямаме нищо за намеренията им — отвърна капитан Харисън. — Амфибиите им все още не са в действие. Не разполагаме с нищо за онази бригада, която тревожеше разузнавателния ни отдел. Времето беше лошо за сателитни снимки последните няколко дни.

— Проклети разузнавателни бракми — изръмжа Дъбро.

ЦРУ зависеше дотолкова от сателитните наблюдения, та всички се преструваха, че камерите могат да снимат през облаци. Трябваше само да изпратят малко потенциал по суша… Той ли бе единственият, който го осъзнаваше?

Компютърният образ излизаше на гладка стъклена плоскост, нов модел, поставен на кораба едва предишната година. Много по-изчерпателна от досегашните системи, тази предоставяше превъзходни топографски и морски карти, на които електронно се наслагват координатите на кораби и самолети. Красотата й се състоеше в това, че показваше известните ти неща с тънки подробности. Проблемът беше, че не показваше нищо повече, а Дъбро се нуждаеше от по-добри данни, за да вземе решение.

— През последните осем часа те поддържат минимум от четири летящи самолета, покриващи южната зона. По радиуса им на действие заключавам, че са снабдени с ракети за въздушен бой и резервни резервоари с гориво за максимално дълъг полет. Така че можете да го наречете усърдно предварително разузнаване. Индийските хариъри разполагат с новия радар „Блек Фокс“, нашите самолети „Хъмър“ го надушиха. Те правят всичко възможно да ги следят, сър. Моля за разрешение веднага да изтегля хъмърите с още сто и петдесетина километра на юг и да ги оставя да действат прикрито. — Той искаше да каже, че разузнавателните самолети ще бъдат с включени радари само от време на време, а иначе ще следят напредването на индийския флот пасивно, чрез излъчваните от самите индийски радари сигнали.

— Не. — Адмирал Дъбро поклати глава. — Нека се правим на глупави и незаинтересовани известно време. — Той се обърна да провери положението на авиацията си. Разполагаше с достатъчно бойна мощ, за да се справи със заплахата, но не там бе въпросът. Задачата му не беше да срази индийския флот в битка, а да го сплаши така, че да не стори нещо, което Америка намираше за неприятно. Следователно мисията на противника не би могла да е да се бие с американските военноморски сили… Или? Не, това беше прекалено откачено. Сферата на допустимото почти изключваше възможността един много добър индийски командир на флотилия, бил той и с много късмет, да победи някой изключително нещастен и тъп свой американски колега, ала Дъбро нямаше никакво намерение да проверява. По-вероятно бе мисията им да е почти изцяло блъф, също като неговата. Ако можеха да изтикат американския флот на юг, то… Не бяха толкова глупави в крайна сметка, нали? Въпросът беше как да изиграе картите си.

— Принуждават ни да се изложим на риск, Ед. Или поне се опитват. — Дъбро се наведе напред, облегна се с едната ръка на екрана, а с другата започна да показва на картата. — Те сигурно смятат, че сме на югоизток. Ако е така, с преместването си на юг ще могат да ни блокират по-добре, пък и знаят, че вероятно ще поддържаме дистанцията просто за да бъдем извън ударния им обсег. От друга страна, ако подозират истинското ни местоположение, могат да постигнат същото или да ни оставят възможността да заобиколим на северозапад, за да покрием Манарския залив. Това обаче означава да влезем в обхвата на военновъздушните им бази, флотилията им да бъде на юг от нас и единственият ни изход да е право на запад. Не е зле като оперативна идея — призна той. — Командирът на бойната група още ли е Чандраската?

Оперативният командир на флотилията кимна.

— Тъй вярно, сър. Върна се, след като за кратко беше без работа. Той фигурира в британските списъци. Казват, че не бил глупав.

— Засега май съм съгласен. Каква според теб е информацията им за нас?

Харисън сви рамене.

— Знаят от колко време стоим тук и сигурно са наясно колко сме изтощени. — Той имаше предвид както хората, така и корабите. Сега всеки кораб от оперативната група имаше проблеми с материалната част. Всички бяха снабдени с резервни части, но корабите не можеха да останат в открито море дълго време без ремонт. Ръждата от соления въздух, постоянното движение и блъскане на ветрове и вълни, както и прекомерното използване на съоръженията показваха, че корабните системи не могат да траят вечно. После трябваше да се вземат предвид и хората. Мъжете и жените вече бяха уморени от твърде дългото плаване. Нарасналите им задължения по поддръжката ги изтощаваха още повече. Често спрягана сега фраза във войската за тези навързани проблеми бе „предизвикателство за командването“ — учтив израз, означаващ, че офицерите, командващи корабите и екипажа, понякога сами не знаеха какво, по дяволите, трябва да правят.

— Знаеш ли, Ед, руснаците поне бяха предвидими. — Дъбро стоеше като истукан, гледаше надолу и съжаляваше, че вече се е отказал от лулата си. — Добре, да се посъветваме по телефона. Кажи на онези във Вашингтон, че, изглежда, те май предприемат някакъв ход.

— Значи се срещаме за пръв път.

— Удоволствието е мое, сър. — Компютърният инженер Чък Сърлс знаеше, че костюмът с жилетка и изисканата му прическа изненадаха събеседника му. Той протегна ръка и килна глава по начин, който предполагаше, че ще се приеме като уместен поздрав от благодетеля му.

— Според хората ми вие сте много талантлив.

— Ласкаете ме. Работих над това няколко години, а вероятно имам и някакъв талант. — Сърлс бе обогатил знанията си за Япония.

„Много е алчен — помисли си Ямата, — но има добри маниери.“ Щеше да се погрижи за това. Общо взето, всичко беше щастлива случайност. Купи фирмата му преди четири години, остави на работа тогавашното ръководство, както обикновено правеше, и после откри, че истинският мозък на екипа е същият този човек. Поставеният от Ямата-сан администратор го уведоми, че Сърлс е най-изобретателният магьосник, който е виждал, и макар че постът на американеца не се промени, не можеше да се каже същото за заплатата му. А след това, преди няколко години, Сърлс споменал, че работата започва да му омръзва…

— Значи всичко е подготвено?

— Да, сър. Първоначалното подобряване на софтуера стана преди месеци. Страшно го харесаха.

— Ами…

— Великденското яйце, господин Ямата. Така го наричаме.

Райзо никога не бе срещал този израз. Поиска обяснение и го получи… но за него то нямаше смисъл.

— Трудно ли е за осъществяване?

— Това е най-хитрата част — рече Сърлс. — Свързано е с акциите на две компании. Ако „Дженеръл мотърс“ и „Мерк“ минат през системата със стойностите, които съм задал, два пъти и в една и съща минута, яйцето се измътва, но единствено в петъчен ден, както наредихте, и само ако петминутният отрязък влиза в правилния час.

— Искате да кажете, че това може да стане случайно? — попита Ямата с известна изненада.

— На теория да, обаче задействащите стойности на акциите са далеч от сегашните борсови цени и шансът всичко това да се случи едновременно е някъде едно на тридесет милиона. Ето защо избрах този метод за измътване на яйцето. Направих компютърно проучване на търговските тенденции и…

Друг проблем при сребролюбците бе, че никога не можеха да се въздържат да не изтъкнат колко са надарени. Въпреки че в този случай сигурно беше вярно, на Ямата му костваше много усилия, за да изслуша докрай трактата. Все пак го направи. Добрите обноски го изискваха.

— Ами личните ви приготовления?

Сърлс само кимна. Полетът до Маями. Полетите с прекачвания до Антигуа през Доминика и Гренада, всичките с различни имена на билетите, платени с различни кредитни карти. Имаше вече нов паспорт, нова самоличност. Беше си набелязал едно имение на Карибските острови. Щеше да му отнеме цял ден, ала след това щеше да отиде там, откъдето планираше никога да не се върне.

Що се отнасяше до Ямата, той нито знаеше, нито искаше да узнае какви са плановете на Сърлс. Ако бяха в телевизионна драма, би се разпоредил животът на този човек да приключи, но това щеше да е опасно. Винаги съществуваше възможността в гнездото да има повече от едно яйце, нали? Да, не можеше да е другояче. Освен това не биваше да се забравя честта. Цялата тази рискована постъпка бе въпрос на чест.

— Вторите тридесет процента от сумата ще бъдат прехвърлени на сутринта. Предлагам, щом това стане, да изпълните плановете си. — „Ронин — помисли си Ямата, — но даже някои от тях са лоялни до известна степен.“

— Конгресмените ще пуснат гласовете си чрез електронните апарати — каза председателят на Долната камара, след като Ал Трент завърши заключителната си, обобщаваща реч.

По „Си-Спан“ монотонно повтарящият се поток от думи беше заменен от класическа музика, в дадения случай от италианския концерт на Бах. Всеки член имаше пластмасова карта… Всъщност ставаше дума за нещо като автоматичен преброител на гласовете. Те се пресмятаха от прост компютър и излизаха на телевизионните екрани по целия свят. За приемане на закон бяха нужни двеста и осемнадесет гласа. Този брой бе постигнат за по-малко от десет минути. Сетне дойде последният приток на гласове „за“, когато конгресмените се втурнаха в залата от пленарни и учредителни заседания, гласуваха и се върнаха към досегашната си работа.

През цялото време Ал Трент остана в залата, като предимно си бъбреше дружелюбно с член на едно от парламентарните малцинства, приятеля си Сам Фелоус. И двамата си помислиха, че е удивително по колко много въпроси мненията им съвпадат. Едва ли можеха да бъдат по-различни: хомосексуален либерал от Нова Англия и мормон консерватор от Аризона.

— Това ще бъде за урок на малките негодници — отбеляза Ал.

— Ти направо прокара закона с гръм и трясък — съгласи се Сам. И двамата се питаха как това ще се отрази в бъдеще на безработицата в техните райони.

По-малко доволни бяха служителите на японското посолство, които съобщиха резултатите на външното си министерство в мига, когато музиката спря и председателят обяви:

— HR-12313, Реформеният търговски декрет се приема.

Сега законопроектът щеше да влезе в Сената, което според думите им бе формалност. Единствените, който имаше вероятност да гласуват против него, бяха хората, чието преизбиране беше най-далечно. Министърът на външните работи научи новината от персонала си към девет часа токийско време и информира премиера Кога. Последният вече бе изготвил молбата си до императора за оставка. Друг вероятно би оплаквал разбитите си мечти. Не и министър-председателят. Като погледнеше назад, беше имал по-голямо влияние като член на опозицията, отколкото сега в кабинета си. Докато гледаше утринното слънце над добре поддържаната градина пред прозореца, той осъзна, че в края на краищата го чакаше по-приятен живот.

„Нека Гото се справи с положението.“

— Знаеш ли, японците правят някои страшно добри неща, които използваме в „Уилмър“ — подметна Кати Райън по време на вечерята. Беше време и тя да си каже думата за закона, след като вече бе наполовина приет.

— Нима?

— Диодната лазерна система, използвана при перде на очите например. Те купиха американската компания, която я изобрети. Също така техниците им наистина знаят как да поддържат апаратите си. На практика подобряват софтуера всеки месец.

— Къде се намира компанията? — попита Джак.

— Някъде в Калифорния.

— Значи говорим за американски продукт, Кати.

— Но това не се отнася за всичките части — подчерта жена му.

— Слушай, законът позволява да се правят специални изключения за извънредно ценни неща, които…

— Правителството ще състави правилата, нали?

— Така е — отстъпи Джак. — Чакай малко. Нали ми каза, че лекарите им…

— Никога не съм твърдяла, че са тъпи, а само че трябва да мислят по-творчески. Знаеш ли — добави тя, — правителството също.

— Предупредих президента, че идеята не е толкова добра. Според него законът щял да важи с пълна сила само няколко месеца.

— Ще повярвам, когато го видя.

[1] Николо Макиавели (1469–1527) — флорентински политически деец и писател. — Б.пр. ↑

[2] Самурай във феодална Япония, загубил господаря си и принуден да се скита, често като разбойник. — Б.пр. ↑

13.

ВЕТРОВЕ И ТЕЧЕНИЯ

— Никога не съм виждал подобно нещо.

— Но вашата страна ги произвежда с хиляди — възрази директорът на рекламния отдел.

— Вярно — съгласи се „Клерк“, — обаче фабриките бяха затворени за обществеността, даже и за съветските журналисти.

Чавес се проявяваше като фотограф и както забеляза Джон Кларк без усмивка, правеше голямо представление, като танцуваше около работниците с бели комбинезони и каски, въртеше се, правеше чупки, приклякаше, притиснал никона към лицето си, сменяше филмчетата на всеки няколко минути и същевременно печелеше неколкостотин снимки на производствения конвейер за ракети. Нямаше съмнение, бяха от типа SS-19. Кларк познаваше характеристиките им и бе виждал достатъчно фотографии в „Ленгли“, за да знае как изглеждат… и за да забележи някои промени на места. Руските модели обикновено бяха зелени отвън. Всичко, направено от Съветския съюз за военни цели, трябваше да има маскировъчен цвят; даже поставените в транспортни контейнери ракети, намиращи се на дъното на бетонни силози, бяха в същото грахово зелено, с което обичаха да боядисват танковете. Ала не и тези. Боята тежеше, а нямаше никакъв смисъл да се харчи гориво за привеждането на няколко килограма боя в предорбитална скорост, затова тези снарядни тела бяха със светлия цвят на лъскавата стомана. Сглобките и спойките изглеждаха много по-прецизни, отколкото човек очакваше да види на руски конвейер.

— Преобразували сте първоначалната ни конструкция, нали?

— Точно така. — Човекът от рекламния отдел се усмихна. — Основният дизайн беше отличен. Инженерите ни силно се впечатлиха, но ние имаме различни стандарти и по-добри материали. Наблюдателен сте, господин Клерк. Неотдавна един американски инженер от НАСА стигна до същото заключение. — Мъжът замълча. — Що за руско име е това Клерк?

— Не е руско — отвърна Кларк, като продължи да си води бележки. — Дядо ми беше англичанин, комунист. Казваше се Кларк. През двадесетте години дошъл в Русия, за да стане част от новия експеримент. — Той се усмихна смутено. — Сигурно е разочарован, където и да се намира.

— Ами колегата ви?

— Чехов ли? Той е от Крим. Татарската кръв си личи, а? Та колко такива ще направите?

Чавес стоеше в края на конвейера, пред горната част на ракетата. Някои от монтажистите хвърляха гневни погледи към него и той ги прие като доказателство, че добре се справя с имитирането на нахален, досаден като конска муха журналист. Иначе работата му беше съвсем лесна. Монтажният цех на фабриката имаше ярко осветление, за да се улесни задачата на работниците, и макар че използва светкавицата си за показност, вграденият контролен чип на фотоапарата сочеше, че светлината е предостатъчна. Този „Никон“ F-20 беше голяма работа. Динг смени филмчетата. Използваше цветен филм ASA-64 („Фуджи“, разбира се), защото имал по-добра цветонаситеност, каквото и да значеше това.

Когато му дойде времето, господин К. стисна ръката на представителя от фабриката и всички се запътиха към вратата. Чавес (Чехов) разви обектива от фотоапарата и прибра всичко в чантата си. Изпратиха ги с дружелюбни усмивки и поклони. Динг пъхна един компактдиск в уредбата и я наду. Това затрудняваше разговора, но Джон винаги педантично спазваше правилата. И беше прав. Нямаше как да са сигурни, че някой не е поставил микрофони във взетата под наем кола. Чавес наведе глава надясно, за да не се налага да крещи.

— Джон, винаги ли е така лесно?

На Кларк му се прииска да се усмихне, ала не го направи. Преди няколко часа активизира още един член на БОДИЛ, който настоя с Динг да огледат монтажния цех.

— Знаеш ли, аз ходех в Русия по времето, когато не можеше да минеш само с паспорт и карта на „Американ експрес“.

— И какво правеше?

— Най-вече измъквах хора. Понякога набавях купища данни. На два пъти инсталирах симпатични малки джаджи. Пък кажи, че съм самотен и наплашен. — Той поклати глава. Единствено жена му знеше, че си боядисва косата, съвсем малко, защото не му харесваше сивият цвят там. — Имаш ли представа колко бихме платили, за да проникнем в… Плесецк. Струва ми се, че там правеха тези неща, в конструкторския отдел на Челомей.

— Те наистина искаха да ги видим.

— Няма спор — съгласи се Кларк.

— Какво да правя със снимките?

Джон за малко да му каже да ги хвърли, но все пак това беше информация, а те бяха тук по служба. Трябваше да изготви и да изпрати статия на „Интерфакс“, за да не развали прикритието си… Чудеше се дали някой щеше да я отпечата. „Няма ли да е страхотно!“ — помисли си той и поклати глава. Всъщност само се въртяха в кръг, докато чакаха позволение и възможност да се срещнат с Кимбърли Нортън. Реши, че филмът и едно копие от статията му ще намерят място в дипломатическата поща. Ако не друго, беше добра практика за Динг… и, трябваше да признае, за самия него.

— Намали тази шумотевица! — извика той и преминаха на руски. Добра възможност да практикуват езика.

— Липсват ми нашите зими — подхвърли Чехов.

— На мен не — отвърна Клерк. — Къде изобщо се научи да слушаш тази ужасна американска музика? — изръмжа той.

— От „Гласът на Америка“ — беше отговорът. Сетне гласът се разсмя.

— Евгений Павлович, изобщо не ме зачиташ. Ушите ми не могат да търпят този кошмарен шум. Няма ли нещо друго, което да пуснеш?

— Всичко друго би било напредък — каза си техникът, като си оправи слушалките и разтърси глава, за да се отърси от проклетия шум на тези гайджин. По-лошото бе, че собственият му син харесваше същия боклук.

Въпреки всички отричания, изсипали се през последните няколко седмици, действителността най-сетне беше очевидна за всички. Огромните грозни ферибота за коли, полюшващи се на котва в няколко различни пристанища, бяха безмълвни свидетели за това при всеки информационен бюлетин на телевизионната станция Ен Ейч Кей. Японските автомобилни компании притежаваха общо сто и деветнадесет от тях, без да се броят наетите кораби с чужд флаг, отправящи се сега обратно към родните си пристанища. Кораби, които преди се спираха само да натоварят поредната партида автомобили, сега се поклащаха като айсберги и запречваха пристаните. Нямаше смисъл да ги товарят и да ги отпращат. Щяха да са нужни седмици, за да бъдат разтоварени чакащите за място на кейовете в американските пристанища. Екипажите използваха възможността, за да направят планирания ремонт, ала знаеха, че когато тези запълващи времето задачи бъдат изпълнени, за тях всъщност работата щеше да е приключила.

Последствията набъбваха с бързината на снежна топка. Почти нямаше смисъл да се произвеждат автомобили, които не могат да бъдат извозени с кораби. Буквално нямаше къде да ги държат. Щом напълниха огромните паркинги на пристанищата, железопътните вагони в страничните коловози и паркингите на монтажните заводи, просто нямаха избор. Цели шест телевизионни екипа бяха на разположение, когато началникът на поточната линия в завода на „Нисан“ посегна нагоре и натисна един бутон. Този бутон задействаше звънци по протежение на целия конвейер. Обикновено използван заради някакъв проблем в монтажния процес, този път натискането му означаваше, че линията е спряна. От началото й, където шаситата се поставяха върху движещата се лента, до края й, където една тъмносиня кола с отворена врата очакваше някой шофьор, който да я изкара от сградата, работниците стояха неподвижно и се споглеждаха. Бяха си повтаряли, че това никога не може да се случи. За тях реалността бе да дойдат на работното място, да изпълняват задълженията си, да прикачват части, да правят отметки в списъка (като много рядко намират някакъв проблем) и да повтарят процесите часове наред, през които се схващаха, но и които им се плащаха добре, а в този момент сякаш земята спря да се върти. Донякъде го бяха знаели. Вестниците и телевизионните емисии, слуховете, които обикаляха поточната линия далеч по-бързо от колите, кратките съобщения на ръководството. Въпреки всичко сега те стърчаха наоколо, сякаш ударени с мокър парцал.

На партера на тяхната национална фондова борса повечето брокери държаха портативни телевизорчета — нов модел на „Сони“, който се сгъваше и се побираше в джоба на панталон. Те видяха как мъжът задейства звънеца и как работниците преустановиха дейността си. А най-лошото беше, че съзряха израженията им. Брокерите знаеха, че това е само началото. Доставчиците на части щяха да спрат работа, понеже монтажистите щяха да престанат да купуват продуктите им. Заводите за основни метали щяха да забавят драстично производството, защото главните им клиенти бяха закрити. Компаниите за електроника щяха да преминат на бавен ход при загубата както на вътрешни, така и на външни пазари. Страната им напълно зависеше от външната търговия и Америка бе основният й търговски партньор: стоки за износ за сто и седемдесет милиарда долара за една-единствена държава, повече, отколкото продаваха на цяла Азия или на цяла Европа. Вносът им от Америка беше за около деветдесет милиарда, но остатъкът в графата „печалби“ в счетоводната книга се равняваше на малко повече от седемдесет милиарда долара, а това бяха пари, нужни на икономиката им, за да функционира; пари, които тя бе пригодена да използва; производствена мощност, с която бе проектирана да се справи.

За фабричните работници на екраните светът просто беше спрял. За брокерите светът вероятно бе свършил и лицата им не изразяваха шок, а мрачно отчаяние. Настъпилата тишина трая не повече от тридесет секунди. Цялата страна наблюдаваше по телевизията една и съща сцена със същия болезнен унес, примесен с упорито неверие. Сетне телефоните пак зазвъняха. Някои от ръцете, които посегнаха към слушалките, трепереха. Индексът Никей Дау щеше да падне отново в този ден и при затварянето на пазара да достигне 6540 йени, около една пета от стойността му само преди няколко години.

Същият запис бе пуснат като водеща новина в информационните бюлетини на всички американски агенции и в Детройт дори членовете на Съюза на обединените автомобилни работници, сами присъствали на закриването на заводи, видяха израженията, чуха шума и си спомниха собствените си чувства. Въпреки че съчувствието им беше смекчено от обещанията да бъдат взети наново на работа, не бе трудно да си представят какво изпитваха японските им колеги в този момент. Беше много по-лесно да ги мразят, докато работеха и отнемаха работата на много американци. Сега и те бяха жертва на сили, които малцина от тях наистина разбираха.

Отговорът на Уолстрийт учуди неопитните. При всичките му теоретични изгоди за американската икономика Реформеният търговски декрет сега бе краткотраен проблем. Американски корпорации, чийто брой не можеше да се побере в един списък, зависеха малко или много от японски продукти и преди американските работници и компании да са успели да се намесят и да излязат от застоя, всеки се питаше доколко сериозни бяха клаузите на РТД. Ако бяха постоянни, беше едно — за инвеститорите щеше да е съвсем логично да вложат парите си в онези фирми, които са добре подготвени да възстановят дефицита на нужни продукти. Ами ако правителството просто го използваше като средство за отваряне на японските пазари и японците отстъпеха бързо по някои пунктове, за да намалят цялостните щети? В този случай различните компании, наточили се да заредят с продуктите си японските рафтове, бяха по-добър вариант за инвестиране. Номерът беше да се открият компаниите, способни да постъпят и по двата начина, защото едните или другите можеше да се окажат губещи карти, особено при този първоначален скок на фондовата борса. Естествено, доларът щеше да поскъпва спрямо йената, ала специалистите на пазара за облигации забелязаха, че банките отвъд океана се бяха впуснали наистина бързо да изкупуват американски държавни ценни книжа, като ги плащаха от резерва с йени и очевидно залагаха на голяма промяна в стойностите, от която със сигурност щяха да извлекат краткосрочни печалби.

Стойността на американските акции направо стана несигурна и това изненада много от хората, чиито пари бяха на Уолстрийт. Тези авоари бяха предимно в сметки за взаимни фондове, понеже бе трудно, ако не и невъзможно да се наблюдават нещата в случай, че си дребен акционер. Беше далеч по-сигурно да повериш парите си на „професионалисти“. В резултат на това сега на нюйоркската фондова борса имаше повече компании с взаимни фондове, отколкото ценни книжа, и всички те се управляваха от специалисти, чиято работа бе да разберат какво става на най-бурния и най-непредвидимия икономически пазар в света.

Първоначалната пълзяща скала беше малко под петдесетото деление, преди да се стабилизира след публичните изявления на образуващите Голямото трио автомобилни компании: те можели да задоволят сами нуждите си от повечето видове части така, че да поддържат и дори да засилят националното автопроизводство. Въпреки това специалистите в големите брокерски къщи се почесваха по главите и обсъждаха положението в кафенетата. „Имаш ли представа как трябва да се подходи?“ Единствената причина, поради която само половината задаваха този въпрос, е, че работата на другата половина беше да слушат, да клатят заедно глави и да отговарят: „Не, по дяволите!“

Във вашингтонската дирекция на Федералния резервен фонд се задаваха други въпроси, но малкото отговори бяха също толкова трудни. Тревожният призрак на инфлацията още не беше изчезнал и нямаше голяма вероятност сегашната ситуация да го пропъди по-надалеч. Най-неотложният и очевиден проблем бе, че щеше да има („По дяволите, вече имаше!“ — изтъкна човек от управителния съвет) повече покупателна способност, отколкото налични продукти. Оттук следваше поредната инфлационна вълна и макар че доларът несъмнено щеше да се покачи спрямо йената, това всъщност означаваше, че за известно време йената щеше да пада неконтролируемо и че в действителност американските пари също щяха да се обезценят спрямо останалите световни валути. Не можеха да го позволят. Решиха да повишат сконтовия процент с още четвърт пункт и това да влезе в сила веднага след затварянето на борсите. Така щяха да объркат донякъде търговските пазари, но това не бе проблем, понеже управителният съвет знаеше какво прави.

Почти единствената добра новина в това отношение беше внезапният устрем за изкупуване на съкровищни бонове. И без да питат, знаеха, че вероятно става дума за японски банки, подсигуряващи се всячески, за да се предпазят. Всички признаха, че ходът е хитър. Уважението към японските им колеги бе искрено и неповлияно от моментните нередности, които, всички се надяваха, скоро щяха да отминат.

— Договорихме ли се? — попита Ямата.

— Вече не можем да спрем — рече един банкер. Можеше да продължи и да изтъкне, че те и цялата им държава се крепяха на ръба на бездна, толкова дълбока, че дъното й не се виждаше. Нямаше нужда. Всички те стояха на същия ръб и сведените им погледи виждаха не лакираната маса, около която седяха, а само безкрая, на чието дъно чакаше икономическа гибел.

Хората около масата кимнаха. Последва дълго мълчание, след което се обади Мацуда:

— Как изобщо се случи това?

— То винаги е било неизбежно, приятели мои — отвърна Ямата-сан с добре вмъкната тъга в гласа си. — Страната ни прилича на… град без заобикалящата го природа, на силна ръка без сърце, което да й изпраща кръв. Повтаряхме си години наред, че това положение е нормално… Но то не е и ние трябва да подобрим нещата или да загинем.

— Рискът, който поемаме, е голям.

— Хай. — Трудно му бе да не се усмихне.

Още не се беше зазорило, а те щяха да отплават с отлива. Приготовленията продължаваха без много фанфари. Няколко семейства слязоха на доковете, най-вече за да докарат моряците до корабите след последната нощ, прекарана на брега.

Имената бяха традиционни, както в повечето световни флотове или поне в онези, съществуващи от достатъчно време, за да имат традиции. Новите разрушители със системи „Егида“, „Конго“ и неговите събратя носеха традиционни имена на бойни кораби, предимно заети от древни названия на райони от държавата, която ги е построила. Тази промяна бе отскоро. На западняците терминологията би им се сторила странна за военни плавателни съдове, ала за да се спазят поетичните традиции на родината, повечето имена на бойните кораби имаха лирични значения и до голяма степен бяха групирани по класове. Разрушителите по обичай получаваха наименования, завършващи на „-кадзе“, което обозначаваше вид вятър. „Хатукадзе“ например означаваше „Утринен бриз“. Имената на подводниците бяха донякъде по-логични. Всички те окончаваха на „-ушио“, тоест „морско течение“.

Общо взето, това бяха хубави кораби, безупречно чисти, за да не бъдат накърнени изпипаните им профили. Един по един те запалиха турбините си, снеха се от котва, отдалечиха се от кейовете и навлязоха в проливите. Капитаните и рулевите погледнаха фериботите, трупащи се в Токийския залив, но каквото и да си мислеха, за момента търговските кораби бяха просто опасни за мореплаването, както се полюшваха на котва. Долу повечето моряци, които не се интересуваха от навигаторските подробности, подреждаха въжета и други принадлежности и се занимаваха със задълженията си по места. Радарите бяха включени, за да помогнат при отплаването — нещо, почти ненужно поради отличната видимост тази сутрин, което обаче беше добра практика за екипите в многобройните бойни информационни центрове. По нареждане на командващите бойните системи връзките бяха проверени чрез разменяне на тактическа информация между корабите. В машинните отделения „чернилките“ (остаряло пренебрежително обръщение към традиционно мръсните механици) седяха в удобни въртящи се столове и следяха наличната компютърна информация, докато отпиваха от чая си.

Флагманският кораб бе новият разрушител „Муцу“. Рибарското пристанище Татеяме се виждаше в далечината — последният град, покрай който щяха да минат, преди да завият рязко и да се отправят на изток.

Контраадмирал Юсуо Сато знаеше, че подводниците вече се намираха там, но командирите им бяха уведомени. Семейството му имаше отдавнашни традиции във военната служба и дори нещо повече: морски традиции. Баща му бе управлявал разрушител под командването на Райзо Танака, един от най-великите командири на разрушители, раждали се някога, а чичо му беше един от „дивите орли“ на адмирал Ямамото, пилот от самолетоносач, убит в битката при Санта Крус. Следващото поколение продължило да върви по стъпките им. Братът на Юсуо, Тораджиро Сато, бе летял с изтребителите F-86 на военновъздушните отбранителни сили, сетне напусна отвратен унизителния си пост във военната авиация и сега беше старши пилот на японските авиолинии. Синът му Широ тръгна по стъпките на баща си и в момента бе много внушителен млад майор, управляващ изтребители на по-дългосрочна служба. Адмирал Сато си помисли, че не е лошо за семейство без никаква самурайска кръв. Другият брат на Юсуо бе банкер и адмиралът беше напълно информиран за онова, което щеше да последва.

Той стана, отвори херметическата врата на командния мостик на „Муцу“ и тръгна към десния борд. Моряците, работещи там, спираха за секунда, за да почетат присъствието му с покорни кимвания, след което отново хвърляха погледи към брега, за да обновят координатите на кораба. Сато погледна към кърмата и забеляза, че шестнадесетте кораба бяха наредени в почти идеална колона, всеки на петстотин метра от другия; те тъкмо започваха да стават видими за невъоръженото око, намиращи се сред розово-оранжевото сияние на изгряващото слънце, към което плаваха. Адмиралът си помисли, че това със сигурност е добра поличба. На флагщока на всеки кораб се развяваше същото знаме, под което бе служил баща му; военните кораби на родината му бяха лишени от него толкова много години, ала сега то се завърна: величественото, пламтящо червено слънце на бял фон.

— Затегни приспособленията за избягване на дрейф! — нареди гласът на командира по интеркома. Постоянното им пристанище вече бе извън полезрението, а скоро щяха да изчезнат и носовете, виждащи се сега от кърмата.

„Шестнадесет кораба“ — каза си Сато. Най-голямата военноморска ескадра, която страната му бе пускала в открито море от… Петдесет години? Трябваше да си помисли. Определено беше най-мощната. Нито един плавателен съд на повече от десет години — величествени, скъпи кораби, с велики, доказани имена. Ала името, което искаше да е с него тази сутрин, „Харушио“, или „Черно течение“, принадлежало на бащиния му разрушител, потопил американски кръстосвач в битката при Тасафаронга, за съжаление бе дадено на една вече спусната във вода нова подводница. Адмиралът свали бинокъла си и тихо изсумтя от недоволство. „Черно течение“. В поетично отношение името беше идеално и за боен кораб. Жалко че го бяха похабили за някаква подводница.

„Харушио“ и посестримите й бяха тръгнали тридесет и шест часа по-рано. Водещата подводница от нов клас се движеше с петнадесет възла с цел скоростно достигане до зоната за учения, захранвана от големите си и ефикасни дизелови двигатели, които сега теглеха въздух през шнорхеловата тръба. Екипажът й, състоящ се от десет офицери и шестдесет матроси и старшини, извършваше рутинния вахтен цикъл. Един вахтен офицер и помощникът му бяха пред приборите в централния пост. Механикът също бе на вахта заедно с двадесет и четири матроси. Целият торпеден състав работеше в средния отсек на подводницата, като правеше електронни проверки на четиринадесетте торпеда тип 89-Mod C и шестте ракети „Харпун“. Иначе вахтените задължения си бяха нормални и никой не обръщаше внимание на единствената промяна. Капитан III ранг Тамаки Угаки бе известен с педантичното поддържане на готовност и макар да подлагаше хората си на тежки тренировки, неговата подводница имаше късмет, защото беше бърза. Той се бе заключил в каютата си и екипажът почти не усещаше, че е на борда, като се изключат единствените признаци за присъствието му: тънко снопче светлина, процеждащо се изпод вратата му, и цигарен дим, излизащ от отдушника. Моряците смятаха командира си за напрегнат човек, несъмнено изготвящ планове и упражнения за предстоящото учение срещу американските подводници. Последния път се справиха добре — три мигновени торпедни попадения в десет тренировъчни сблъсъка. По-добро представяне никой не можеше да очаква с изключение на Угаки, както се шегуваха мъжете по време на обяда. Той мислеше като истински самурай и не искаше да разбере, че са втори сред най-добрите.

През първия си месец обратно на служба Райън превърна в практика прекарването на един ден седмично в Пентагона. Обясни на журналистите, че в крайна сметка кабинетът му не е предназначен за килия и че така просто всички си оползотворяваха по-ефикасно времето. От това не излезе дори статия, както би могло да стане няколко години по-рано. Всеки знаеше, че самият пост „съветник по националната сигурност“ принадлежи на миналото. Въпреки че репортерите го смятаха за достоен наследник на ъгловия кабинет в Белия дом, той бе страшно безинтересна личност. Знаеше се, че избягва вашингтонската „сцена“, като че ли се страхува да не пипне проказа, появяваше се на работното място всеки ден по едно и също време, свършваше задачите си за възможно най-малко часове, ако обстоятелствата позволяват (за негов късмет работният ден рядко траеше повече от десет часа), и се връщаше при семейството си, сякаш е обикновен човек или нещо подобно. Миналото му в ЦРУ бе все още много неясно и макар че публичните му изяви като обикновен гражданин и правителствен служител бяха добре известни, тази новина беше остаряла. В резултат на всичко дотук Райън можеше да се вози в служебната си кола и малцина да му обръщат внимание. Всичко у него бе страшно шаблонно и той полагаше големи усилия нещата да си останат така. Журналистите рядко забелязваха куче, което не лае. Сигурно просто не четяха достатъчно, за да са по-наясно.

— Намислили са нещо — каза Роби веднага, щом Райън зае мястото си в главната заседателна зала на Националния военен команден център. От екрана с картата всичко ставаше ясно.

— Идват на юг ли?

— Минали са триста и двадесет километра. Командирът на флотилията е В. К. Чандраската, завършил Кралския военноморски колеж в Дартмът, трети от випуска си, сам се е издигнал. Преди няколко години мина преквалификационния курс в Нюпорт. В този клас е бил първи — добави адмирал Джексън. — Много добри политически връзки. Напоследък е прекарал удивилно много време далеч от флота си, като е пътувал и се е връщал…

— Откъде? — попита Райън.

— Предполагаме от Ню Делхи, но истината е, че всъщност не знаем. Стара история, Джак.

Райън се въздържа да не измърмори. Отчасти си бе старата история, а отчасти беше нещо съвсем ново. Никога един военен служител не смяташе, че получава достатъчно информация от разузнаването, и никога не вярваше напълно на качеството на това, с което разполага. В този случай оплакването бе достатъчно основателно: ЦРУ продължаваше да няма никакъв човешки потенциал в Индия. Райън си напомни да поговори с Брет Хансън за посланика. Отново. Психиатрите определяха неговия тип поведение като „пасивно-агресивно“, тоест той не се съпротивляваше, обаче и не сътрудничеше. За Джак беше източник на постоянна изненада фактът, че важни, зрели личности толкова често се държаха като петгодишни.

— Някаква връзка между пътуванията по сушата и ходовете му?

— Нищо очевидно — отговори Роби и поклати глава.

— Ами радиопредаванията? — попита Джак, като се чудеше дали Агенцията за национална сигурност, поредната сянка на някогашно величие, се е опитвала да подслуша радиовръзките на индийския флот.

— Получаваме някои неща чрез островите Алис Спрингс и Диего Гарсиа, ала всичко е рутинно. Предимно заповеди за придвижване на кораби, нищо с истинско оперативно значение.

Райън се изкушаваше да измърмори, че разузнавателните служби на тази държава никога не разполагат в момента с онова, което той иска, но истинската причина бе проста: информацията, която получаваше, обикновено даваше възможност на Америка да се подготви, да заобиколи проблемите, преди да са станали такива. Именно пренебрегваните неща се разрастваха в кризи, а се прескачаха, защото имаше по-важни неща… докато незначителните не избухнеха.

— Значи всичко, което имаме, е схемата им на действие.

— Ето я и нея — рече Роби и се приближи до морската карта.

— Изблъскват ни…

— И карат адмирал Дъбро да се изложи на риск. Наистина, доста хитро. Океанът е дяволски голям, но може значително да се смали, когато в него кръстосват два флота. Той още не е поискал обновяване на бойните заповеди, ала трябва да се замислим по този въпрос.

— Ами ако качат онази бригада на амфибиите си, тогава?

Отговори един армейски полковник от хората на Роби:

— Сър, ако аз ръководех операцията, би било наистина лесно. Те вече имат войски на сушата, които си устройват игрички с Тамилските тигри. Това идеално осигурява бреговия плацдарм и десантът е просто въпрос на ръководство. Достигането до брега на сплотена бойна част е трудното на всяко нашествие, обаче ми се струва, че това вече е преодоляно. Тяхната Трета бронирана бригада е много силна структура. Накратко, Шри Ланка няма никаква надежда с молби да забави нещата, камо ли да ги спре. Следващ ход: излапваш няколко летища и просто вкарваш по въздуха пехотните си части. Те разполагат с много въоръжени хора, които са в бойна готовност. Отделянето на петдесет хиляди пехотинци за тази операция няма да ги затормози много… Предполагам, че страната може да дегенерира до положение на дълготрайни метежи — продължи полковникът, — но първите няколко месеца ще тържествуват индийците, едва ли не поради неявяване на противника, а след като са способни да изолират острова чрез флота си, хм, колкото и бунтовници да имат стремеж да се борят докрай, няма как да попълват запасите си. Логичното заключение е, че Индия печели.

— Трудното е политическата страна — умисли се Райън. — ООН ще се ядоса доста…

— Обаче прилагането на сила в тази зона е коварно — изтъкна Роби. — Шри Ланка няма никакви традиционни съюзници, ако не се брои Индия. Не държат нито религиозни, нито етнически козове. Няма и ресурси, за които да се горещим и притесняваме.

Райън продължи мисълта му:

— Ще се задържи на първите страници няколко дни, но ако индийците са достатъчно хитри, те ще направят Цейлон петдесет и първия си щат…

— По-скоро двадесет и шестия си щат, сър — предложи услужливо полковникът, — или продължение на щата Тамил Наду от етнически съображения. Това дори може да помогне на индийците да разсеят облаците около Тамилските тигри. Бих допуснал, че е имало някакви контакти.

— Благодаря ви. — Райън кимна на полковника, който си беше направил домашното. — Идеята обаче е да интегрират територията към страната си политически, с пълни граждански права и всичко останало, и тогава внезапно историята спира да съществува. Гладко, нали? Все пак се нуждаят от политическо извинение, преди да могат да действат. Това извинение трябва да е съживяване на тамилските метежници, каквото, разбира се, те са в състояние да предизвикат.

— Това ще е знакът — съгласи се Джексън. — Преди да се случи нещо подобно, трябва да кажем на Майк Дъбро какво може да стори по въпроса.

„И няма да е лесно“ — помисли си Райън, докато гледаше морската карта. Специален отряд 77 се насочваше на югозапад, като поддържаше разстоянието между себе си и индийския флот, но макар да имаше цял океан за маневри, малко на запад от Дъбро се простираше дълга група от атоли. В края й, на остров Диего Гарсиа, беше американската база — до известна степен утешителен факт, ала не особено.

Проблемът при блъфирането бе, че противникът ти може да те усети, а тази игра беше далеч по-малко произволна от разиграване на покер. Бойната мощ улесняваше американците, ала единствено ако имаха желание да я използват. Географското положение пък улесняваше Индия. В действителност Америка нямаше никакви първостепенни интереси в този район. По принцип американският флот се намираше в Индийския океан, за да държи под око Персийския залив, но нестабилността в която и да е област е заразителна, а когато хората се изнервеха от такива неща, получаваше се повсеместна разрушителна сила. Значи трябваше да се реши докъде можеха да ги притискат с блъфове.

— Става коварно, нали, Роб? — попита Джак с усмивка, в която имаше повече веселост, отколкото той изпитваше.

— Би било от полза, ако знаехме какво си мислят.

— Уместна забележка, адмирале. Ще размърдам някои хора.

— Ами бойните указания?

— Остават същите, Роби, докато президентът не каже друго. Ако Дъбро прецени, че се касае за инвазия, може да се справи с нея. Предполагам, че има военни самолети на палубата.

— На палубата, дръжки! Във въздуха са, доктор Райън.

— Ще видя и ако мога, ще му уредя да отпусне още малко поводите — обеща Джак.

В този момент иззвъня телефон. По-нисшестоящ военен (морски пехотинец, наскоро повишен в чин майор) грабна слушалката и повика Райън.

— Да, какво има?

— Тук свързочният център на Белия дом, сър — отвърна дежурният офицер. — Министър-председателят Кога току-що подаде оставката си. Посланикът смята, че Гото ще бъде помолен да сформира новото правителство.

— Бързичко стана. Нека от японския отдел на Държавния департамент ми изпратят нужното. Ще се върна след по-малко от два часа. — Райън затвори телефона.

— Кога ли е паднал? — попита Джексън.

— Някой да ти е давал тази сутрин хапче за поумняване, Роб?

— Не, но умея да подслушвам телефонни разговори. Чувам, че там започват да не ни харесват.

— Нещата се развиха малко бързо.

Снимките пристигнаха по дипломатически куриер. В онези стари дни пощата щеше да бъде отворена на входното пристанище, ала в тези по-добри и по-спокойни времена дългогодишният държавен служител се качи в служебната кола на летище „Дълес“ и се вози без спиране чак до Държавния департамент. Там пощата бе отворена в обезопасена стая, различните предмети от ленената торба бяха групирани по категория и приоритет и бяха отнесени на ръка до многобройните им местоназначения. Издутият плик със седем филмови касети беше предаден на служител от ЦРУ, който просто се качи в колата си и потегли към моста на Четиринадесета улица. Четиридесет минути по-късно отвориха касетите във фотолаборатория, предназначена за микрофилми и разни други усъвършенствани системи, която обаче спокойно ставаше и за такива банални неща.

Лаборантът предпочиташе „истински“ филми (тъй като се правеха с търговска цел, с тях се работеше много по-лесно и бяха съместими със стандартната и безопасна за потребителя проявителна апаратура) и отдавна бе престанал да се вглежда в образите, освен за да се увери, че си е свършил добре работата. В този случай цветонасищането му казваше достатъчно. Филм на „Фуджи“. Кой изобщо твърдеше, че е по-хубав от „Кодак“? Диапозитивният филм беше нарязан и отделните пози бяха пъхнати в картонени джобчета, чиято единствена разлика от онези, които всички родители взимаха, за да ознаменуват първата среща на детенцето си с Мики Маус, бе, че тези имаха надпис „Строго секретно“. Диапозитивите бяха номерирани и натъпкани заедно в кутия. Тя пък се озова в плик, поставен в чекмеджето за изходящи материали. След тридесет минути дойде някаква секретарка, за да го вземе.

Тя влезе в асансьора и се качи на петия етаж на старата главна квартира, чиито почти четиридесет години си личаха. Коридорите бяха мрачни и боята, сложена направо върху голите панели, беше избледняла до неопределено, противно жълто. Тук също се виждаше падението на могъщите, което важеше с особена сила за Отдела за проучване на стратегически оръжия. Някога един от най-важните клонове на ЦРУ, сега отделът едва свързваше двата края.

Персоналът се състоеше от ракетни физици, който термин всъщност отговаряше на работата им. Задачата им бе да се вглеждат в характеристиките на ракети чуждо производство и да решават какви са истинските им възможности. Това изискваше много теоретична работа, а също и пътувания до различни държавни доставчици, за да сравнят нещата, които те имат, с онова, което нашите хора знаят. За съжаление, ако можеше да се каже така, междуконтиненталните и подводните балистични ракети, солта и хлябът за отдела, бяха почти изчезнали, и снимките по стените на всеки кабинет в сектора почти навяваха носталгия, загубили смисъла си. Сега хората, развили се в различните сфери на физиката, трябваше да научат повече за разни химически и биологични вещества — оръжията за масово унищожение на по-бедните нации. Ала не и днес.

Крис Скот, тридесет и четири годишен, започна кариерата си в Отдела за стратегически оръжия, когато името наистина означаваше нещо. Завършил политехническия институт „Ренсълър“, той се отличи, като извлече експлоатационните качества на съветската ракета SS-24 две седмици преди един високопоставен агент да отмъкне тайно копие от наръчника за задвижваната с твърдо гориво „птица“, и си спечели потупване по рамото от тогавашния директор. Уилям Уебстър. Сега обаче моделите SS-24 ги нямаше и както го информираха последните сутрешни материали, те бяха останали само с една SS-19, на която се противопоставяше единствената „Минитмън-III“ край град Минот в Северна Дакота. И двете ракети чакаха да бъдат унищожени, а на него не му харесваше ученето на Химия. В резултат на това диапозитивите от Япония бяха нещо като благословия.

Скот не бързаше. Имаше предостатъчно време. След като отвори кутията, той постави диапозитивите в диаскопа си и ги извъртя докрай, водейки си бележки за всеки. Така минаха два часа и стана време за обяд. Когато тръгна към закусвалнята на първия етаж, диапозитивите бяха върнати в кутията и заключени. Долу темата на разговор се въртеше около последното изпадане в немилост на вашингтонския отбор „Ред Скинс“ и около шансовете на новия им президент да промени нещата. Скот забеляза, че хората вече се застояваха за обяд и никой от ръководния персонал не го правеше на въпрос. Главният коридор, пресичащ сградата и излизащ на двора, бе винаги по-пълен, отколкото в онези стари дни, и хората така и не преставаха да гледат големия фотос на Берлинската стена, изложен от години. „Особено старите пушки“ — помисли си Скот, който се чувстваше един от тях. Е, този ден поне той си имаше работа и тази промяна бе добре дошла.

Когато се върна в кабинета си, Крис Скот спусна пердетата и зареди диапозитивите в проекционен апарат. Можеше да избере само онези, към които имаше специални забележки, но с тази работа щеше да си запълни деня, а може би и цялата седмица, ако изиграеше картите си правилно, и щеше да подходи с обичайната задълбоченост, като сравнява видяното с доклада на човека от НАСА.

— Имаш ли нещо против да ти правя компания? — Бетси Флеминг подаде глава иззад вратата. Тя беше от „старите пушки“ (скоро щеше да става баба), започнала всъщност като секретарка в разузнавателното управление. Като самоук специалист в областта на фотоанализата и ракетната техника, опитът й започваше още от кубинската ракетна криза. Макар да нямаше официална диплома, експертизите й в тази сфера бяха страховити.

— Не, разбира се. — Скот не възразяваше срещу нахълтването й. Бетси бе нарочена за мамчето на отдела.

— Старата ни приятелка SS-19 — забеляза тя, докато сядаше. — Уха, харесва ми какво са направили с нея.

— Не е ли това истината? — подхвърли Скот и се протегна, за да се отърси от следобедната си сънливост.

Онова, което някога беше доста грозно, сега изглеждаше направо красиво. Ракетните тела представляваха излъскана неръждаема стомана, което позволяваше да бъдат видени по-добре. Старият руски зелен вариант бе изглеждал недодялан. Сегашният приличаше повече на нормален ракетоносител, някак си по-гладък, дори по-внушителен с целенасочените си размери.

— Според НАСА те са спестили страшно много тегло от корпуса чрез по-добри материали и тем подобни — обясни Скот. — Сега наистина го вярвам.

— Срамота, че не можаха да направят същото с проклетите си резервоари за гориво — отбеляза госпожа Флеминг.

Скот изсумтя одобрително. Той имаше „Креста“ и жена му вече отказваше да се качи в нея, докато не сменят резервоара. Което според търговеца щеше да стане след две седмици. Всъщност компанията му нае кола под наем като част от напразните си опити да се подмаже на клиентелата. Това му струваше нова лепенка за паркинг, която щеше да се наложи да изчегърта, преди да върне дадения му под наем автомобил на „Авис“.

— Знаем ли кой е направил снимките? — попита Бетси.

— Знам само, че е някой от нашите. — Скот прехвърли на друг диапозитив. — Много изменения. Изглеждат почти козметични.

— Колко тегло трябва да са спестили? — Госпожа Флеминг си помисли, че той е прав. По стоманената обшивка си личаха кръговите движения на шлифоващата струя, почти като украсен с диаманти затвор на пушка…

— НАСА твърди, че са спестени над петстотин и четиридесет килограма от ракетния корпус… — Дистанционното щракна отново.

— Хм, но не и тук — забеляза Бетси.

— Странно.

В горния край на ракетата се прикачваха бойните глави. SS-19 бе конструирана така, че да носи няколко. Сравнително малки и тежки, те представляват плътни предмети и конструкцията на ракетата трябва да е съобразена с тях. Всяка междуконтинентална ракета ускорява от началото на полета до момента, в който двигателите най-сетне спрат, ала най-голямо ускорение се постига точно преди изключването им. В този период, тъй като повечето гориво е изразходвано, темпото, с което скоростта нараства, е с максимална стойност, в случая около десет пъти повече от земното ускорение. Същевременно структурната устойчивост, придадена на ракетното тяло от количеството гориво в резервоарите му, е минимална и следователно приспособлението, задържащо бойните глави, трябва да е както здраво, така и масивно, за да се разпределя равномерно нарасналата инертна тежест на полезния товар.

— Не, тук няма промяна, нали? — Скот погледна към колежката си.

— Чудя се защо? Сега тази ракета би трябвало да изкарва в орбита спътници…

— Казват, че ще бъдат тежки, за комуникации…

— Да, но погледни тази част…

Основата на приспособлението за бойните глави трябваше да бъде издръжлива във всяка точка. Съответната основа за комуникационен спътник представляваше, общо взето, тънък стоманен пръстен — плоска и здрава поничка, която винаги изглеждаше твърде лека за функцията си. Тази бе по-скоро като необикновено тежко колело на каруца. Скот отключи едно чекмедже с папки и извади скорошна снимка на ракета SS-19, направена от американски служител от контролния екип в Русия. Подаде я мълчаливо на госпожа Флеминг.

— Виж тук. Това е стандартната конструкция, само с планираните от руснаците неща и може би с по-добра стомана. Променили са почти всичко останало, нали? — попита Флеминг. — Защо не и това?

— И аз се питам същото. Запазването на тази част сигурно им е струвало… четиридесет и пет кила, може и повече.

— Няма логика, Крис. Най-напред оттук ще искаш да спестиш тегло. Всеки килограм, който оставиш тук, се равнява на четири-пет при първата степен.

Те станаха едновременно и се приближиха до екрана.

— Чакай малко…

— Точно така, това пасва на приспособлението за бойни глави. Не са го сменили. Изобщо няма пръстен за скачване със спътник. Не са направили никаква промяна. — Скот поклати глава.

— Мислиш ли, че просто са запазили тази конструкция за крайната си степен?

— Дори да е така, нямат нужда от цялата тази маса в горния край, нали?

— Сякаш са искали да си остане, както е било.

— Да. Питам се защо.

14.

РАЗМИСЛИ

— Тридесет секунди — обяви заместник-директорът на продукция, докато вървеше последната реклама за сутрешната неделна публика. Цялата програма се бе концентрирала върху Русия и Европа, което устройваше Райън чудесно.

— Въпросът, който не мога да задам — изкиска се Боб Холцман, преди лентата да е започнала да се върти отново. — Как се чувствате като съветник по националната сигурност в страна, чиято сигурност никой не заплашва?

— Отпочивам си — отвърна Райън и хвърли предпазлив поглед към трите камери. На нито една не светеха издайническите червени лампички.

— Защо тогава стоите толкова часове в кабинета си? — попита Крис Хънтър с глас, по-мек от погледа й.

— Ако не се явя на работа — излъга Джак, — хората може да забележат колко съм незначителен. — Лошо. Те все още не знаеха за Индия, ала усещаха, че нещо става. Проклятие! Искаше да не се вдига шум. Ставаше дума за едно от онези неща, при които общественият натиск щеше да навреди, а не да помогне.

— Четири! Три! Две! Едно! — Заместник-директорът на продукцията вирна пръст към водещия, телевизионен журналист на име Едуард Джонсън.

— Доктор Райън, как вижда правителството промените в японския кабинет?

— Ами те, разбира се, са резултат от сегашните затруднения в търговията, която в действителност не е от моята компетенция. Според нас това в основата си е вътрешна политическа ситуация, с която японският народ може да се справи доста лесно и без нашите съвети — заяви Джак с гласа си на опитен и сериозен политически деец, за чието усъвършенстване взе няколко урока по ораторско изкуство. Научи се най-вече да говори по-бавно.

Крис Хънтър се надвеси напред.

— Но водещият кандидат за министърпредседателското място е отдавнашен враг на Съединените щати…

— Това е малко пресилено — прекъсна я Райън с добродушна усмивка.

— Неговите речи, трудове и книги не са съвсем дружелюбни.

— Сигурно — рече той с презрително махване и разкривена усмивка. — Колкото и да е странно, разликата в разговора между приятелски нации и този между вражески е там, че първият често пъти може да е по-жлъчен от втория. — „Не беше зле, Джак…“

— Значи не сте загрижен?

— Не — отговори Райън и леко поклати глава. Смяташе, че кратките отговори в такива предавания обикновено сплашват репортерите.

— Благодаря, че се отбихте тази сутрин, доктор Райън.

— Както винаги, беше удоволствие.

Райън продължи да се усмихва, докато лампичките на камерата не угаснаха. После преброи бавно до десет. След това изчака, докато журналистите махнат микрофоните си и чак тогава свали своя, изправи се и се отдалечи от мястото за снимане. Сега вече беше безопасно да се говори. Боб Холцман го последва в гримьорната. Козметиците бяха излезли да пият кафе и Райън, след като си изтегли една топка мокри салфетки, му подаде кутията. Над огледалото имаше голяма дървена табела, в която бе издълбано следното: „ТУК ВСИЧКО Е НЕОФИЦИАЛНО.“

— Знаеш ли истинската причина за даването на равни права на жените? — попита Холцман. — Не е била еднаквото заплащане, сутиени и тем подобни глупости.

— Така е — съгласи се Джак. — Просто сме ги принудили да носят грим. Заслужили сме си всичко. Господи, как мразя тези лайна! — добави той, докато изтриваше маската от челото си. — Карат ме да се чувствам като евтина проститутка.

— Това не е твърде необичайно за политическа фигура, нали? — обади се Кристин Хънтър, докато взимаше салфетки, за да стори същото.

Джак се разсмя.

— Не е, но е малко неучтиво от ваша страна да го кажете, мадам. — „Политическа фигура ли съм вече? — запита се той. — Сигурно. Как, по дяволите, стана това?“

— Защо бяха тези украсени шикалкавения при последния ми въпрос, Джак? — попита Холцман.

— Боб, щом знаеш, че са украсени шикалкавения, значи знаеш защо. — Райън посочи към табелата над огледалото, след което реши да почука по нея, за да се увери, че всички са схванали намека.

— Зная, че когато последното правителство падна, именно ние разкрихме информацията за скандала с подкупите — рече Холцман.

Джак само го изгледа. Дори „без коментар“ би било съществен коментар предвид обстоятелствата.

— Това унищожи първата възможност на Гото да стане премиер. Беше следващият в списъка, не помниш ли?

— Е, сега му се отваря нова. Търпението му е възнаградено — отбеляза Райън. — Ако може да сформира коалиция.

— Не ми ги пробутвайте тия. — Хънтър се наведе към огледалото, за да доизчисти носа си. — Чели сте нещата, които той разправя пред вестниците, аз също. Той ще образува кабинет, а знаете аргументите, които използва.

— Да се говори е лесно, особено за някой в този бранш — отвърна Джак. Все още не можеше да насили въображението си, за да включи и себе си в „този бранш“. — Вероятно това е просто фойерверк, поредният политик с твърде много питиета зад гърба си, който е имал лош ден в службата, на пътя или…

— Или в дома за гейши — предложи услужливо Крис Хънтър. Тя довърши е отстраняването на грима, сетне седна на ръба на плота и запали цигара. Кристин Хънтър бе старомодна репортерка. Макар едва да надхвърляше петдесетте, тя беше завършила журналистика в Колумбийския университет и току-що бе назначена за главен кореспондент в чужбина на „Чикаго трибюн“. Гласът й беше сух като пясък. — Преди две години това копеле ме сваляше. Езикът му би стреснал и пехотинец, а намеците му бяха… Да кажем, че бяха ексцентрични. Предполагам, че разполагате с информация за личните му навици, доктор Райън?

— Крис, никога, ама никога не бих обсъждал личните тайни, ако знаем такива, на чуждестранни служители. — Джак направи пауза. — Чакай. Той не говори английски, нали? — Той затвори очи, като се опитваше да си спомни какво пишеше в осведомителните му документи по въпроса.

— Не знаете ли? Може, когато му изнася, но не го прави, когато не му е кеф. В онзи ден не му изнасяше. Тогава му превеждаше жена, около двадесет и седем годишна. Тя даже не се изчерви. — Хънтър се изкикоти мрачно. — Аз определено пламнах. Какво ви говори това, доктор Райън?

Райън имаше известни съмнения относно информацията, получена при операция САНДАЛОВО ДЪРВО. Въпреки това беше чудесно, че чува тези неща от напълно независим източник.

— Сигурно харесва блондинки — подхвърли Джак весело.

— Така се говори. Казват също, че сега си е намерил нова.

— Това вече е сериозно — предупреди Холцман. — Много хора обичат да скитат, Крис.

— Гото обича да показва пред хората какъв е мъжага. Някои от слуховете за него са определено отвратителни. — Крис Хънтър замълча. — На тях също вярвам.

— Наистина ли? — попита Райън възможно най-наивно. — Женска интуиция, а?

— Не бъдете сексист — предупреди го тя с твърде сериозен тон за настоящото настроение.

Гласът на Джак стана сериозен.

— Не съм. Инстинктите на жена ми са по-добри при преценката на хора, отколкото моите. Сигурно й помага това, че е лекарка. Приемаш ли обяснението?

— Доктор Райън, зная, че и вие знаете. Известно ми е, че ФБР е проучило много дискретно някои неща в района на Сиатъл.

— Така ли?

Крис Хънтър не се хващаше.

— Такива неща не могат да се запазят в тайна, не и ако имаш приятели в Бюрото като мен и ако едно от изчезналите момичета е дъщерята на капитан от полицията, чийто съсед е началник от сиатълския оперативен клон на ФБР. Трябва ли да продължавам?

— Тогава защо го потулваш?

Зелените й очи блеснаха гневно към съветника по националната сигурност.

— Ще ви кажа защо, доктор Райън. Бях изнасилена в колежа. Стори ми се, че онзи мръсник ще ме убие. Погледнах смъртта в очите. Това не се забравя. Ако тази история бъде разгласена не както трябва, онова момиче, а може би и други като нея може да умрат. Можеш да се съвземеш след изнасилване, както стана с мен. Не можеш да се съвземеш след смъртта.

— Благодаря — промълви тихо Джак. Погледът и кимването му казваха повече: „Да, разбирам. И ти го знаеш.“

— И той ще е следващият ръководител на правителството на тази страна. — Сега очите й станаха дори по-екзалтирани. — Той ни мрази, доктор Райън. Интервюирала съм го. Не ме желаеше, защото ме намира за привлекателна. Искаше ме, защото ме виждаше като рус и синеок символ. Той е изнасилвач. Харесва му да наранява хората. Не забравяш онзи поглед, щом го видиш веднъж. Той има същия поглед. Трябва да се пазим от този тип. Кажете това на президента.

— Непременно — каза Райън и се отправи към вратата.

Колата от Белия дом чакаше наблизо отвън. Джак имаше за какво да мисли, докато тя се насочваше към околовръстната магистрала.

— Лесно мина — изказа мнение тайният агент. — С изключение на нещата накрая.

— Откога се занимаваш с това, Пол?

— Четиринадесет вълнуващи години — отговори Пол Робъртън, като контролираше нещата от предната седалка. Шофьорът бе просто човек от администрацията на неспециализираните служби, но сега Джак имаше право и на телохранител от тайните служби.

— Някаква работа на предната линия?

— В отдела за фалшификации. Никога не съм изваждал оръжие — добави Робъртън. — Имал съм няколко прилични случая.

— Можеш ли да преценяваш хората?

Агентът се засмя.

— В тази професия е най-добре да вярваш, че можеш, доктор Райън.

— Кажи ми нещо за Крис Хънтър.

— Интелигентна и корава като камък. Не лъже: беше жертва на сексуално нападение в колежа, на масов изнасилвач. Тя свиделства против онзи идиот. Бе по времето, когато адвокатите се държаха малко… свободно с жертвите на изнасилване. Нали знаете: „Вие насърчихте ли негодника?“ И тем подобни. Разви се кофти, но тя преодоля всичко и те осъдиха оня тип. Той гушна букета в затвора, явно е казал не каквото трябва на въоръжен крадец. Жалко! — заключи Робъртън сухо.

— Обърни внимание на мнението й, искаш да кажеш.

— Да, сър. От нея щеше да стане добро ченге. Зная, че е честна журналистка.

— Събрала е доста информация — промърмори Райън. Не всичката я биваше, още не беше сглобена както трябва и бе оцветена от собствения й житейски опит, ала дяволски сигурно бе, че разполагаше с източници. Джак се загледа в движещия се пейзаж и се опита да сглоби непълната мозайка.

— Накъде? — попита шофьорът.

— Домът — нареди Райън, с което си спечели изненадан поглед от Робъртън. В случая „домът“ не означаваше „вкъщи“. — Не, чакай малко. — Той вдигна телефона в колата. За щастие знаеше номера наизуст.

— Ало?

— Ед? Джак Райън се обажда. Заети ли сте?

— Имаме право на почивка в неделя, Джак. „Капитаните“ играят срещу „Мечките“ днес следобед.

— Дай ми десет минути.

— Става. — Ед Фоли върна слушалката На мястото й на стената. — Райън идва — уведоми той жена си. „По дяволите!“

Неделя беше единственият ден, в който си позволяваха да поспят. Мери Пат все още бе по пеньоар и изглеждаше необикновено разчорлена. Без да продума, тя остави сутрешния вестник и тръгна към банята, за да си оправи косата. Петнадесет минути по-късно на вратата се почука.

— Работиш извънредно ли? — попита Ед от вратата. Робъртън влезе заедно с госта.

— Трябваше да бъда в една от утринните шоупрограми. — Джак погледна часовника си. — Ще участвам и в друга след двадесетина минути.

— Какво става? — Мери Пат влезе в стаята. Изглеждаше горе-долу нормално за американка в неделя сутрин.

— Бизнес, скъпа — отвърна Ед. Той поведе всички към приземната стая за развлечения.

— САНДАЛОВО ДЪРВО — рече Джак, когато стигнаха там. Тук можеше да говори спокойно. Къщата се претърсваше за микрофони всяка седмица. — Имат ли вече Кларк и Чавес нареждания да измъкнат момичето?

— Никой не ни е дал заповед — напомни му Ед Фоли. — Става дума за нещо лесно, но…

— Заповедта е дадена. Измъкнете момичето веднага.

— Има ли нещо, което трябва да знаем? — поинтересува се Мери Пат.

— Това не ми харесваше от самото начало. Мисля, че може би трябва да дадем малък урок на възрастния богат мераклия… и то достатъчно скоро, за да спечелим вниманието му.

— Добре — съгласи се господин Фоли. — Аз също четох вестника тази сутрин. Не говори дружелюбно, ала ние ги подредихме здравата, не мислиш ли?

— Седни, Джак — покани го Мери Пат. — Да ти направя кафе или нещо друго?

— Не, МП, благодаря. — След като седна на една захабена кушетка, той вдигна поглед. — Току-що получих малко просветление по въпроса. Нашият приятел Гото, изглежда, е странна птица.

— Има си своите чудатости — съгласи се Ед. — Не е особено буден. Щом преодолееш местния тип риторика, откриваш надуто многословие и съвсем малко идеи. Учудвам се, че му се дава възможност.

— Защо? — попита Джак. Материалите на Държавния департамент се бяха оказали типично почтителни към чуждия държавник.

— Както казах, няма опасност да спечели Нобелова награда за физика, нали разбираш? Той е „апаратчик“. Проправил си е път нагоре като останалите политикани. Сигурен съм, че пътьом е целунал нужното количество задници…

— И за да компенсира това, има някои лоши навици спрямо жените — добави МП. — Там това често се среща. Нашето момче Номури изпрати обемист доклад за нещата, които е видял. — Заместник-директорът на оперативния отдел знаеше, че причината е в младостта и липсата на опит. Толкова много агенти докладваха всичко при първата си важна мисия, сякаш пишеха книга. Това бе основно следствие от скуката.

— Тук не биха го избрали и за кучкар — подметна Ед злорадо.

„Така ли?“ — помисли си Райън, като си спомни за Едуард Килти. От друга страна, това можеше да се окаже коз, който Америка да използва пред подходящ форум и при подходящи обстоятелства. Може би при първата им среща, ако нещата тръгнеха зле, президентът Дърлинг би могъл да спомене внимателно за бившата му приятелка и за евентуалния ефект от лошите му навици върху японско-американските отношения…

— Как върви БОДИЛ?

Мери Пат се усмихна, докато прегрупираше игрите „SEGA“ на монитора в сутерена. В тази игра хлапетата нареждаха на Марио и всички останали какво да правят.

— Двама от старите членове ги няма: единият се е пенсионирал, а другият има задача отвъд океана, доколкото си спомням, в Малайзия. С останалите е установен контакт. Ако някога поискаме да…

— Добре, да помислим какво искаме да направят за нас.

— Защо? — поинтересува се МП. — Не възразявам, но защо?

— Притискаме ги прекалено много. Казах го на президента, обаче за натиска той си има политически причини и няма да спре. Това, което правим, ще нарани много лошо икономиката им, а ето че сега излиза, че новият им премиер изпитва истинска антипатия към нас. Ако решат да отвърнат на натиска, искам да зная, преди да е станало.

— Какво могат да направят? — Ед Фоли седна в любимия стол на сина си за „Нинтендо“.

— И аз не зная, ала искам да разбера. Дай ми няколко дни, за да осмисля какви са първостепенните ни задачи. Проклятие, не разполагам с толкова време! — възкликна Джак. — Трябва да се подготвя за пътуването до Москва.

— Така или иначе е нужно време да се задействат нещата. Можем да снабдим момчетата със съобщителни приспособления и други джаджи.

— Направете го — нареди Джак. — Кажете им, че наистина влизат в шпионажа.

— За това ни е нужно одобрение от президента — предупреди го Ед. Активизирането на шпионска мрежа в приятелска страна не беше незначително начинание.

— Мога да ви го уредя. — Райън бе сигурен, че Дърлинг няма да възрази. — И измъкнете момичето при първа възможност.

— Къде да я разпитаме? — запита МП. — В тази връзка, ами ако каже „не“? Не ни караш да я отвлечем, нали?

„Опа!“ — помисли си Джак.

— Не, май не е добра идея. Те знаят да действат внимателно, нали?

— Кларк знае. — Мери Пат съдеше по онова, на което той ги бе научил с мъжа й във Фермата преди толкова много години: „Където и да се намираш, там е вражеска територия.“ Беше добра аксиома за шпиони, но тя винаги се бе чудила къде я е усвоил.

Кларк си помисли, че повечето от тези хора би трябвало да са на работа… Ала същото си мислеха и те и там беше проблемът, нали? Той се бе нагледал на демонстрации, повечето от тях изразяващи недоволство от родината му. Тези в Иран бяха особено неприятни: съзнанието, че хората, мислещи „Смърт на Америка!“, държат в ръцете си американци, водеше до напълно разумен израз на загриженост за външната политика на страната му. Той беше на предната линия, част от провалилата се спасителна мисия: най-срамният момент от една твърде дълга кариера. Да бъдеш там и да видиш как всичко пропада, да се налага бързо да се изнижеш от държавата — това не бяха хубави спомени. Сегашната гледка извика отново някои от тях.

Американското посолство не приемаше нещата на сериозно. Горе-долу, без да променя обичайния ход на работата, посланикът бе свикал всичките си хора в сградата, която беше поредният пример за дизайн от типа „архитектът Франк Лойд Райт преглежда немските укрепления «Зигфрид»[1]“ и се намираше срещу хотел „Окура“. В крайна сметка бяха в цивилизована страна, нали? Местната полиция беше поставила задоволителна охрана пред оградата и колкото и гръмогласни да бяха демонстрантите, не изглеждаха да са от онези, които биха атакували свирепите наглед ченгета, наредени около зданието. Хората на улицата обаче не бяха деца, нито студенти, спестяващи си един учебен ден; удивително, медиите никога не съобщаваха, че огромна част от студентските демонстрации съвпадат с края на семестъра: един световен феномен. В основата си тук стояха тридесет и четиридесет годишни и затова напяванията не подхождаха съвсем. Израженията им бяха със забележително меки черти. „Притеснени от идването си тук, някак объркани от събитието, по-скоро наранени, отколкото гневни“ — мислеше си той, докато Чавес правеше снимки. Ала те бяха много, много беше и болката им. Искаха да хвърлят вината върху някого, върху неизбежните тях, които винаги ставаха причина за лошите неща. Тази картина не бе единствено японска, нали?

Както всичко в Япония, събитието беше с изключителна организация. Хората, вече подредени в групи с водачи, бяха пристигнали предимно с претъпканите влакове, качили се на автобуси от гарите и били свалени само на няколко преки оттук. „Кой е наел автобусите? — запита се Кларк. — Кой е отпечатал надписите?“ Подборът на думи бе грамотен, което, както бавно осъзна, беше странно. Макар и често добре обучавани на английски, японските граждани бъркаха чуждия език според очакванията, особено в лозунги. По-рано същия ден видя младеж с тениска, носеща надписа „Вдъхновявай се в рая“ — вероятно буквално представяне на нещо от японски и поредно доказателство за факта, че нито един език не може да се преведе с точност на друг. Тези надписи обаче бяха различни. Синтаксисът на всичко, което видя, бе идеален, всъщност дори по-добър от този, който можеше да се срещне на американска демонстрация. Не беше ли това интересно?

„Е, какво пък! — помисли си. — Нали съм журналист?“

— Извинете — извика Джон и докосна по рамото мъж на средна възраст.

— Да? — Човекът се обърна изненадано. Той бе издокаран, носеше тъмен костюм, а вратовръзката му беше добре втъкната под яката на бялата риза. На лицето му даже не бе изписан особен гняв, нито пък други емоции, които би могла да породи моментната атмосфера. — Кой сте вие?

— Аз съм руски журналист от информационната агенция „Интерфакс“ — обясни Кларк и показа картичката си, отпечатана на кирилица.

— О! — Мъжът се усмихна и се поклони учтиво. Кларк отвърна на жеста както трябва и си спечели одобрителен поглед за добрите си маниери.

— Мога ли да ви задам няколко въпроса?

— Разбира се. — Човекът почти изпита облекчение, че може да спре да вика. След няколко въпроса се установи, че е тридесет и седем годишен, женен и с едно дете, чиновник в автомобилна компания, понастоящем без работа и силно обезпокоен от сегашните действия на Америка… без ни най-малко да е недоволен от Русия.

„Той е объркан от положението“ — каза си Джон и му благодари за изказаното мнение.

— За какво беше всичко това? — попита тихо Чавес иззад фотоапарата си.

— Руский — сряза го „Клерк“.

— Да, товарищ.

— Следвай ме — добави „Иван Сергеевич“ и се вля в тълпата. Помисли си, че има още нещо нередно, което той не схваща съвсем. След като измина десет метра през тълпата, му стана ясно. Хората по периферията упражняваха контрол. Вътрешността бе съставена от фабрични работници с по-обикновено облекло, които имаха по-малко достойнство за губене. Тук настроението беше друго. Отправените му погледи бяха по-гневни и въпреки че всички ставаха по-вежливи, когато той се представяше като неамериканец, подозрението бе осезаемо и отговорите, когато получаваше такива, бяха по-необмислени от дадените му преди това.

В нужния момент хората тръгнаха, водени от по-висшестоящите лидери и надзиравани от полицията, към друго място, където имаше подготвена сцена. Ето къде нещата се промениха.

Хироши Гото не бързаше, карайки ги да чакат твърде дълго дори за култура, в която търпението е напълно наложена добродетел. Той пристъпи към подиума с достойнство, като не пропусна да забележи присъствието на официалните придружаващи го лица, събрани в задната част на сцената. Телевизионните камери бяха вече готови и трябваше само да изчака тълпата да се скупчи плътно. Той обаче изчака повече: стоеше и се взираше в тях, като с бездействието си ги принуждаваше да се наблъскат по-нагъсто, а с допълнителното време просто засилваше напрежението.

Кларк вече го усещаше. Вероятно необичайността на събитието беше неизбежна. Това бяха хора с висока култура, членове на едно така подредено, сякаш неземно общество, чиито изискани обноски и щедро гостоприемство контрастираха напълно с подозрителността им спрямо чужденците. Страхът на Кларк се надигна подобно на далечен шепот, като предупреждение, че нещо се променя, макар че тренираната му наблюдателност не улавяше абсолютно нищо извън обичайните глупости, характерни за политиците по цял свят. Като човек, преминал през битки във Виетнам и през много други опасности по света, той пак беше чуждоземец на чужда земя, ала възрастта и опитът му не работеха в негова полза. Даже разгневените хора в средата на тълпата съвсем не бяха противни, а и, дявол го взел, да не очакваше някой да се радва, когато е бил уволнен? Значи нямаше нищо страшно… Или?

Шепотът обаче се усили, докато Гото отпиваше водата си на глътки и продължаваше да ги кара да чакат, махаше с ръце, за да привлече по-близо публиката си, въпреки че този район от парка вече гъмжеше от хора. Джон се питаше колко ли са. Десет хиляди? Петнадесет? Сега тълпата замлъкна сама и не се чуваше почти никакъв звук. Няколко погледа обясниха явлението. Тези в периферията носеха ленти на ръкавите на костюмите си… „По дяволите — изруга наум Джон, — това са всекидневните им униформи.“ Обикновените работници щяха автоматично да се подчинят на хората, облечени и държащи се като началници, и тези с лентите ги събираха по-плътно. Може би имаше и някакъв друг знак, който ги накара да млъкнат, но ако бе така, Кларк го пропусна.

Гото започна да говори тихо, с което изцяло усмири множеството. Главите автоматично се наведоха напред с няколко сантиметра, като инстинктивно се мъчеха да доловят думите му.

„По дяволите, защо нямахме повече време да научим езика!“ — помислиха си двамата агенти на ЦРУ. Кларк забеляза, че партньорът му се ориентираше, като въртеше обектива и се спираше на отделни лица.

— Стават нервни — отбеляза тихо Чавес на руски, докато преценяваше израженията.

Кларк го усещаше по стойката им, докато Гото говореше. Хвана само отделни думи, може би и една-две фрази, най-вече безсмислените неща, характерни за всички езици, риторичните средства, които един политик използва, за да изрази покорност и уважение към публиката си. Първият одобрителен рев на тълпата дойде като изненада; зрителите бяха толкова плътно скупчени, че трябваше да се ръгат един друг, за да ръкопляскат. Прехвърли вниманието си върху Гото. Беше прекалено далеч. Кларк бръкна в голямата чанта на Динг, избра си фотоапарат и му постави мощен обектив, за да проучи по-добре лицето на говорещия, който прие одобрението, изчака аплодисментите да стихнат и продължи.

„Добре обработваме тълпата, а?“

Кларк забеляза, че той се опитваше да го скрие, но бе политик и макар политиците да притежаваха добри актьорски качества, те се подхранваха от аудиторията си с по-голяма стръв дори от онези, които изкарваха прехраната си пред камерите. Ръкомаханията му се засилиха, гласът му също.

„Тук има едва десет-петнадесет хиляди души. Това е тест, нали? Той провежда експеримент.“ Кларк никога не се бе чувствал толкова като чужденец. В огромна част от света чертите му бяха нормални, невзрачни, виждаха го и го забравяха. В Иран, в Съветския съюз, в Берлин той можеше да се смеси с останалите. Не и тук. Не и сега. По-лошото беше, че не схващаше положението, поне не изцяло, а това го тревожеше.

Гласът на Гото се извиси. За първи път юмрукът му се стовари върху подиума и множеството му отвърна с рев. Речта му се ускори. Тълпата се движеше отвън навътре и Кларк не пропусна, че очите на говорещия го забелязаха и го приветстваха. Сега той не се усмихваше, ала погледът му шареше из морето от лица, наляво-надясно, от време на време се спираше в определена точка, като вероятно отделяше внимание на някоя личност, търсеше реакциите й, след което продължаваше нататък, за да види дали оказва еднакво въздействие на всички. Трябваше да е доволен от онова, което виждаше. В гласа му вече имаше увереност. Бяха негови, до един. Като коригираше темпото си на говорене, той виждаше как дишането им се променя, как очите им се разширяват. Кларк свали фотоапарата, за да огледа тълпата, и забеляза колективните движения, реакциите на думите на оратора.

„Играе си с тях.“

Джон вдигна пак апарата пред очите си, използвайки го като оптичен мерник. Нагласи на фокус костюмираните шефове по краищата. Сега лицата им бяха различни, вече не ги интересуваха толкова задълженията им, колкото речта. Той отново прокле недостатъчните си езикови умения, без да осъзнава добре, че това, което вижда, е дори по-важно от онова, което би могъл да разбере. Следващото откликване на множеството не бе просто шумно. Беше гневно. Лицата бяха… озарени. Гото вече ги бе завладял и ги водеше все по-надолу и по-надолу по избрания от него път.

Джон потупа партньора си по рамото.

— Да се изтегляме.

— Защо?

— Защото тук става опасно — отвърна Кларк и си спечели любопитен поглед.

— Нан джа[2]? — подхвърли Чавес на японски и се усмихна иззад фотоапарата си.

— Обърни се и погледни ченгетата — нареди му „Клерк“.

Динг го направи и загря моментално. Местните полицаи както обикновено впечатляваха с поведението си. Вероятно някога от воините самураи е лъхала същата увереност. Макар да се държаха вежливо и професионално, обикновено в походката им се усещаше скрита самомнителност. Те наистина бяха законът тук и го знаеха. Униформите им бяха не по-малко безупречно чисти и изгладени от тези на пехотинците към някое посолство, а пистолетите, висящи на военните им колани, бяха просто служебен символ, който никога не се налагаше да използват. Сега обаче тези корави ченгета изглеждаха нервни. Пристъпваха от крак на крак, разменяха погледи. Ръцете им се търкаха в сините панталони, за да изтрият потта. Те също го усещаха така ясно, че нямаше нужда от никакви думи. Някои дори слушаха задълбочено Гото, ала даже те изглеждаха притеснени. Каквото и да ставаше, щом то разбунваше хората, които обикновено не нарушаваха реда по тези улици, значи беше достатъчно сериозно.

— Върви след мен. — Кларк проучи района и избра фасадата на един магазин. Оказа се малък шивашки дюкян. Агентите на ЦРУ застанаха в близост до входа. Иначе тротоарът бе пуст. Случайните минувачи се бяха присъединили към тълпата и полицаите също се приближаваха натам, като се разгръщаха на равни интервали в син строй. Двамата американци бяха на практика сами, заобиколени от празно пространство — една изключително необичайна ситуация.

— И ти ли смяташ същото като мен? — попита Джон. Фактът, че го каза на английски, изненада Чавес.

— Той здравата ги обработва, нали? — Последва многозначителна пауза. — Прав сте, господин К. Нещата стават малко напрегнати.

Гласът на Гото излизаше ясно от високоговорителите. Сега тембърът му бе висок, почти пронизителен, и тълпата откликна, както обикновено става в такива случаи.

— Виждал ли си подобно нещо преди? — Не приличаше на мисията, която изпълняваха в Румъния.

Последва кратко кимване.

— Техеран, 1979.

— Тогава бях в пети клас.

— А аз бях изплашен до смърт — спомни си Кларк. Сега Гото размахваше ръце. Джон настрои пак фотоапарата. Мъжът в обектива изглеждаше преобразен. Не беше същият човек, започнал речта. Само преди тридесет минути той бе експериментатор. Ала вече не. Ако всичко беше започнало като опит, то той бе успешен. Заключителните парадни жестове изглеждаха стилизирани, но това трябваше да се очаква. Ръцете му се вдигнаха едновременно, като на съдия по американски футбол, обявяващ тъчдаун, обаче Кларк забеляза, че юмруците са стиснати здраво. Едно ченге на двадесет метра от тях се обърна и изгледа двамата гайджин. По лицето му се четеше безпокойство.

— Хайде да поразгледаме саката.

— Нося тридесет и шести номер — отвърна весело Чавес, докато прибираше апарата си.

Магазинът се оказа хубав и наистина имаше сака с размера на Динг. Това им послужи като добро извинение, за да се поровят. Продавачът беше внимателен и учтив и по настояване на Джон накрая партньорът му си купи официален костюм, който му ставаше толкова добре, че все едно го бяха шили за него: тъмносив, незабележим, с надценка и идентичен с тези, които толкова много чиновници носеха. Когато се показаха навън, завариха малкия парк празен. Работници разглобяваха сцената. Телевизионните екипи прибираха прожекторите си. Всичко бе нормално, като се изключи една групичка полицаи, наобиколили седналите на бордюра трима души. Те бяха американски новинарски екип и един от тях притискаше кърпичка към лицето си. Кларк реши да не се приближават. За сметка на това забеляза, че улиците не са прекалено замърсени… след което разбра и защо. Една почистваща бригада се бе захванала за работа. Всичко беше планирано идеално. Демонстрацията бе спонтанна горе-долу колкото турнира „Супер боул“, ала играта протече даже по-добре от планираното.

— Кажи ми мнението си — изкомандва Кларк, докато вървяха по връщащите се към нормален живот улици.

— Разбираш тези неща повече от мен…

— Слушай, кандидат-магистре, когато задавам скапания си въпрос, очаквам отговор.

Смъмрянето едва не закова Чавес на място не защото го обиди, а понеже го изненада. Никога досега не бе виждал партньора си объркан. Затова отговорът му беше премерен и обмислен:

— Смятам, че току-що видяхме нещо важно. Мисля, че той си играеше с тях. Миналата година в един от курсовете гледахме нацистки филм: класически пример за това как подхождат демагозите. Режисьорът беше жена и това ми напомни…

— „Триумф на волята“, Лени Рифенщал — рече Кларк. — Да, това наистина е класика. Между другото, трябва да се подстрижеш.

— Ъ?

Майор Сато знаеше, без да поглежда, че учението наистина даваше резултати. По зададена команда всичките четири изтребителя „Ийгъл“ F-15 освободиха спирачките и се стрелнаха напред по пистата в Мисава. Бяха летели повече от триста часа през последните дванадесет месеца, една трета от тях само през последните два, и сега пилотите можеха да рискуват с излитане в група, което би накарало една ескадрила за въздушни демонстрации да се чувства горда. Само дето ятото му от четири самолета не беше местната версия на „Сините ангели“. Те бяха част от Трето авиокрило. Разбира се, Сато трябваше да се съсредоточи и да следи стрелката за скоростта на проекционния екран отгоре, преди да отлепи самолета от бетона. По негово нареждане превключиха на по-висока скорост и знаеше, без да се оглежда, че следващият го изтребител е на не повече от четири метра от края на крилото му. Беше опасно да го правят така, но пък повдигаше духа. Това изпълваше наземния екип с вълнение не по-малко, отколкото впечатляваше любопитните шофьори на съседната магистрала. На триста метра над земята, с прибрани колесници и предкрилки, ускоряващ с четиристотин възла, той си позволи да обърне глава в двете посоки. Никаква опасност. Бе ясен ден, студеният въздух беше лишен от влага, а късното следобедно слънце все още огряваше наоколо. Сато виждаше на север най-южните части от Курилските острови, принадлежали някога на родината му и откраднати от руснаците в края на Втората световна война, които бяха покрити с назъбени планини подобно на Хокайдо, най-северния от японските острови… „Всичко с времето си“ — каза си майорът.

— Завой надясно — заповяда той по радиостанцията, с което зададе нов курс нула-пет-пет. Все още се издигаха, и то постепенно, за да спестят гориво за учението.

Трудно можеше да се повярва, че тази самолетна конструкция е почти на тридесет години. Ставаше въпрос обаче само за формата и за идеята. Откакто американските инженери от „Макдонъл-Дъглас“ я измислиха, бяха направени такива подобрения, че с изключение на силуета всичко бе видоизменено. Почти всички части по самолета на Сато бяха японски, даже двигателите. За електрониката да не говорим.

И в двете посоки имаше редовен трафик от самолети, почти всичките с широки стандартни корпуси, превозващи бизнесмени към и от Япония, от и към САЩ, по добре установен въздушен маршрут, проследяващ Курилския архипелаг, минаващ покрай полуостров Камчатка и сетне стигащ направо до Алеутските острови. Сато си помисли в уединението на пилотската си кабина, че ако някой се питаше за значимостта на неговата страна, можеше да намери отговора тук. Ниското слънце се отразяваше от алуминиевите опашни стабилизатори на безброй самолети и от сегашната си височина, единадесет хиляди и триста метра, той ги виждаше подредени в колона, също като коли на магистрала — жълти точици, следвани от бели пушещи дири, които се простираха в безкрая. Сетне стана време да се захваща за работа.

Формацията от четири изтребителя се раздели на две отделни двойки, вдясно и вляво от пътническия въздушен маршрут. Тренировъчната задача за тази вечер не беше сложна, но въпреки това бе от първостепенно значение. Зад тях, повече от сто и шестдесет километра на югозапад, един самолет с авиационна система за ранно предупреждаване заемаше позиция край най-североизточната точка на остров Хоншу. Беше модел Е-767. Базиран на двумоторния пътнически самолет „Боинг“ (също както американският Е-ЗА се основаваше на далеч по-старата конструкция 707), върху преработения широк корпус имаше въртяща се антена. Точно както неговият F-15J бе подобрена местна версия на американски изтребител, така и разузнавателният Е-747 представляваше силно подобрена японска интерпретация на друго американско изобретение. „Те никога няма да се научат“ — помисли си Сато, като хвърляше по един поглед към хоризонта на всеки няколко секунди, след което се обръщаше пак към предния монитор. Те бяха изобретили толкова неща, а после даваха неосъществените проекти на сънародниците му за доизкусуряване. Всъщност американците пробутваха същата игра на руснаците, като подобряваха всяко оръжие, произведено от последните, ала надменността им пречеше да приемат за възможно, че някой може да прави същото със собствените им вълшебни системи. Във въздуха нямаше друг радар като този на самолета за електронна война Е-767. Поради тази причина радарът на носа на неговия „Ийгъл“ бе изключен.

Проста като замисъл, цялата система беше убийствено сложна като изпълнение. Изтребителите трябваше да знаят точните си координати в три измерения, същото се отнасяше и за подпомагащия ги самолет със система „АУАКС“. Освен това радарните импулси на Е-767 бяха прецизно отмерени. Останалото бе чиста математика. Като знаят позицията на предавателя и собствените си координати, изтребителите „Ийгъл“ вече можеха да приемат отразените радарни сигнали и да направят диаграми на бързите импулси, сякаш данните са били произведени от собствените им бордови радари. Комбинация от съветските двустатични радари и американските въздушни радарни технологии, тази система доразвиваше още повече идеята. Тя бързо сменяше честотите, можеше да превключи веднага от дългочестотен търсещ режим на късовълнов огневи режим и на практика можеше да насочва ракети въздух-въздух, изстреляни от изтребители. Също така радарът беше достатъчно голям и мощен, за да може, както всички смятаха, да надхитри „неуловимите“ технологии.

Само за няколко минути стана ясно, че системата работеше. Четирите ракети за въздушен бой на крилата му бяха учебни, без ракетни двигатели. Търсещите глави обаче бяха истински и бордовата апаратура показваше, че ракетите следяха идващите и отиващите си пътнически самолети дори по-добре, отколкото би го сторил радарът на този „Ийгъл“. Беше първокачествен и съвсем нов военен технологичен продукт. Само преди няколко години Япония вероятно би го предложила за продан, и то почти със сигурност на Америка, понеже това чудо струваше повече от злато. Но светът се промени и на американците сигурно щеше да им се стори безсмислено да харчат пари за него. Освен това Япония не смяташе да го продава на никого. „Не и сега — помисли си Сато. — Най-малко пък сега!“

Хотелът им естествено не беше особено добър. Макар да се грижеше за чуждестранни посетители, управата съзнаваше, че не всички гайджин са заможни. Стаите бяха малки, коридорите тесни, таваните ниски, а закуската, състояща се от чаша сок, чаша кафе и един кроасан, струваше само петдесет долара вместо към сто, колкото взимаха другаде. Както бе лафът в американското правителство, Кларк и Чавес „живееха на гърба на икономиката“, скромно, както подобаваше на руснаци. Не беше кой знае какво изпитание. Колкото и пренаселена и напрегната да бе Япония, тук все пак се чувстваха много по-удобно, отколкото в Африка, и храната, била тя и странна, беше достатъчно екзотична и интересна, за да продължава още да е новост. Динг можеше да се цупи за хамбургер, но поръчването на такова нещо дори на руски би провалило прикритието. Като се върнаха след богатия на събития ден, Кларк пъхна ключа в ключалката на вратата и завъртя топката. Даже не се спря, когато напипа и махна малкото парче тиксо от вътрешната й страна. Просто го вдигна, за да го покаже на Динг, сетне се отправи към тоалетната, хвърли го и пусна водата.

Чавес огледа стаята, като се чудеше дали има подслушватели и дали тези шпионски игрички са чак толкова хубави. Определено изглеждаше страшно мистериозно. Парче тиксо върху топката на вратата. Някой искаше да се срещнат. Номури. Не можеше да е друг. Каза си, че на предната линия действаха хитро. Който и да бе оставил знака, само е минал по коридора и ръката му сигурно просто е докоснала топката: жест, който даже внимателен наблюдател би могъл да пропусне. Е, поне такава беше идеята.

— Ще изляза да пийна — заяви „Клерк“ на руски. „Ще видя какво става.“

— Ваня, прекаляваш с това. — „Чудесно.“ При всички положения такава бе редовната му практика.

— Какъв руснак си ти? — каза Кларк за пред микрофоните, ако имаше такива, и излезе.

„Как, по дяволите, се очаква да уча?“ — запита се Чавес. Беше принуден да остави книгите си в Корея — всичките бяха на английски, разбира се. Не можеше да си нахвърля бележки или да преговори някои неща. „Ако се наложи да губя време за магистърската си степен — помисли си Динг, — ще поискам от ЦРУ да ми възстанови парите за пропуснатите курсове.“

Барът, намиращ се през една пряка, беше напълно подходящ. Помещението бе тъмно. Сепаретата бяха малки и отделени чрез солидни прегради, а огледалото зад наредените бутилки с алкохол улесняваше контрашпионажа. Още по-хубаво беше, че почти всички столове на бара бяха заети, което го застави да си потърси друго място с израз на престорено разочарование. Кларк продължи да върви чак до дъното. Номури го чакаше.

— Поемаме рискове, а? — надвика Джон музиката. Дойде една сервитьорка и той си поръча чиста водка, като уточни да е местна, за да спести пари.

— Заповеди от дома — отвърна му Номури. Той стана и не каза нито дума повече, очевидно оскърбен, че един гайджин е седнал при него, без първо да поиска разрешение, и напусна, без дори да се поклони учтиво.

Преди да пристигне питието, Кларк бръкна под масата и откри пакет, закрепен с тиксо. След секунда той се озова в скута му и скоро щеше да намери пътя към задната част на панталоните му, под колана. Джон винаги купуваше за работа дрехи съд свободна кройка, за което руската дегазация помагаше още повече, а широките му рамена предоставяха голямо място за криене на неща. „Още една причина да поддържам форма“ — помисли си.

Водката дойде и той не бързаше да я погълне, като поглеждаше в огледалото на бара и търсеше в отраженията лица, които паметта му да разпознае. Тази рутинна процедура бе безкрайна, ала колкото и досадна да беше, горчивият опит го научи да не я пренебрегва. Погледна на два пъти дискретно часовника си, сетне още веднъж, непосредствено преди да стане и остави пари, точно колкото да си плати питието. Руснаците не се славеха с големи бакшиши.

Улицата беше натоварена дори в този късен час. През изминалата седмица Кларк наложи като практика рутинната чашка преди сън, а през вечер обикаляше местните магазини. Тази вечер първо си набеляза една книжарница с дълги, несиметрични рафтове. Японците бяха образован народ. В магазина винаги имаше хора. Той се порови, избра си един брой на „Иконъмист“, после се помота още безцелно в дъното, където забеляза няколко мъже, разглеждащи етажерките е цинични комикси. По-висок от тях, Кларк застана точно зад двама-трима, близко, но не прекалено, и държеше ръце пред себе си, скрит от гърбовете им. След пет-шест минути си проправи път към входа и плати списанието, което продавачът любезно прибра в плик. Следващата му спирка бе магазин за електроника, където разгледа няколко уредби с компактдискове. Този път той се блъсна в двама души, и двата пъти учтиво ги помоли за извинение — фраза, която си направи труда да научи първа в Монтерей. След това излезе обратно на улицата и тръгна към хотела си, като се чудеше колко от последните петнадесет минути бяха чиста загуба на време. „Николко — каза си. — Нито дори секунда.“

Като влезе в стаята, той подхвърли списанието на Динг. По-младият мъж го удостои с поглед, преди да каже:

— Нямат ли нищо на руски?

— Тук са отразени хубаво трудностите между тази страна и Америка. Чети и се учи. Усъвършенствай езика.

„Страхотно, направо върха! — помисли си Чавес, докато вникваше в истинския смисъл на думите. — Сега действаме наистина.“ Вече изобщо нямаше да довърши образованието си. Може би просто не искаха да повишат заплатата му, както налагаха правилата на ЦРУ при университетска диплома.

Кларк си имаше друга работа. Пакетът, предаден му от Номури, съдържаше компютърна дискета и устройство, което се прикачваше към сгъваемия компютър. Той го включи, сетне мушна дискетата в отвора. Файлът, който извика, се състоеше само от три изречения и секунди след като го прочете, Кларк изтри всичко. После започна да съставя нещо, което, кажи-речи, бе информационно комюнике.

Компютърът беше рускоезична версия на популярен японски модел с всичките допълнителни букви на кирилица и трудността за него идваше оттам, че макар да четеше и да говореше руски като роден език, бе свикнал да пише на машина (с големи мъки) на английски. Кирилизираната клавиатура го влудяваше и понякога се питаше дали някой няма да открие пукнатината в маскировъчната му броня. Отне му повече от час да напечата вестникарската статия и още тридесет минути, за да свърши по-важната част. Записа и двете неща на твърдия диск, след което изключи машинката. Като я завъртя, той изтегли модема от изхода и го замени с новия, донесен от Номури.

— Колко часът е сега в Москва? — попита Кларк уморено.

— Както винаги, с шест часа назад, забрави ли?

— Ще го изпратя и до Вашингтон.

— Добре — промърмори „Чехов“. — Сигурен съм, че ще са възхитени, Иван Сергеевич.

Кларк включи телефонната връзка в задната букса на компютъра си и използва последния, за да набере чрез мрежата от оптични влакна номера в Москва. Прехвърлянето на доклада отне по-малко от минута. Повтори операцията до клона на „Интерфакс“ в американската столица. Помисли си, че минава съвсем гладко. В мига, преди модемът в единия край да се свърже с този в другия край на линията, се чуваше нещо, досущ като звука при записване на данните, което всъщност и ставаше. Сигналът за свързване беше просто дразнещо съскане, освен ако нямаш специален чип, а той никога не се обаждаше на друг освен на руски информационни агенции. Фактът, че клонът във Вашингтон можеше да се подслушва от ФБР, бе друг въпрос. Като свърши, запази единия файл и изтри другия. За него още един ден мина в служба на страната му. Кларк си изми зъбите и рухна в своето легло.

— Хубава реч, Гото-сан. — Ямата щедро наля саке в една изящна порцеланова чаша. — Направихте нещата кристално ясни.

— Видя ли как откликнаха! — Сега дребничкият мъж клокочеше вътрешно, като ентусиазмът буквално издуваше тялото му пред очите на домакина.

— Утре ще имаш свое правителство, а вдругиден ще имаш и нов кабинет, Хироши.

— Сигурен ли си?

Последваха кимване и усмивка, изразяващи истинско уважение.

— Разбира се. Аз и колегите ми говорихме с нашите приятели и накрая те се съгласиха с нас, че ти си единственият подходящ човек за спасяване на родината ни.

— Кога ще започне всичко? — попита Гото, като внезапно изтрезня от тези думи и си спомни какво точно щеше да означава издигането му.

— Когато хората минат на наша страна.

— Сигурен ли си, че можем…

— Да, сигурен съм. — Ямата направи пауза. — Има обаче един проблем.

— Какъв?

— Твоята приятелка, Хироши. Ако стане обществено достояние, че имаш американска любовница, това ще те компрометира. Не можем да го позволим — обясни търпеливо Ямата. — Надявам се, че ще разбереш.

— Кимба е едно от най-приятните ми развлечения — възрази той вежливо.

— Изобщо не се съмнявам, но министър-председателят може да има голям избор на развлечения, а така или иначе ще бъдем заети през следващия месец. — Забавното беше, че с един ход можеше да издигне този човек, а със следващия да го принизи със същата лекота, с която се манипулира дете. И все пак имаше нещо обезпокоително. Не само едно нещо. Какво бе казал на момичето? И какво да прави с нея сега?

— Жалко, изпратим ли я сега вкъщи, тя никога повече няма да познае щастието.

— Несъмнено е така, ала се налага да го сторим, приятелю. Ще ми позволиш ли да го уредя вместо теб? Най-добре ще е да се направи безшумно, дискретно. Вече се появяваш по телевизията всеки ден. Не могат да те виждат, че посещаваш често този квартал като обикновен гражданин. Съществува твърде голям риск.

Бъдещият премиер сведе поглед и отпи няколко пъти от сакето си, като толкова очевидно премерваше личните си удоволствия срещу задълженията към страната си, че изненада Ямата за пореден път… Не, всъщност не. Гото си беше Гото и те го избраха за високия пост както, и дори повече заради слабостите му, отколкото заради силните му страни.

— Хай — рече той след кратък размисъл. — Моля те да се погрижиш.

— Зная какво да направя — увери го Ямата.

[1] Система от тежки укрепления, построени преди Втората световна война на западната граница на Германия. — Б.пр. ↑

[2] Какво има? (яп.). — Б.пр. ↑

15.

ДЯВОЛСКИ ГЛУПАВО НЕЩО

Зад бюрото на Райън имаше машинка, наречена СТЛ-6. Акронимът вероятно означаваше „сигурна телефонна линия“, ала никога не си бе правил труда да научи. На около два квадратни фута стоеше добре изпипан дъбов шкаф, изработен ръчно от обитателите на някой федерален затвор. Вътре имаше пет-шест зелени платки, изпъстрени с множество чипове, чиято функция беше да шифроват и разшифроват телефонни сигнали. Наличието на този шкаф в кабинета бе един от символите на по-високия правителствен чин.

— Да — каза Джак, като посегна пак към слушалката.

— МП се обажда. Пристигна нещо интересно. САНДАЛОВО ДЪРВО. — Гласът на госпожа Фоли се различаваше ясно по дигиталната връзка. — Да ти го пусна ли по факса?

— Давай, изпрати го. — СТЛ-6 можеше да прави и това, като го постигаше с обикновен телефонен кабел, свързан с факса на Райън. — Те получиха ли известието…

— Да, получиха го.

— Добре, чакай малко… — Джак взе първата страница и я зачете. — Това е от Кларк, нали?

— Правилно. Ето защо ти го изпращам светкавично. Познаваш го не по-зле от мен.

— Гледах телевизионния репортаж. Си Ен Ен твърдят, че екипът им е бил малтретиран. — Райън дочиташе първата страница.

— Някой е ударил продуцента по главата с кутийка безалкохолно. Няма нищо сериозно, само главоболие, но за първи път там става такова нещо, поне доколкото аз и Ед си спомняме.

— По дяволите! — изруга Райън.

— Знаех си, че ще ти хареса.

— Благодаря за… предупреждението, Мери Пат.

— Радвам се да помогна. — Връзката прекъсна.

Райън не бързаше. Знаеше, че невъздържаността му е винаги най-големият му враг Реши да отдели няколко минути, за да излезе до най-близкия охладител за вода, който бе пъхнат в кабинета на секретарката му. Беше чувал, че мястото около Държавния департамент някога е било хубаво мочурище, преди някакъв идиот да реши да го пресуши. Колко жалко, че тогава еколозите от клуба „Сиера“ не ги е имало, за да изстрелят едно изявление срещу злоупотребата с околната среда. Толкова ги биваше да осуетяват нещата, без много да ги е грижа дали онова, което прекъсват, е полезно или не, че от време на време допринасяха за общественото благо. „Ама не и този път“ — каза си Райън, докато сядаше пак на мястото си. Сетне вдигна слушалката на СТЛ-6 и натисна бутона за автоматично набиране на Държавния департамент.

— Добро утро, господин държавен секретар — поздрави любезно съветникът по националната сигурност. — Каква е историята с демонстрацията пред токийското посолство вчера?

— Сигурен съм, че и вие сте го видели по Си Ен Ен — отвърна Хансън, сякаш функциите на едно американско посолство не бяха да предоставя по-добра информация от тази, която всеки гражданин може да получи, хапвайки си овесени ядки.

— Да, действително го гледах, но все пак бих искал да чуя мнението на някой от легацията, като например на пълномощния министър или дори на посланика. — Сега Райън позволи на част от раздразнението си да излезе наяве. Посланикът Чък Уайтинг беше наскоро назначено политическо лице, бивш сенатор, станал по-късно вашингтонски адвокат и всъщност представял някои японски бизнесинтереси, който обаче бе човек с опит, познаващ Япония и нейната култура.

— Уолт реши да задържи хората си вътре. Не искаше да провокира никого. Няма да хвърля вината върху него.

— Може и да е така, но държа в ръката си доклад на очевидец, опитен агент, който…

— И аз го получих, Райън. Струва ми се панически. Кой е човекът?

— Както казах, агент с опит.

— Ъъъ, виждам, че познава Иран. — Райън чуваше шумоленето на хартията. — Следователно е шпионин. Сигурно това е украсило малко начина му на мислене. Какъв опит има с Япония?

— Не е много, обаче…

— Ето, виждате ли. Паникьор, както казах. Все пак искате да проуча нещата отблизо, нали?

— Да, господин министър.

— Добре, ще се обадя на Уолт. Нещо друго? Аз също се подготвям за Москва.

— Моля ви, нека нагорещим малко почвата под краката им.

— Разбрах те, Райън. Ще се погрижа да бъдат уведомени. Не забравяйте, че там вече е нощ.

— Добре. — Той затвори слушалката и изруга. „Не бива да будим посланика!“ Имаше няколко възможности. Както винаги, избра най-пряката. Вдигна телефона на бюрото си и натисна копчето за личния секретар на президента.

— Трябва да поговоря с шефа.

— След тридесет минути?

— Чудесно, благодаря ви.

Отлагането беше обяснено с церемония в Източната зала, която фигурираше и в дневната програма на Райън, но той бе забравил за нея. Събитието беше прекалено голямо за Овалния кабинет, който остана за секретарския състав. Десет телевизионни камери и цели стотина журналисти наблюдаваха как Роджър Дърлинг слага подписа си под Реформения търговски декрет. Естеството на закона изискваше множество писалки, по една за всяка буква от наименованието му, поради което подписването се превърна в обстоен и безразборен процес. Първата, естествено, получи Ал Трент, изготвил законопроекта. Следващите бяха раздадени на председателите на комисии от двете камари и Сената, а също и на подбрано малцинство членове, без които законопроектът не би могъл да мине така бързо през Конгреса. Последваха обичайните аплодисменти и ръкостискания и в американския кодекс беше включена нова клауза, с обяснителна забележка. Реформеният търговски декрет вече бе държавен закон.

Един от телевизионните екипи беше на Ен Ейч Кей. Израженията им бяха печални. Сега щяха да отидат до Министерството на търговията, за да интервюират юридическия екип, анализиращ японските закони и процедури за бързото им копиране. Щеше да бъде необичайно назидателно преживяване за чуждите журналисти.

Подобно на повечето висши държавни служители, Крис Кук разполагаше с телевизор в кабинета си. Той изгледа подписването по канала „Си-Спан“ и с него видя отлагането за неопределено време на своето влизане в „частния“ сектор. Безпокоеше го приемането на парични суми отвън, докато продължаваше да е федерален служител. Те отиваха в секретна банкова сметка, но това бе незаконно, нали? Всъщност той не смяташе да нарушава закона. Приятелските отношения между Америка и Япония бяха важни за него. Сега те се разваляха и ако не можеха да бъдат заздравени бързо, кариерата му щеше да навлезе в застой и на практика да приключи въпреки големите надежди, които даваше години наред. А той се нуждаеше от парите. За тази вечер имаше уговорена вечеря със Сейджи. „Трябва да обсъдим някои начини за оправяне на нещата“ — каза си помощникът на заместник държавния секретар и поднови работата си.

На авеню „Масачузетс“ Сейджи Нагумо гледаше същата телевизионна програма и се чувстваше също толкова нещастен. Помисли си, че вече никога и нищо няма да е същото. Може би новото правителство… Не, Гото беше един глупав демагог. Неговото позьорство и шумните му заплахи само щяха да влошат нещата. Действията, които трябваше да се предприемат, бяха… Какви?

За пръв път в кариерата си Нагумо нямаше представа. Дипломацията се провали. Лобистите също. Дори шпионажът, ако можеше да се нарече така, се провали. Шпионаж? Този ли бе подходящият термин? Призна си, че технически погледнато, беше така. Сега той плащаше за информация на Кук и на други. Е, поне инвестицията беше добра, поне успя да предупреди правителството си, поне външното министерство знаеше, че е направил всичко във възможностите на един човек, че даже и повече. И щеше да продължи с опитите си чрез Кук да повлияе на начина, по който американците тълкуваха японското законодателство. Но американците си имаха определение за това: да пренареждаш столовете на палубата на „Титаник“.

Размислите само влошиха положението и скоро онова, което изпитваше, можеше да се определи единствено като терзание. Сънародниците му щяха да бъдат наказани от Америка и света. И всичко заради една пътна катастрофа, убила шест незначителни човека. Истинска лудост.

Лудост или не, така бе устроен светът. Един куриер влезе в кабинета и му предаде запечатан плик, за който Нагумо трябваше да се разпише. Преди да го отвори, изчака вратата да се затвори отново.

Първата страница говореше немалко. Пратката бе поверителна. Дори посланикът никога нямаше да научи какво четеше той в момента. Инструкциите на следващите две страници накараха ръцете му да се разтреперят.

Нагумо си припомни учената история. Франц Фердинанд, 28 юни 1914 година, в прокълнатия град Сараево — една кръгла нула, толкова нищожен човек, че нито една важна личност не си бе направила труда да присъства на погребението, ала убийството му се оказало онова „дяволски глупаво нещо“, започнало първата война, която щеше да обхване земното кълбо. В случая незначителните хора бяха един полицай и няколко жени.

И заради едно такова маловажно нещо това щеше да се случи? Нагумо силно пребледня, но нямаше никакъв избор, понеже животът му зависеше от същите сили, които караха света да се върти около оста си.

Учението ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН започна в планираното време. Като повечето военни упражнения то представляваше съчетание от свободна игра и строги правила. Размерите на Тихия океан предлагаха обширно пространство и играта щеше да се състои между остров Маркъс, японско владение, и Мидуей. Идеята беше да се инсценира конфликт между американските военноморски сили и по-малка, но модерна фрегатна част в лицето на японския флот. Шансовете натежаваха застрашително срещу последния, ала не изцяло. Остров Маркъс, отбелязан на техните морски карти като Минами Торишима, за целта на учението се приемаше за континентална земна маса. В действителност атолът се състоеше от някакви си три хиляди декара и големината му едва стигаше за метеорологична станция, малка рибарска колония и само една писта, от която щяха да излетят три патрулни самолета P-3C. Те можеха да бъдат формално свалени от американски изтребители, а на следващия ден да се съживят. Търгуващите рибари, които поддържаха на острова и една станция за прибиране на сепии, кафяви водорасли и на случайни риби-меч за родните им пазари, посрещнаха радушно нарасналото оживление. Авиаторите бяха донесли каси с бира, които щяха да разменят за пресния улов — нещо, превърнало се в приятелска традиция.

Два от трите самолета „Орион“ се издигнаха преди зазоряване, като се движеха под ъгъл на север и на юг в търсене на американските самолетоносачи. Техният екипаж, знаещ за търговските проблеми между двете страни, се съсредоточи над мисията си. В крайна сметка тя не беше тайна за японския флот. Предните им бяха сторили същото нещо преди две поколения с летателните апарати „Кавазаки“ Н8К2 (предприемачът, построил тези ориони, бе същият) в търсене на мародерстващите самолетоносачи, командвани съответно от Холси и Спруанс Много от тактиките, които щяха да приложат днес, се основаваха на научените от този по-ранен конфликт уроци. Самите P-3C бяха японски модели на американски проект, започнали като турбовитлови пътнически самолети и впоследствие доразвити до солидни и мощни, макар и донякъде бавни крайбрежни патрули. Както при повечето японски военни самолети, американското в тях се изчерпваше с основния профил. Оттогава енергийните съоръжения бяха разработени и подобрени, за да увеличат номиналната скорост на орионите на триста и петдесет възла. Електрониката вътре бе изключително добра, особено сензорите за засичане на импулси от кораби и летателни апарати. Засега мисията им беше такава: да летят в големи триъгълни участъци и да се ослушват за радарни и радиосигнали, които да оповестят присъствието на американски кораби и самолети. Разузнавателна задача: открий врага. Такава бе мисията, а след обясненията в пресата и разговорите с членове на семействата им, работещи в икономическата сфера, да мислят за Америка като за враг им се удаваше доста лесно.

На борда на „Джон Стенис“ капитан Санчес наблюдаваше как „патрулът на зората“ (любим термин за всички летци-изтребители) изхвърля самолетите с автоматичния катапулт, за да сформира по-далечен боен въздушен патрул. След изтребителите „Томкет“ дойде ред на самолетите за борба с подводници „Вайкинг“ S-3, пригодени за дълъг полет, за да претърсят зоната, през която флотилията щеше да премине днес. Последни бяха изстреляни праулерите — елекронните копои за засичане и заглушаване на вражески радарни сигнали. Винаги беше вълнуващо да наблюдава от високия си пост на командния мостик. Почти колкото да се гръмне, обаче той бе шефът на авиогрупата и от него се очакваше по-скоро да командва, отколкото сега просто да поведе хората си. Ударната му част „Алфа“, състояща се от изтребители „Хорнет“, беше осеяла палубата, снабдена със сини учебни ракети за откриване на противниковата бойна част. Пилотите седяха в стаите за инструктаж и предимно четяха списания или си разменяха вицове, защото вече бяха запознати с мисията.

Адмирал Сато наблюдаваше как флагманският му кораб се откачва от „Хомана“, един от четирите танкера, поддържащи флотилията му. Капитанът на снабдителния кораб вдигна фуражката си и я размаха окуражаващо. Сато отвърна на жеста, докато танкерът завърташе руля си, за да се отдалечи от бойната група. Сега разполагаше с достатъчно гориво, за да не жали корабите си. Състезанието бе интересно: в основата си сблъскваше коварна с брутална сила (съвсем не необичайна ситуация за флота на родината му) и за тази задача той щеше да приложи традиционни японски тактики. Шестнадесетте му бойни кораба бяха разделени на три широко разредени групи: една осмица и две четворки. Подобна на плана на Ямамото за битката при Мидуей, оперативната му концепция сега бе много по-практична, защото при ръководещата се от системата за глобално разпознаване навигация координатите им бяха винаги известни, а чрез сателитните връзки можеха да си разменят послания сравнително безопасно. Американците вероятно очакваха, че той ще държи корабите близо до „родината си“, ала нямаше да го направи. Щеше да придвижи възможно най-близо бойната си част към врага, тъй като пасивната защита не беше типична за народа му — факт, който американците бяха научили и после бяха забравили. Мисълта го развесели.

— Кажи, Джак. — Президентът отново беше в добро настроение, опиянен от подписването на нов закон, който, както се надяваше, щеше да разреши един основен за страната му проблем и скоро да направи шансовете му за преизбиране наистина розови.

Райън си помисли, че ще е жалко да провали деня му, но въпросът не бе политически, поне не от този тип.

— Може би ще искате да видите това. — Без да сяда, той му подаде факса.

— Пак ли приятелят ни Кларк? — попита Дърлинг, като се облегна в стола си и взе очилата си за четене. Налагаше се да ги използва за нормалната кореспонденция, въпреки че речите му и листовете за пред камери бяха с достатъчно голям шрифт, за да защитят президентската му суетност. След като го прочете, той каза: — Предполагам, че Държавният департамент е запознат. Какво мислят?

— Хансън го нарича паникьор. Посланикът обаче е задържал хората си вътре по време на събитието, понеже не искал да предизвика „инцидент“. Това е единственият ни доклад от очевидец, като изключим хората от телевизията.

— Още не съм прочел съдържанието на речта му. Някъде тук е. — Дърлинг направи жест към бюрото си.

— Може би не е лоша идеята да го направите. Аз току-що го прочетох.

Президентът кимна.

— И какво друго? Зная, че има още.

— Наредих също на Мери Пат да активизира БОДИЛ. — Той разясни накратко за какво става дума.

— Наистина първо трябваше да получиш разрешението ми.

— Затова съм тук, сър. Вие не знаете много за Кларк. Той не се плаши лесно. БОДИЛ включва двама човека във външното им министерство и Министерството на международната търговия и промишленост. Струва ми се, че трябва да знаем какво мислят те.

— Те не са врагове — отбеляза Дърлинг.

— Може би не — отстъпи Джак, като за първи път призна факта, че правилният отговор не е този и така накара президента да повдигне вежда. — При все това трябва да разберем, сър. Такава е препоръката ми.

— Добре, одобрявам. Друго?

— Казах й и да измъкне Кимбърли Нортън възможно най-скоро. Би трябвало да стане в следващите двадесет и четири часа.

— Изпращаме послание на Гото, така ли?

— Отчасти. По-простата версия е следната: знаем, че тя е там, а е американска гражданка и…

— И аз също имам деца. Съгласен съм и за това. Спести си благочестието за църквата, Джак — рече Дърлинг с усмивка. — Как ще протече?

— Ако се съгласи да я измъкнем, те я откарват до летището и я качват на полет за Сеул. Дават й дрехи, нов паспорт и билети за първа класа за нея и за охраната, с която ще се срещне на терминала. После се прекачва на самолет на корейските авиолинии за Ню Йорк. Регистрираме я в хотел, настаняваме я и я разпитваме. Докарваме родителите й със самолет от Сиатъл и им обясняваме, че трябва да си мълчат. Момичето сигурно ще се нуждае от сеанси с психолог… Искам да кажа, наистина ще са й нужни. Това ще й помогне да остане в сянка. ФБР ще окаже съдействие. Баща й е полицай. Ще трябва да ни подкрепи.

А така нещата се подреждаха чудесно за всички, нали?

Президентът кимна.

— И какво ще кажем после на Гото?

— Вие ще решите, господин президент. Бих препоръчал да си мълчим за момента. Нека първо разпитаме момичето. Да речем, седмица, а сетне посланикът като акт на внимание ще предприеме обичайното посещение, за да поздрави от ваше име новия водач на правителството…

— И да го попита учтиво как ще реагират сънародниците му, ако се окаже, че господин Националистът бърше с кърпичката си не само дръпнати очи. След което му протягаме маслинено клонче за мир, нали?

Джак си помисли, че Дърлинг схващаше бързо.

— Такава е препоръката ми, сър.

— Нека е съвсем мъничко — отбеляза президентът сухо.

— Засега само с една маслинка на него — прие Райън и се усмихна.

— Одобрено — рече отново Дърлинг и добави по-остро: — Ще предложиш ли и какво да бъде маслиненото клонче?

— Не, сър. Много далеч ли отидох? — попита Джак, като осъзна колко е прекалил.

Президентът почти се извини, че се е троснал на съветника си по националната сигурност:

— Знаеш ли, Боб беше прав за теб.

— Моля?

— Боб Фаулър — уточни той и му посочи един стол. — Ти здравата ме нахока, когато те повиках първия път.

— Сър, тогава бях съсипан, не помните ли? — Джак помнеше. Кошмарите още не бяха престанали. Виждаше се как седи в Националния военен команден център и казва на хората какво трябва да сторят, ала в кошмара те не можеха да го видят или чуят, докато съобщението идваше постоянно по пряката телефонна междуправителствена връзка и приближаваше все повече родината му към войната, която всъщност той може би предотврати. Цялата история никога не излезе в свободните средства за информация. Все едно. Всички, които бяха там, знаеха.

— Тогава не го разбирах. Както и да е — Дърлинг вдигна ръце, за да се протегне. — Когато гласувахме миналото лято, аз и Боб обсъдихме някои неща. Той те препоръча за този пост. Изненадан ли си? — попита президентът с цинична усмивка.

— Много — призна си тихо той. Арни ван Дам така и не му разказа тази история. Чудеше се защо.

— Той рече, че когато лайното се размирише, ти си адски здравомислещо копеле. Каза също, че през останалото време си своеволен, нахакан кучи син. Добре преценява характерите този Боб. — Дърлинг го остави да осмисли думите му за секунда. — Ти си човек, на когото може да се разчита в бурята, Джак. Направи услуга и на двама ни и запомни, че дотук бяха действията ти без моето одобрение. Пак си се сдърпал с Брет, нали?

— Да, сър. — Главата му клюмна като на ученик. — Съвсем малко.

— Не прекалявай. Той е моят държавен секретар.

— Разбирам, сър.

— Всичко ли е готово за Москва?

— Кати наистина го чака с нетърпение — отговори Райън, доволен от променянето на темата, и забеляза, че Дърлинг наистина се справи много добре с него.

— Ще бъде хубаво да я видя отново. Ан наистина я харесва. Нещо друго?

— За момента не.

— Джак, благодаря за предупреждението — приключи той срещата с положителен тон.

Райън излезе през западната врата, мина покрай залата на Рузвелт и се отправи към своя кабинет. Забеляза, че Ед Килти отново е в стаята си и работи. Запита се кога ще се разчуе новината и осъзна, че президентът, макар и доволен от днешните събития, все още не бе се отървал от висящия над главата му скандал. „Пак този меч“ — помисли си Джак. Този път се приближи доста до ръба, а задачата му беше да улесни работата на президента, не да я утежнява. В крайна сметка ставаше дума за нещо повече от чуждестранни бъркотии… и политика; нещо, което се опитваше да държи на разстояние от години, сега бе напълно реално.

„Фаулър ли? По дяволите!“

Знаеха, че ще е безопасно да го направят по това време. Тази вечер Гото щеше да държи реч (телевизионното му кръщение като премиер) и каквото и да кажеше, то бе гаранция, че няма да е с младата си любовница през нощта. Може би нощната мисия щеше да е в интересен и поучителен контраст с онова, което политикът имаше да каже, един вид довод от страна на Америка. И на двамата идеята им харесваше.

Джон Кларк и Динг Чавес свърнаха в пряката в най-подходящото време и погледнаха оттатък пренаселената улица към невзрачното здание. Джон си помисли, че винаги изглеждат така. Може би някой ден някой щеше да се досети, че една крещяща фасада или административна висока сграда бяха всъщност по-добра маскировка, а може би нямаше. По-скоро скуката го измъчваше отново. Един мъж излезе и свали слънчевите си очила с лявата ръка. Приглади коса, като прокара два пъти лявата ръка по тила си, после се отдалечи. Досега Номури така и не беше установил местоположението на стаята на Ким Нортън. Да се приближава толкова бе риск, но заповедите бяха да поеме рисковете и сега, след като даде сигнала, той се отправи към мястото, където беше оставил колата си. Кларк забеляза, че след десет секунди Номури се изгуби сред тълпата по тротоара. Той можеше да го направи. Имаше нужната височина и вид. Динг също. С размерите си, лъскавата черна коса и тена си, от разстояние Чавес можеше почти да се смеси с останалите тук. Прическата, която наложи на партньора си, помагаше още повече. Погледнат отзад, той бе поредният пешеходец. „От това има полза“ — каза си Кларк, който все повече чувстваше, че бие на очи, особено в такъв момент.

— Време е за представление — прошепна Динг. Двамата пресякоха улицата възможно най-дискретно.

Кларк беше облечен като бизнесмен, ала рядко се бе чувствал по-гол. И той, и Динг нямаха дори сгъваемо джобно ножче. Въпреки че добре владееха боя с голи ръце, и двамата имаха достатъчно опит, за да предпочитат оръжия — по-добре да държиш противниците си на разстояние.

Късметът им се усмихна. В малкото фоайе на сградата нямаше никой, който да забележи присъствието им. Качиха се по стълбите. Вторият етаж, в дъното, от лявата страна.

Номури си беше свършил добре работата. Коридорът бе празен. Кларк водеше и бързо измина слабо осветеното пространство. Ключалката беше проста. След като Динг застана на пост, той извади шперцовете си и я преодоля, сетне бързо отвори вратата. Вече бяха вътре, когато осъзнаха, че мисията им е пълен провал.

Кимбърли Нортън беше мъртва. Тя лежеше на използвания за легло дюшек, облечена в обикновено кимоно, което се бе подвило точно под колената и разкриваше краката й. Следсмъртна синина започваше да обхваща долната част на тялото й, тъй като гравитацията изтегляше кръвта надолу. Скоро горната част на трупа щеше да придобие пепеляв цвят, а долната щеше да е кестенява. „Смъртта е толкова жестока“ — помисли си Джон. Не й стигаше, че ти открадва живота. Отнемаше и всичката красота, притежавана някога от жертвата. Тя е била хубава… Е, в това е въпросът, нали? Джон сравни тялото със снимката: бегло приличаше на по-малката му дъщеря, Патси. Подаде фотографията на Динг. Чудеше се дали младежът ще направи същата връзка.

— Тя е.

— Съгласен съм — отбеляза Чавес пресипнало. — Тя е… Мамка му! — довърши той тихо и се вгледа в лицето един дълъг миг, при което собствената му физиономия се разкриви от гняв.

„Ето, и той го забелязва“ — помисли си Кларк.

— Имаш ли фотоапарат?

— Да. — Динг измъкна компактно тридесет и пет милиметрово апаратче от джоба на панталоните си. — Да се правя на ченге ли?

— Точно така.

Кларк се наведе, за да огледа трупа. Бе обезсърчаващо. Той не беше патолог и макар да знаеше много за смъртта, трябваха му повече знания, за да го направи правилно. Ето… една вдлъбнатина във вената над стъпалото й. Не повече. Значи е взимала наркотици? Ако бе така, била е предпазлива наркоманка. Винаги е почиствала иглата и… Той огледа стаята. Ето. Шишенце със спирт, найлоново пликче с памучни тампони и пликче с пластмасови спринцовки.

— Не виждам други белези от игли.

— Те не винаги си личат, приятел — изтъкна Чавес.

Кларк въздъхна и като развърза кимоното, го разтвори. Отдолу тя не носеше нищо.

— Да им го начукам! — изруга Динг. Между бедрата й беше мокро.

— Не би могъл да кажеш по-неподходящо нещо — прошепна троснато Кларк. От много години насам сега бе най-близо до това да изпусне нервите си. — Направи тия снимки!

Динг не отговори. Апаратът проблесна и превъртя на следващата поза. Той запечата сцената, както би направил съдебен фотограф. После Кларк започна да оправя кимоното, за да върне на момичето, макар и без полза, малкото достойнство, което смъртта и хората не бяха успели да й отнемат.

— Чакай малко… Лявата ръка.

Кларк я проучи. Единият нокът бе счупен. Всички останали бяха средно дълги и равномерно лакирани с безцветен лак. Провери и другите. Под тях имаше нещо.

— Дали е одраскала някого? — попита Кларк.

— Да виждаш място, където се е одраскала сама?

— Не.

— Значи не е била сама, когато е станало. Огледай пак глезените й — настоя Динг.

На левия крак, този с дупчицата, в долната част на глезена откриха охлузвания, почти прикрити от засилващото се посиняване. Чавес направи последната си снимка.

— Така си и мислех.

— По-късно ми кажи защо. Да изчезваме — рече Джон и се изправи.

След по-малко от минута бяха излезли през задната врата, минали по криволичещата уличка и бяха отново на една оживена улица, където чакаха колата си.

— На косъм — отбеляза Чавес, докато полицейската кола спираше пред номер 18. С петнадесет секунди закъснение пристигна телевизионен екип.

— Не е ли страхотно? Те ще навържат всичко чисто и безпроблемно… Какво има, Динг?

— Има нещо гнило. Би трябвало да изглежда като взимане на свръхдоза, нали?

— Да, защо?

— Надрусаш ли се с много хероин, мой човек, край. Бум, и сбогом! В доброто старо време съм виждал човек, който умря така, изобщо не успя да измъкне иглата от ръката си, разбираш ли? Сърцето спира, дробовете спират и заминаваш. Не ставаш, за да оставиш спринцовката и после пак да си легнеш. И тези ожулвания по крака. Някой я е надрусал. Била е убита, Джон. А може би и изнасилена.

— Видях личните й вещи. Всичко е направено в САЩ. Хубава постановка. Приключват случая, обвиняват момичето и семейството й и дават на сънародниците си нагледен урок. — Кларк се огледа, когато колата спря зад ъгъла. — Имаш набито око, Динг.

— Благодаря, шефе. — Чавес отново се умълча и сега, като нямаше какво да прави, освен да обмисля нещата, ядът му растеше. — Знаеш ли, наистина ми се ще да се срещна с този тип.

— Няма да ти се случи.

Бе време за малко перверзно фантазиране:

— Зная, но някога бях нинджа, забрави ли? Може да стане наистина забавно, особено с голи ръце.

— Така само се чупят кости, най-често собствените.

— Бих искал да видя очите му, когато дойде моментът.

— Тогава сложи добър мерник на пушката си — посъветва го Кларк.

— Правилно — съгласи се Чавес. — Какъв трябва да е този човек, за да се измъкне след такова нещо, господин К?

— Извратен копелдак, Доминго. Срещал съм няколко такива.

Точно преди да се качат в колата, черните очи на Динг се втренчиха в Кларк.

— Може би ще се срещна с този лично, Джон. Съдбата обича да погажда номера. И то забавни.

— Къде е тя? — попита Номури, седнал зад волана.

— Карай — нареди му Кларк.

— Трябваше да чуете речта — рече Чет, подкара нагоре по улицата и се зачуди какво се беше объркало.

— Момичето е мъртво — съобщи Райън на президента само два часа по-късно, в един часа следобед вашингтонско време.

— От естествена смърт ли?

— Свръхдоза наркотици, вероятно инжектирани от другиго. Разполагат със снимки. Трябва да ги получим до тридесет и шест часа. Нашите момчета са се измъкнали точно навреме. Японската полиция се е появила доста бързо.

— Чакай малко. Да повторим. Ти твърдиш, че е убийство?

— Да, господин президент, така смятат хората ни.

— Имат ли достатъчно знания, за да направят такова заключение?

Райън зае мястото си и реши, че се налага да разясни.

— Да, сър, старшият ни служител знае някои неща по въпроса.

— Хубава формулировка — отбеляза сухо Дърлинг. — Не ми трябва да зная повече по случая, нали?

— Не, сър, засега няма причина.

— Гото ли е бил?

— Вероятно някой от хората му. Всъщност най-добрият показател ще бъде изявлението на полицията им. Ако нещо от онова, което ни кажат, е в разрез с това, което научихме от нашите хора, ще разберем, че някой е изкривил информацията. А хората, способни да уредят промени в полицейските доклади, не са толкова много. — Джак замълча за миг. — Сър, получих и друга, независима преценка за характера му. — Той се зае да повтори разказа на Крис Хънтър.

— Искаш да ми кажеш, че вярваш, че е поръчал убийството на това младо момиче и ще използва полицията си, за да го покрие? И вече си знаел, че обича такива неща? — Дърлинг почервеня. — Ти искаше да протегна на този мръсник маслиново клонче, а? Какво, по дяволите, ти става?

Джак си пое дълбоко въздух.

— Е, добре, господин президент, търсех си го. Въпросът е какво да правим сега?

Изражението на Дърлинг се промени.

— Не си го заслужил, извинявай.

— Наистина го заслужавам, господин Президент. Можех да наредя на Мери Пат да я измъкне преди известно време… ала не го направих — призна си Райън мрачно. — Не предвидих, че ще стане така.

— Никога не успяваме да предвидим нещата, Джак. А сега какво?

— Не можем да уведомим аташето ни в посолството, защото все още „не знаем“ за това, обаче смятам да подготвим ФБР, за да провери случая, след като ни информират официално. Мога да се обадя на Дан Мъри.

— Щатния наемник на Шоу ли?

Райън кимна.

— С Дан се знаем отдавна. Колкото до политическата страна, не съм сигурен. Току-що получихме текста на телевизионната му реч. Преди да го прочетете, трябва да знаете с какъв човек си имаме работа.

— Кажи ми, колко такива прости копелета управляват държави?

— Знаете го по-добре от мен, сър. — Той се замисли за момент. — Това не е съвсем лошо. Такива хора са слаби, господин президент. Обективно погледнато, страхливци. Ако трябва да имате врагове, по-добре е те да имат слабости.

„Той може да направи официално посещение — помисли си Дърлинг. — Може би ще се наложи да го настаним в «Блеър хаус», от другата страна на улицата. Ще дадем официална вечеря: ще влезем в Източния кабинет, ще изнесем красиви речи, ще вдигаме тостове и ще се здрависваме, сякаш сме първи приятелчета. По дяволите всичко това!“ Той взе папката с речта на Гото и й хвърли бегъл поглед.

— Този кучи син! „Америка ще трябва да разбере“, дрън-дрън!

— Гневът, господин президент, не е ефикасен начин за решаване на проблемите.

— Прав си — призна Дърлинг. Той помълча известно време, сетне се усмихна някак накриво. — Доколкото си спомням, ти си този, който се пали лесно.

Райън кимна.

— Да, сър, приписват ми такива неща.

— Е, това прави два големи проблема, с които трябва да се заемем след връщането си от Москва.

— Три, господин президент. Трябва да решим какво ще правим с Индия и Шри Ланка. — По изражението му разбра, че президентът си беше позволил да забрави това.

Дърлинг почти си бе позволил да забрави и друг проблем.

— Колко още ще трябва да чакам? — настоя госпожица Линдърс.

Мъри виждаше болката й дори по-ясно, отколкото я чуваше. Как да обясниш това на хората? Вече жертва на едно унизително престъпление, тя го изкара наяве и разкри душата си пред всякакви непознати. Развоят на събитията не беше забавен за никого, най-малко пък за нея. Мъри бе изкусен и опитен следовател. Знаеше как да утешава и да окуражава, как да притисне хората за информация. Той беше първият федерален агент, изслушал историята й и станал постепенно също толкова важна част от екипа, грижещ се за душевното й здраве, колкото доктор Голдън. След това бяха дошли други двама агенти, мъж и жена, които бяха по-тесни специалисти по такива случаи. След тях се появиха двама отделни психиатри, чиито кръстосани разпити неизбежно бяха донякъде враждебни, за да установят окончателно, че разказът й е верен до най-малката подробност, и същевременно да й покажат враждебността, с която щеше да се сблъска.

Мъри осъзна, че през това време Барбара Линдърс се превърна в по-голяма жертва от преди. Първоначално тя се е подготвяла да се разкрие пред Кларис, после, за да направи същото пред него, а сетне отново и отново. Сега я очакваше най-страшното изпитание, тъй като някои от членовете на юридическата комисия бяха съюзници на Ед Килти, а други щяха да вземат присърце задачата да разпънат свидетелката — или за да се докарат пред камерите, или за да демонстрират своята безпристрастност и професионализма си като адвокати. Барбара го знаеше. Мъри сам я беше превел през очакваните мъки, като дори я обсипа с най-ужасните въпроси, винаги предхождани от възможно най-внимателни встъпления от сорта на: „Едно от нещата, които могат да те попитат, е…“

Това си каза тежката дума. Барбара (сега бяха твърде близки, за да мисли за нея като за госпожица Линдърс) показа всичката смелост, която може да се очаква от жертва на престъпление, и дори повече. Куражът обаче не е нещо, което можеш да черпиш от въздуха. Той беше като банкова сметка. Можеш да теглиш само до един момент, след което е нужно да спреш и с времето да направиш нови вложения. Самото чакане, незнанието кога ще трябва да седне в залата на комисията и направи встъпителното си изявление пред ярките телевизионни прожектори, сигурността, че ще се наложи да разкрие душата си пред целия свят… Все едно крадец влизаше в банката нощ подир нощ, за да й открадне насъбраната с много труд вътрешна решителност.

За Мъри положението бе достатъчно трудно. Подготви случая си, имаше на разположение прокурор, но той бе най-близък с нея. Каза си, че е именно негова задача да покаже на тази дама, че мъжете не са като Ед Килти, че един мъж може да е също толкова отвратен от такива постъпки, колкото жените. Той беше нейният странстващ рицар. Опозоряването и окончателното затваряне на този престъпник сега бе дори повече негова цел в живота, отколкото нейна.

— Барб, не бива да се отчайваш, дете. Ще пипнем това копеле, ала не можем да го сторим както трябва, без… — Той оформяше думите и влагаше в тях убеждение, каквото не чувстваше. Откога политиката се намесваше в криминален случай? Законът бе нарушен. Разполагаха със свидетели, с физически доказателства, но сега въртяха на празен ход, което нараняваше тази жертва не по-малко от който и да е адвокат на защитата.

— Проточва се прекалено дълго!

— Още две седмици, може би три, и започваме действие, Барб.

— Слушай, зная, че нещо става. Да не мислиш, че съм глупава? Той вече не излиза да изнася речи, да открива мостове и тем подобни, нали така? Някой му е казал и сега гради защитата си, нали?

— Според мен това, което става, е, че президентът нарочно го държи изкъсо, така че когато бомбата избухне, той да не може да намери опора в голямата си обществена репутация при защитата. Президентът е на наша страна, Барб. Аз лично го запознах със случая и той заяви: „Престъпникът си е престъпник“, точно както и трябва.

Тя вдигна поглед и срещна неговия. Очите й бяха влажни и отчаяни.

— Сломена съм, Дан.

— Не, Барб, не си — излъга Мъри. — Ти си една издръжлива, умна и смела дама. Ще минеш през това. Той е този, който ще бъде сломен. — Даниел Мъри, помощник на заместник-директора на Федералното бюро за разследване, протегна ръка през масата. Барбара Линдърс я пое, стисна я, както дете би направило с ръката на баща си, налагайки си да вярва и да запази доверието си, и него го хвана срам, че тя плащаше такава цена, понеже президентът на САЩ трябваше да подчини един криминален случай на политически въпрос. Може би всичко имаше смисъл за великото устройство на нещата, но за едно ченге това устройство обикновено се свеждаше до едно престъпление и една жертва.

16.

ПОЛЕЗНИ ТОВАРИ

За последната крачка при въоръжаването на ракетоносителите H-11/SS-19 непременно трябваше да се изчака официално нареждане от министър-председателя на нацията. В известно отношение окончателната развръзка бе донякъде разочароваща. Отначало се надяваха да поставят пълен комплект с бойни глави, поне по шест на върха на всяка ракета, обаче този ход би означавал да изпитат държащото главите приспособление на крайната степен в полет, а това беше прекалено опасно. Хората с власт решиха, че поверителното естество на проекта е далеч по-важно от броя на бойните глави. А и винаги можеха да го коригират впоследствие. Именно поради тази причина умишлено оставиха горния край на руската конструкция непокътнат, като засега общо десет бойни глави от по един мегатон трябваше да стигнат.

Един по един отделните силози бяха отворени от поддържащия екип и едно по едно гигантските атмосферо-устойчиви тела бяха вдигнати от открития вагон, поставени на място и сетне обвити с аеродинамичните им покрития. Руският модел отново отговори много добре на целите им. Всяка такава операция отне малко повече от час, което позволи цялата процедура да бъде приключена само за една нощ от двадесетчленния екип. Силозите бяха запечатани наново и ето, че стана факт: сега страната им беше ядрена сила.

— Удивително! — отбеляза Гото.

— Всъщност е много просто — отвърна Ямата. — Правителството финансира производството и изпитването на „ракетоносците“ като част от космическата ни програма. Плутоният дойде от реакторния комплекс в Монжу. Проектирането и изработването на бойните глави беше детска игра. Щом някакви араби могат да направят една груба бойна глава в пустиня в Ливан, каква трудност може да представлява то за нашите техници? — Фактически с изключение на производството на бойните глави по един или друг начин всичко беше субсидирано от правителството и Ямата не се съмняваше, че неофициалният консорциум, дал пари за последното, също щеше да получи компенсация. Не бяха ли направили всичко за родината си? — Веднага ще започнем обучаване на персонала от Отбранителните войски, за да заместят нашите хора… щом ни го предоставите, Гото-сан.

— Ами американците и руснаците…

Ямата се изсмя.

— Те са останали с по една ракета, а и тя ще бъде взривена официално тази седмица, както всички ще видим по телевизията. Както знаете, ракетоносните им подводници бяха разглобени. Вече всичките им ракети „Трайдънт“ изчезнаха, а подводниците очакват в колона демонтирането си. Само десетте функциониращи междуконтинентални балистични ракети ни дават подчертано стратегическо предимство.

— Ами ако се опитат да направят още?

— Не могат… Поне не много лесно — поправи се той. — Производствените конвейери са закрити и съгласно договора всички съоръжения са унищожени под международен контрол. Да започнат отначало би отнело месеци, а и ние ще разберем съвсем бързо. Следващата ни важна крачка е стартирането на голяма корабостроителна програма, — за която корабостроителниците на Ямата бяха готови, — така че първенството ни в западния Тих океан ще бъде неопровержимо. За момента, с малко късмет и помощ от нашите приятели, имаме достатъчно, за да стигнем до добър край. Преди да могат да ни хвърлят ръкавицата, стратегическите ни позиции ще са се подобрили дотолкова, че ще се наложи те да ги приемат и да се отнасят с нас като с равни.

— Значи трябва сега да дам заповедта?

— Да, господин премиер — отговори Ямата, обяснявайки му за пореден път служебните му функции.

Гото потри ръце и заби поглед в натруфеното си, чисто ново бюро. Винаги слаб човек, той не бързаше с решението:

— Вярно ли е, че моята Кимба е била наркоманка?

Ямата кимна сериозно, като вътрешно беснееше.

— Колко тъжно, нали? Началникът на собствената ми охрана, Канеда, я намерил мъртва и повикал полицията. Изглежда, е била много предпазлива, но не достатъчно.

Гото тихо въздъхна.

— Глупаво дете. Знаеш ли, баща й е полицай. Много суров човек според нея. Той не я е разбирал за разлика от мен. Беше добър и нежен дух. От нея щеше да стане добра гейша.

„Удивително как хората се преобразяват след смъртта“ — помисли си равнодушно Ямата. Онова глупаво, безсрамно момиче се бе изправило срещу родителите си в опит сама да си проправи път в света, за да открие накрая, че светът не търпи неподготвените. Ала понеже е била способна да дари Гото с илюзията, че той е мъж, сега тя ставаше добър и нежен дух.

— Гото-сан, можем ли да позволим съдбата на нацията ни да се решава от такива хора?

— Не. — Новият министър-председател вдигна телефона. Трябваше да провери за точния номер върху един лист на бюрото си. — Изкачете планината Ниитака — рече той, когато връзката се осъществи, и така повтори една заповед, дадена преди повече от петдесет години.

В много отношения самолетът беше уникален, но иначе бе съвсем обикновен. Всъщност VC-25B беше военновъздушната версия на почитания „Боинг“ 747. С тридесетгодишна история след проектирането му и все още в серийно производство в завода край Сиатъл, самолетът бе боядисан в цветове, избрани от политически назначен декоратор, за да създаде подходящо впечатление пред другите страни, каквото и да значеше това. Застанал самотен на бетонната площадка, той беше заобиколен от униформена охрана „с пълномощия“, казано със сухата терминология на Пентагона, да използват автоматите си Ml6 много по-охотно, отколкото униформените пазачи на повечето федерални обекти. Просто по-учтив начин да се каже: „Първо стреляй и после питай.“

Нямаше ескалатор. Хората трябваше да се качват в самолета по стълби, също като през петдесетте, но все пак имаше метален детектор и човек трябваше да предаде багажа си, този път на служители от военновъздушните сили и тайните служби, които преглеждаха всичко с рентген и отваряха голяма част от нещата за очна проверка.

— Надявам се, че си оставила всичкото си секси-бельо у дома — подметна Джак със сподавен смях, докато вдигаше последната чанта на гишето.

— Ще разбереш, когато стигнем в Москва — отвърна професор Райън с дяволито намигване. Това бе първото й официално пътуване и всичко на военновъздушната база „Андрюс“ беше ново за нея.

— Здравейте, доктор Райън! Най-после се срещаме. — Хелън д’Агустино се приближи и протегна ръка.

— Кати, това е най-красивият телохранител в света — представи Джак тайната агентка на жена си.

— Не можах да дойда на последната официална вечеря — обясни Кати. — Имаше семинар в Харвард.

— Е, това пътуване сигурно ще е много вълнуващо — каза Хелън и се отдалечи любезно, за да се върне към задълженията си.

„Не колкото последното ми пътуване“ — помисли си Джак, като си спомни още една история, която не можеше да разкаже на никого.

— Къде си държи пистолета? — поинтересува се Кати.

— Никога не съм я претърсвал точно за него, скъпа — отговори той и също й намигна.

— Качваме ли се вече на самолета?

— Мога да се кача, когато си поискам — рече съпругът й. — Смятай ме за важна личност. — Реши, че е най-добре да се качат рано и да я разведе, затова я поведе към вратата. Проектиран за повече от триста пътници в невоенното си въплъщение, личният самолет 747 на президента (естествено, имаше и резервен) беше пригоден да приеме една трета от това число с великолепен комфорт. Джак първо показа на жена си местата им, като поясни, че обществената йерархия е съвсем очевидна. Колкото по-напред, толкова по-важна клечка. Помещението на президента бе на носа, където две канапета можеха да се разпъват като легла. Семейство Райън и семейство Ван Дам щяха да са в следващия сектор, на около шест метра по-назад; там можеха да седнат осем човека, ала в този случай бяха само пет. Към тях щеше да се присъедини президентският директор по комуникациите — изтормозената и обикновено френетична бивша телевизионна шефка Тиш Браун, развела се наскоро. Второстепенните членове на екипажа бяха наредени отзад в низходящ ред, докато се стигне до медиите, считани за най-маловажни.

— Това кухнята ли е? — попита Кати.

— Бордовата кухня — поправи я Джак. Тя впечатляваше, както и ястията, които се приготвяха тук; по-точно се готвеха с пресни продукти, а не се претопляха както в пътническите самолети.

— По-голяма е от нашата! — възкликна тя за удоволствие на главния готвач, старши сержант от ВВС.

— Не съвсем, обаче главният готвач е по-добър. Нали, сержант?

— Сега ще се обърна с гръб и можете да го цапардосате, мадам. Няма да ви издам.

Кати само се засмя на подигравателната забележка.

— Защо той не е горе в салона?

— Там почти всичко е в комуникационни механизми. Президентът обича да се размотава горе и да говори с екипажа, но там спят предимно „жички“.

— „Жички“ ли?

— Свързочници — обясни Джак и отведе жена си обратно до местата им. Седалките бяха от необработена кожа, изключително широки и меки, с наскоро прибавени подвижни телевизионни монитори, лични телефони и други екстри, на които Кати започна да прави списък, чак до президентския печат на токите на коланите.

— Сега вече зная какво означава наистина първа класа.

— Все пак полетът си остава единадесет часа, мила — отбеляза Райън и се намести, докато още хора се качваха на борда. С малко късмет щеше да спи през по-голямата част от пътя.

Предаваното по телевизията изявление на президента преди отпътуването вървеше шаблонно. Микрофонът винаги се разполагаше така, че самолет номер едно да се извисява на фона, за да напомня на всички кой говори. Рой Нютън следеше най-вече за времето. Такива изявления никога не представляваха кой знае какво и само Си-Спан ги предаваше изобщо, въпреки че информационните мрежи винаги присъстваха с камери, в случай че самолетът вземеше да избухне при излитането. Като приключи с коментарите си, Дърлинг пое ръката на жена си Ан и се отправи към стълбите, където един сержант му отдаде чест. На вратата президентът и първата дама се обърнаха и помахаха за последен път, сякаш вече вървеше предизборната кампания (това пътуване наистина бе част от този почти непрекъснат процес), сетне влязоха вътре. Си-Спан се включи отново от Долната камара, където различни незначителни конгресмени изнасяха кратки речи по специални указания. Нютън знаеше, че президентът ще бъде във въздуха единадесет часа: повече, отколкото му беше нужно.

Време бе да се захваща за работа.

Докато подреждаше бележките, си помисли, че древната поговорка е съвсем вярна. Ако го знае повече от един човек, не е никаква тайна. Още по-малко, ако знаеш част от тайната и същевременно ти е известно кой знае останалото, защото тогава можете да седнете на вечеря, ти ще се преструваш, че знаеш, другият човек ще си мисли, че ти е известно всичко, и тогава ще ти разкаже онова, което не си научил още. Подходящи усмивки, кимвания, мърморения и няколко внимателно подбрани думи ще накарат източника ти да не млъква, докато всичко не излезе на бял свят. Нютън предполагаше, че при шпионите не е много по-различно. Вероятно от него би станало добър агент, ала заплатата не беше по-добра от тази, която получаваше за работата си в Конгреса (всъщност дори бе по-лоша), а той отдавна реши да посвети таланта си на нещо, от което може да си докара прилични пари.

Останалата част от играта беше много по-лесна. Трябваше да избереш подходящия човек, на когото да предадеш информацията, а този избор направи само при внимателно прочитане на местните вестници. Всеки репортер си имаше гореща тема, нещо, към което изпитва наистина пламенен интерес, и затова журналистите бяха хора като всички други. Ако знаеш кое копче да натиснеш, можеш да манипулираш всеки. „Колко жалко, че не се получи съвсем с хората от моя район“ — помисли си Нютън, като вдигна слушалката и набра номера.

— Тук Либи Холцман.

— Здрасти, Либи, обажда се Рой. Как вървят нещата?

— Малко бавно — призна си тя, като се чудеше дали съпругът й Боб ще извлече полза от пътуването до Москва с президентския екип.

— Какво ще кажеш за вечеря? — Той знаеше, че съпругът й е заминал.

— Защо? — поинересува се тя. Знаеше, че не става дума за флирт или някаква подобна глупост. Нютън бе истински играч и обикновено имаше какво да каже.

— Няма да ти загубя времето — обеща той. — Клуб „Джоуки“, седем и половина.

— Ще бъда там.

Нютън се усмихна. Играеше честно, нали? Загуби мястото си в Конгреса поради обвинение в злоупотреба с властта. Не беше толкова тежко, за да заслужи съдебно преследване (някой друг използва властта си за това), ала се оказа достатъчно да убеди 50,7 процента от гласоподавателите в тази година на маловажни избори, че на някой друг трябва да се даде възможност да ги представя. Помисли си, че в една година с президентски избори почти със сигурност щеше да се добере до победа, но загубиш ли веднъж конгресменското си място, почти никога не можеш да си го върнеш:

Можеше да бъде много по-зле. Животът му не бе толкова лош, нали? Запази си къщата, децата му останаха в същото училище, след това ги изпрати в добри колежи, запази си членството в същия местен клуб. Просто сега имаше друг избирателен район, нямаше етични норми, с които да се затормозва (не че някога го бяха тормозили), и безспорно заплащането бе много по-добро.

ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН се ръководеше чрез компютърно-сателитна връзка, всъщност три такива. Японският флот препращаше всичките данни до оперативния флотски център в Йокохама. Американският флот пък ги пращаше до оперативния център в Пърл Харбър. Двата щаба използваха трета връзка, за да обменят своите картини. Посредниците на двете места, които следяха резултата от учението, по този начин имаха достъп до всичко, но не и отделните командири на флотилии. Целта на играта бе и двете страни да получат реалистична бойна подготовка, поради което маменето не се поощряваше. „Маменето“, разбира се, беше както чуждо понятие, така и неразделна част от воденето на война.

Различните командири от тихоокеанския флот — адмирали, отговарящи за морските, въздушните, подводните и обслужващите военни части — наблюдаваха от столовете си развоя на играта, като всеки се питаше как ще се представят подчинените му.

— Сато не е глупак, нали? — отбеляза капитан първи ранг Чембърс.

— Момчето направи някои красиви ходове — изказа мнение доктор Джоунс. Висшестоящ предприемач със свое разрешително за „специален достъп“, той бе допуснат в центъра след одобрението на Манкузо. — Обаче това няма да му помогне на север.

— Нима? — Командирът на тихоокеанските подводници се извърна и се усмихна. — Знаеш нещо, което аз не знам ли?

— Сонарните отделения на „Шарлот“ и „Ашвил“ са дяволски добри, капитане. Моите хора работиха с тях при Инсталирането на новия радарен софтуер, спомняте ли си?

— Командирите също не са лоши — изтъкна Манкузо.

Джоунс кимна в съгласие.

— Адски сте прав, сър. Те знаят как да слушат, точно както и вие знаехте.

— Господи! — промълви Чембърс, докато гледаше новите пагони с четири пръстена и си представяше, че може да почувства прибавената тежест. — Адмирале, някога запитвали ли сте се как бихме се справили без нашия Джоунси?

— Не забравяй, че разполагахме с Лавал — рече Манкузо.

— Синът на Френчи е главен сонарен оператор на „Ашвил“, господин Чембърс. — За Джоунс Манкузо винаги щеше да си остане капитан, а Чембърс — лейтенант. И двамата нямаха нищо против. Това бе едно от правилата във флота, което сплотяваше офицери и (в случая бивши) старшини.

— Не знаех — призна Барт.

— Отскоро е на борда й. Преди беше на „Тенеси“. Много будно момче, взе първа степен само за три години.

— По-бързо от теб! — забеляза Чембърс. — Толкова ли е добър?

— Несъмнено. Опитвам се да го привлека в бизнеса си. Ожени се миналата година, чака дете. Сигурно няма да е толкова трудно да го подкупя за цивилния живот.

— Хиляди благодарности, Джоунси — изръмжа Манкузо. — Би трябвало да те изритам оттук.

— Стига де, капитане. Кога за последен път сме се събирали, за да се позабавляваме истински? — Освен това новият софтуер на Джоунс за преследване на китове бе включен към онова, което остана от тихоокеанската сонарна наблюдателна система. — Крайно време е за обновление.

Фактът, че двете страни имаха наблюдатели в противниковия център, създаваше известни усложнения, най-вече защото и в двата случая имаше резерви и възможности, които, строго погледнато, не бяха общо достояние. В случая засечените от сонарната наблюдателна система следи, които можеше да бъдат или да не бъдат от японските подводни сили северозападно от Куре, бяха всъщност по-добри, отколкото изглеждаха на главното картографско табло. Истинските графики бяха предоставени на Манкузо и Чембърс. Всяка страна разполагаше с две подводници. Американските не се виждаха на мониторите, ала японските подводници използваха конвенционална енергия и се налагаше да се издигат периодично на дълбочина, от която да изкарват шнорхеловата тръба, за да поддържат дизеловите си двигатели и да презареждат акумулаторите. Макар че японските подводници имаха своя версия на маскировъчните американски системи „Преъри маскър“, новият софтуер на Джоунс допринесе много за превъзмогването на тази контрамярка. Манкузо и останалите се оттеглиха в залата за навигация на тихоокеанските подводници, за да проучат последните данни.

— Добре, Джоунси, кажи ми какво виждаш — нареди Манкузо, като гледаше разпечатките от подводните хидрофони, замърсяващи дъното на Тихия океан.

Данните излизаха както електронно на нещо като телевизионни монитори, така и на онзи вид нагъната принтерна хартия, използвана някога за компютърни разпечатки на по-подробни анализи. За настоящата цел последните бяха за предпочитане и ги получаваха в два екземпляра. Единият вече бе означен от океанографските специалисти от местния клон на сонарната наблюдателна система. За да бъде анализът напълно обективен и за да провери дали Джоунс все още знае как стават тези неща, Манкузо държеше отделно вече анализирания от хората му екземпляр.

Още недостигнал четиридесетте, Джоунс вече имаше бели косми сред гъстата си черна коса, въпреки че сега дъвчеше дъвка, вместо да пуши. Манкузо забеляза, че още не е загубил енергичността си. Доктор Рон Джоунс прелистваше страниците като счетоводител по следите на злоупотреба, а пръстът му следеше вертикалните колонки, в които бяха записани честотите.

— Приемаме, че ще излизат за въздух на всеки осем часа, нали? — попита той.

— Така е най-умно, за да поддържат акумулаторите си напълно заредени — съгласи се Чембърс.

— По кое време се водят? — поинтересува се Джоунс. По принцип американските подводници в открито море настройваха часовниците си по гринуичко средно време, наскоро сменено с „време по гринуичкия меридиан“ след намаляването на Кралските военноморски сили, чиято мощ някога позволяваше първият меридиан да се определя от британците.

— Предполагам, по токийско — отговори Манкузо. — Тоест с пет часа назад.

— Значи започваме да търсим траектории в среднощните и вечерните часове по тяхно време. — Имаше пет широки, нагънати на хармоника листа. Джоунс преглеждаше по един наведнъж, като проверяваше отбелязаното време в полетата. Отне му десет минути.

— Тук има една, тук още една. Тези две са възможни контакти. Това също е една възможност, но не ми се вярва. Ще заложа на тази… и на тази тук като за начало. — Прокара пръсти по привидно произволни пунктирани линии.

— Уоли?

Чембърс се обърна към другата маса и прелисти обработените екземпляри на нужните часови интервали.

— Джоунси, факир такъв! — промълви той. На екипа от опитни техници, експерти до един, им отне повече от два часа да сторят това, което Джоунс постигна за няколко минути пред отново невярващите им погледи.

Цивилният предприемач измъкна кутийка кока-кола от близкия хладилник и я отвори.

— Господа — рече той, — кой е шампионът на всички времена?

Разбира се, това беше само част от задачата. Разпечатките даваха просто ориентировъчните координати на съмнителен източник на шум, ала имаше няколко дънни групи от сонарната наблюдателна система и разделянето на триъгълници вече бе направено, което свеждаше основните точки за измерване до радиус от десет-петнадесет морски мили. Дори след внесените от Джоунс подобрения в системата пак оставаше немалко океан за претърсване.

Телефонът иззвъня. Обаждаше се главнокомандващият на тихоокеанския флот. Манкузо отговори на обаждането и препоръча „Шарлот“ и „Ашвил“ да бъдат насочени към подозрителните зони. Джоунс проследи разговора и кимна одобрително.

— Виждате ли какво имам предвид, капитане? Винаги сте знаели как да слушате.

Мъри беше излязъл, за да обсъди няколко бюджетни въпроса с помощника на отговорния директор на вашингтонския оперативен клон, и следователно пропусна телефонното обаждане. Строго секретното съобщение от Белия дом бе пъхнато в безопасните папки, след което секретарката му беше повикана да прибере някакво болно дете от училище. В резултат на това написаното на ръка от Райън послание се забави безотговорно, преди да достигне до него.

— Онова момиче, Нортън — каза той с влизането си в кабинета на директора Шоу.

— Нещо лошо ли?

— Мъртва е — отвърна Мъри и му подаде листа. Шоу го прегледа набързо.

— Мамка му! — прошепна директорът на ФБР. — Имала ли е досие за използване на наркотици?

— Не, доколкото си спомням.

— Съобщението от Токио?

— Още не съм се чул с официалното ни аташе. Часът не е подходящ, Бил.

Шоу кимна. Оформилата му се мисъл бе прозрачна:

„Попитай някой агент от ФБР за случая, с който се фука, и винаги се оказва отвличане.“ Всъщност Бюрото така си извоюва име през тридесетте. Законът „Линдберг“ упълномощи ФБР да сътрудничи на всички местни полицейски власти, ако съществуваше вероятност жертвата да е била прехвърлена през границата на щата. Само поради тази вероятност (а жертвите рядко се пренасяха толкова надалеч) цялата тежест и власт на водещата в Америка изпълнителна институция връхлиташе дадения случай като глутница изгладнели вълци. Истинската задача бе винаги една и съща: да върнат жертвата жива и тогава резултатите бяха отлични. Второстепенната цел беше да задържат, да повдигнат обвинение и да осъдят въпросните субекти, а тук статистиката бе още по-добра. Още не знаеха дали Кимбърли Нортън е била отвлечена. Знаеха обаче, че ще се прибере у дома мъртва. Само този факт означаваше професионален провал за всеки агент на ФБР.

— Баща й е ченге.

— Не съм забравил, Дан.

— Ще ми се да отида там и да го обсъдя с О’Кийф. — Първо, защото капитан Нортън заслужаваше да го научи от други полицаи, а не от медиите. Второ, понеже ченгетата, поели случая, трябваше да признаят неуспеха си пред него. И, трето, така Мъри лично щеше да хвърли поглед на доклада по случая, за да се увери, че всичко, което е можело да се направи, е било сторено.

— Вероятно мога да ти отпусна ден-два — отговори Шоу. — Така или иначе случаят „Линдърс“ ще почака, докато президентът се върне. Добре, стягай си багажа.

— Тук е по-хубаво от „Конкорд“! — изпадна във възторг Кати пред ефрейторката от ВВС, сервираща вечерята. Съпругът й едва не се разсмя. Не се случваше често очите на Каролайн Райън да се разширят толкова, но пък той отдавна бе свикнал с такова обслужване, а и храната несъмнено беше по-добра от онази, която тя обикновено ядеше в столовата на болницата „Хопкинс“. Също така там чиниите нямаха златен ръб: една от причините, поради които на самолет номер едно на военновъздушните сили имаше толкова много дребни кражби.

— Вино за дамата? — Райън вдигна бутилката руско шардоне и й наля, докато му сервираха ястието.

— Нали разбирате, ние не пием вино в нормални условия — обърна се тя леко притеснено към ефрейторката.

— Всеки се чувства така първия път, доктор Райън. Ако се нуждаете от нещо, звъннете ми, моля ви. — Тя се отправи обратно към бордовата кухня.

— Виждаш ли, Кати, казах ти да не се отделяш от мен.

— А аз се чудех как си свикнал с летенето — подметна тя, докато опитваше броколите. — Пресни са.

— Екипажът също е много добър. — Той посочи чашите с вино. Нямаше и следа от вълнички.

— Заплатата им не е кой знае каква — обади се Арни ван Дам от другата страна на отделението, — ала страничните доходи не са толкова лоши.

— Пушената сьомга си я бива.

— Главният ни готвач открадна рецептата от клуб „Джоуки“. Най-хубавата червена сьомга по френски в града — поясни Ван Дам. — Струва ми се, че трябваше да даде рецептата за картофената си супа в замяна. Добра сделка — прецени той.

— Коричката е точно както трябва, нали?

Един от малкото наистина отлични вашингтонски ресторанти, клуб „Джоуки“, се намираше на партера на хотел „Риц Карлтън“ на авеню „Масачузетс“. Тихо и слабо осветено заведение, години наред то беше място за един вид вечери на „властта“.

„Всичката храна тук е хубава — помисли си Либи Холцман, — особено когато някой друг плаща.“ Изминалият час бе посветен на всякакви незначителни разговори, обичайното обменяне на информация и клюки, което във Вашингтон бе дори по-важно, отколкото в повечето американски градове. Това вече приключи. Сервираха им виното, салатите бяха прибрани и основното ястие стоеше на масата.

— Е, Рой, каква е голямата новина?

— Ед Килти. — Нютън вдигна поглед, за да наблюдава очите й.

— Не ми казвай, че жената на този мръсник най-после ще го напусне.

— В действителност вероятно той ще бъде този, който ще напусне.

— Коя е нещастната кукла? — попита госпожа Холцман с кисела усмивка.

— Не е, каквото си мислиш, Либи. Ед си отива. — На човек винаги му се искаше да ги накара да чакат.

— Рой, вече е осем и половина — изясни позицията си Либи.

— ФБР разследва един случай с Килти. Изнасилване. Всъщност повече от едно. Една от жертвите се е самоубила.

— Лиса Беринджър ли? — Самоубийството й така и не получи задоволително обяснение.

— Тя е оставила писмо. Сега то е във ФБР. Разполагат също с няколко други жени, готови да свидетелстват.

— Леле! — позволи си да възкликне Либи Холцман. Тя остави вилицата си. — Колко сериозно е всичко?

— Човекът, поел делото, е Дан Мъри, личното ловджийско куче на Шоу.

— Познавам Дан. Зная също, че той не би се разприказвал. — Рядко се случваше агент на ФБР да обсъжда доказателствени материали по криминално разследване, камо ли когато не са представени пред съда. Причина за такова изтичане на информация почти винаги беше някой адвокат или съдебен чиновник. — Той не само следва сляпо правилата… Той ги е написал. — Това бе самата истина. Мъри помогна за съставянето на много от официалните процедури на Бюрото.

— Може и да го направи, само този път.

— Защо, Рой?

— Защото Дърлинг задържа нещата. Смята, че Килти му е нужен, за да се чува думата му на Хълма. Забелязала ли си, че Еди се застоява много в Белия дом напоследък? Дърлинг му е изпял всичко, за да може той да стегне защитата си. Поне така чувам — рече Нютън, за да се подсигури. — Не изглежда в неговия стил, нали?

— Възпрепятстване на правосъдието?

— Това е техническият термин, Либи. Формално погледнато, хм, не съм убеден, че е напълно законно. — Сега кукичката бе хвърлена навътре във водата и червеят се извиваше много апетитно.

— Ами ако го е задържал просто за да не се конкурира с търговския декрет? — Рибата го оглеждаше, ала се питаше какво е лъскавото нещо с шиповете зад червея…

— Историята започва доста по-отдавна, Либи. Казват, че са го прикривали доста време. Но от това става страхотно извинение, нали? — Все пак беше много съблазнителен червей.

— Ако човек смята, че политиката има предимство пред едно сексуално престъпление. Много ли е сериозен случаят?

— Ако се стигне до съда, Ед Килти ще излежава присъда във федерален затвор.

— Толкова ли е сериозно? — Божичко, какъв сочен и тлъст червей!

— Както сама каза, Мъри е добро ченге.

— Кой ще е адвокатът по делото?

— Ан Купър. Тя работи по цял ден над това от седмици. — Наистина, дяволски хубав червей. Онова бодливо и лъскаво нещо съвсем не беше толкова опасно, нали?

Нютън извади един плик от джоба си и го сложи на покривката.

— Имена, телефонни номера, подробности, обаче не си ги получила от мен. Ясно? — Червеят като че ли танцуваше във водата и вече не се забелязваше, че в действителност кукичката го движеше.

— Ами ако не мога да докажа нищо?

— Тогава няма никакъв случай, източниците ми грешат, а аз се надявам, че вечерята ти е харесала. — Разбира се, червеят можеше просто да си отиде.

— Защо, Рой? Защо ми предлагаш историята? — Въртеше ли се, въртеше. Но как изобщо се озова този червей тук?

— Никога не съм харесвал този тип. Знаеш го. Спречкахме се за два големи законопроекта за напояване, а и той унищожи отбранителен проект за моя щат. Искаш наистина да разбереш защо? И аз имам дъщери, Либи. Едната е в горните курсове в университета на Пенсилвания. Другата току-що започва в юридическия факултет на Чикагския университет. И двете искат да тръгнат по стъпките на татко си и не желая момичетата ми да допълнят персонала на Хълма, когато там се навъртат копелета като Ед Килти. — На кого изобщо му пукаше как червеят се е озовал във водата?

С многозначително кимване Либи Холцман взе плика. Той изчезна в чантичката й, без да бъде отварян. Удивително, как никога не забелязваха кукичката, преди да е станало прекалено късно. Понякога дори тогава не я виждаха. Келнерът се разочарова, когато двамата му клиенти преминаха към менюто с десерти и се спряха само на по едно бързо еспресо, преди да платят сметката.

— Ало?

— Барбара Линдърс? — попита женски глас.

— Да. Кой се обажда?

— Либи Холцман от „Вашингтон пост“. Живея на няколко пресечки от вас. Бих искала да зная мога ли да дойда и да си поговорим за някои неща.

— Какви неща?

— За Ед Килти и за това защо са решили да не повдигат съдебно разследване.

— Какво са направили?

— Така чухме — каза й гласът.

— Чакайте малко. Те ме предупредиха за нещо такова — рече Линдърс подозрително, с което вече издаде част от тайната.

— Те винаги те предупреждават за нещо, обикновено не за каквото трябва. Спомняте ли си, аз съм тази, която миналата година написа статията за конгресмена Грант и онези гнусни неща, които ставаха в служебния му кабинет? Отново аз разобличих онзи мръсник, заместник-министъра на вътрешните работи. Следя отблизо такива случаи, Барбара — обясни й гласът сестрински. Беше вярно. Либи Холцман почти си бе заплюла наградата „Пулицър“ за отразяване на политически случаи със сексуално насилие.

— Откъде да зная, че наистина сте вие?

— Виждали сте ме по телевизията, нали? Поканете ме и ще видите. Мога да дойда за пет минути.

— Ще се обадя на господин Мъри.

— Хубаво. Хайде, обадете му се, но ми обещайте едно.

— Какво?

— Ако той ви изтъкне същата причина, поради която те не правят нищо, нека поговорим. — Гласът направи пауза. — Всъщност какво ще кажете все пак да се отбия веднага? Ако Дан ви каже каквото трябва, можем просто да изпием по едно кафе и да оставим интервюто за по-късно. Става ли?

— Ами… струва ми се, че става. Сега трябва да се обадя на господин Мъри. — Барбара Линдърс затвори и набра друг номер по памет.

— Здравейте, аз съм Дан…

— Господин Мъри! — рече Барбара настоятелно, а вярата й в света вече бе силно разклатена.

— … а аз съм Лиз — обади се друг глас, очевидно на запис. — Не можем да отговорим на обаждането в момента… — казаха двата гласа в хор.

— Къде си, когато имам нужда от теб? — запита госпожица Линдърс телефонния секретар и затвори с отчаяна ярост, преди веселият запис да стигне до пронизителния сигнал. Възможно ли беше? Можеше ли да е вярно?

„Тук е Вашингтон — проговори опитът й. — Всичко е възможно.“

Барбара Линдърс огледа стаята. Живееше във Вашингтон от единадесет години. С какво можеше да се похвали? Апартамент с една спалня и репродукции по стената. Хубава мебелировка, която тя използваше сама. Спомени, заплашващи разсъдъка й. Беше толкова самотна, така дяволски сама с тях, че трябваше да ги забрави, да ги изкара на бял свят и да отмъсти на мъжа, съсипал така живота й. А сега и това щеше да й бъде отказано. Възможно ли бе? Най-много я плашеше фактът, че Лиса се е чувствала точно така. Знаеше го от писмото, което запази и фотокопие от което все още стоеше в кутийката за бижута на бюрото й. Задържа го както за спомен от най-добрата си приятелка, така и за да си напомня да не изпада в толкова опасно отчаяние като онова на Лиса. Прочитането на писмото преди няколко месеца я убеди да се разкрие пред гинеколога си, който на свой ред я насочи към Кларис Голдън и така започна процесът, отвел я… Докъде? Тогава на вратата се звънна и Барбара отиде да отвори.

— Здрасти! Познахте ли ме? — Въпросът бе придружен от топла и състрадателна усмивка. Либи Холцман беше висока жена с гъста, черна като абанос коса, обгръщаща едно бледо лице с топли кафяви очи.

— Моля, влезте — рече Барбара и отстъпи от вратата.

— Обадихте ли се на Дан?

— Нямаше го вкъщи… или просто е оставил секретаря включен — размишляваше тя. — Познавате ли го?

— О, да. Дан е стар мой познат. — Либи се отправи към канапето.

— Мога ли да му вярвам? Искам да кажа, истински.

— Честно ли? — Холцман замълча. — Да. Ако ръководеше случая сам, можехте. Дан е добър човек. Наистина.

— Обаче случаят не е изцяло негов, нали?

Либи поклати глава.

— Твърде е голям, прекалено политически. Има и друго нещо при Мъри: той е много лоялен. Прави каквото му наредят. Мога ли да седна, Барбара?

— Заповядайте. — Те двете седнаха на канапето.

— Знаете ли с какво се занимава пресата? Нашата задача е да наглеждаме нещата. Харесвам Дан. Възхищавам му се. Той наистина е едно добро, честно ченге и бих се обзаложила, че при всичко, което е сторил за теб, се е държал, хм, като по-големия ти жилав брат, нали?

— При всеки един ход — потвърди Барбара. — Беше най-добрият ми приятел в целия свят.

— Не ви е лъгал. Той е от добрите. Познавам и жена му, Лиз. Проблемът е, че не всички са като Дан и затова се намесваме ние.

— Тоест?

— Когато някой каже на човек като Дан какво трябва да направи, той обикновено изпълнява. Изпълнява, защото се налага, защото такива са правилата… И знаете ли какво? Той ненавижда това почти колкото вас. Моята работа, Барбара, е да помагам на хора като Дан, понеже аз също мога да сваля негодниците от гърбовете им.

— Не мога… Нали знаете, просто не мога…

Либи се протегна и я прекъсна с нежно докосване по ръката.

— Няма да те моля да ми казваш каквото и да било официално, Барбара. Това може да обърка криминалното следствие, а знаеш, че искам не по-малко от теб към случая да се подходи по установения ред. Но можеш ли да поговориш с мен неофициално?

— Да!… Така мисля.

— Имаш ли нещо против да го запиша? — Репортерката измъкна малко касетофонче от чантичката си.

— Кой ще го чуе?

— Единствено заместник главният редактор на вестника ми. Правим го, за да бъде сигурно, че източниците ни са добри. Като изключим това, все едно говориш с адвоката си, с доктор или свещеник. Правилата са такива и ние никога не ги нарушаваме.

В интелектуален аспект Барбара го знаеше, ала тук, в апартамента й, и в този миг етичният кодекс на журналистиката изглеждаше тъничка сламка. Либи Холцман можеше да го прочете в очите й.

— Ако искаш, мога просто да си тръгна или да поговорим без касетофона, но — последва обезоръжаваща усмивка — мразя да стенографирам. Така човек прави грешки. Ако желаеш да си помислиш малко, също нямам нищо против. Зная, че си била под достатъчно напрежение. Зная какво е усещането.

— Така казва и Дан, обаче не знае! Наистина не знае!

Либи Холцман я погледна право в очите. Чудеше се дали Мъри бе видял същата болка и я бе почувствал така силно, както тя я усещаше сега. Честно си призна, че вероятно е изпитал същото или нещо малко по-различно, защото беше мъж, ала бе и наистина добър полицай и сигурно се вбесяваше не по-малко от нея от начина, по който се развиваше случаят.

— Барбара, ако искаш само да си поговориш за… тези неща, също нямам нищо против. Понякога просто се нуждаем от приятел, с когото да поприказваме. Не е задължително да бъда журналистка през цялото време.

— Знаеш ли за Лиса?

— Смъртта й така и не беше обяснена, нали?

— Бяхме най-добри приятелки, споделяхме всичко… и когато той…

— Сигурна ли си, че Килти е замесен в това?

— Аз намерих писмото, Либи.

— Какво можеш да ми кажеш за него? — попита Холцман, неспособна да възпре журналистическия си интерес.

— Мога да направя нещо повече. — Линдърс се изправи и изчезна за момент. После се върна с фотокопията и й ги подаде.

Нужни й бяха само две минути, за да прочете писмото два пъти. Дата, място, подреденост. „Послание от гроба“ — помисли си Либи. Имаше ли нещо по-опасно от мастило върху хартия?

— За това тук и с онова, което знаеш, той може да влезе в затвора, Барбара.

— И Дан така казва. Усмихва се, когато го споменава. Той иска това да стане.

— А ти? — попита Холцман.

— Да!

— Тогава ми позволи да помогна.

17.

УДАР ПЪРВИ

Нарича се чудото на модерните съобщителни средства само защото нищо модерно не се възприема като проклятие. Всъщност хората, приемащи такава информация, често се ужасяваха от нея.

Полетът мина гладко дори за стандартите на самолет номер едно, на който много пътници (най-вече по-младите и по-глупави служители на Белия дом) често отказваха да закопчаят предпазните си колани, за да покажат… „Нещо“ — помисли си Райън. Знаеше, че екипажите на ВВС са не по-лоши от останалите, но това не предотврати един инцидент преди кацане на „Андрюс“, където за всеобщо объркване мълния удари носовата част на самолета, возещ министъра на отбраната и жена му. Затова той винаги държеше колана си закопчан, макар и хлабаво, точно както персоналът на полета.

— Доктор Райън? — Шепотът бе последван от ръка, която разтърси рамото му.

— Какво има, сержант? — Нямаше смисъл да се мърмори на невинен военнослужещ от сержантския състав.

— Господин Ван Дам иска да се качите горе, сър.

Джак кимна и изправи седалката си в нормално положение. Пътьом сержантът му подаде чаша с кафе. Според някакъв часовник беше девет сутринта, ала не се уточняваше къде е девет часът, а в момента Райън не можеше да си спомни към кой часови пояс е настроен часовникът. Така или иначе всичко бе теоретично. Колко часови пояса можеха да преминат, докато си в самолета?

Горният салон на модел VC-25B контрастираше рязко с долния. Вместо луксозна мебелировка тук бяха наредени електронни съоръжения във военен стил, чиито отделни сандъци имаха хромирани дръжки, за да бъдат лесно преместени и заменени. Порядъчно голям екип от специалисти по комуникациите винаги работеше и се добираше до всеки източник на информация, който човек може да си представи: цифрови радиовръзки, телевизия, факс и всеки зашифрован канал. Арни ван Дам стоеше по средата на помещението и раздаваше нещо. Оказа се точно копие на последния брой на „Вашингтон пост“, готов да излезе по улиците на шест хиляди и четиристотин километра и шест часа оттук.

„ВИЦЕПРЕЗИДЕНТЪТ СВЪРЗАН СЪС САМОУБИЙСТВО“ — тръбеше заглавието над четирите колонки. „ПЕТ ЖЕНИ ОБВИНЯВАТ ЕДУАРД КИЛТИ В СЕКСУАЛНО НАСИЛИЕ.“

— Заради това ли ме събуди? — попита Райън. Изобщо не беше в сферата на задълженията му, нали?

— И ти се споменаваш в статията — уведоми го Арни.

— Какво? — Джак проучи бързо текста. — „Съветникът по националната сигурност Райън е един от тези, запознати със случая.“ Добре де, това е вярно.

— Чети нататък.

— „Преди четири седмици Белият дом наредил на ФБР да не представя случая пред Юридическата комисия.“ Това не е вярно.

— Това писание е красиво съчетание от онова, което е, и това, което не е. — Шефът на президентската канцелария беше в по-кофти настроение дори от Райън.

— Кой е пропял?

— Не зная, обаче Либи Холцман е пуснала статията, а съпругът й спи там отзад. Той те харесва. Повикай го и говори с него.

— Чакай малко, това ще се оправи с малко време и съобщаване на истината, Арни. Доколкото зная, президентът не е направил нищо лошо.

— Политическите му врагове могат да нарекат отлагането възпрепятстване на правосъдието.

— Хайде де. — Джак поклати невярващо глава. — Няма начин това да издържи на щателен преглед.

— По дяволите, не е нужно! Не забравяй, че говорим за политика, не за факти, а се задават избори. Говори с Боб Холцман. Веднага! — заповяда Ван Дам. Не го правеше често спрямо Райън, но беше във властта му.

— Каза ли вече на шефа? — попита Джак, докато навиваше своя екземпляр.

— Ще го оставим да поспи. Пътьом ми прати Тиш, ако обичаш.

— Добре. — Райън слезе долу, разтърси Тиш Браун, докато я събуди, посочи нагоре и сетне се отправи към един стюард в задния сектор… „Член на екипажа“ — поправи се той. — Доведете Боб Холцман, ако обичате. — През един открит люк видя, че отвън е светло. Може би беше девет часът там, където отиваха? Да, по разписание трябваше да пристигнат в Москва в два следобед местно време. Главният готвач седеше в бордовата кухня и четеше вестник „Тайм“. Райън влезе и допълни и своето кафе.

— Не можете ли да спите, доктор Райън?

— Вече не. Дългът ме зове.

— Пека кифлички, ако искате.

— Чудесна идея.

— Какво има? — попита Боб Холцман, като надникна вътре. Както всеки мъж сега на борда, той трябваше да се обръсне. Джак просто му подаде статията.

— Какви са новините?

Холцман четеше бързо.

— Божичко, вярно ли е това?

— Откога Либи работи по случая?

— За мен е новост… О, по дяволите! Съжалявам, Джак.

Райън кимна с веселост, каквато не изпитваше.

— Да, мен също току-що ме събудиха.

— Вярно ли е?

— Ще ти дам само основата.

— Съгласен.

— ФБР работи по случая от известно време. Датите в статията на Либи са близки до истината и ще трябва да проверя в служебните дневници за точните. Уведомиха ме горе-долу по времето, когато избухнаха търговските неуредици заради достъпа на Килти до въпроси, засягащи националната сигурност: какво мога да му кажа, какво не, нали знаеш как стоят нещата?

— Да, разбирам. И какво е положението със случая?

— Председателят и първостепенните членове на Юридическата комисия са запознати с него. Ал Трент и Сам Фелоус от Следствената комисия също. Никой не слага спирачки на следствието, Боб. Доколкото зная, президентът игра честно през цялото време. Килти ще бъде ударен и след обвинителните процедури, ако се стигне толкова далеч…

— Трябва да се стигне дотам — изтъкна Холцман.

— Съмнявам се. — Той поклати глава. — Ако той си намери добър адвокат, ще измислят някакво споразумение. Налага се също като при Егню[1]. Ако срещу него бъде повдигнато обвинение и после има процес в Сената, Бог да му е на помощ пред съдебните заседатели.

— Звучи логично — прие Холцман. — Искаш да ми кажеш, че същината на статията не е вярна.

— ПРАВИЛНО. АКО ИМА НЯКАКВО ВЪЗПРЕПЯТСТВАНЕ НА ЗАКОНИТЕ, НЕ ЗНАЯ ЗА НЕГО, А ДЕЙСТВИТЕЛНО БЯХ ИНФОРМИРАН ЗА СЛУЧАЯ.

— Говори ли с Килти?

— НЕ, ЗА нищо съществено. За служебните неща уведомявам помощника му, отговарящ за националната сигурност, и ТОЙ информира шефа си. Няма да съм подходящ в случая, нали? Имам две дъщери.

— Значи знаеш фактите по делото?

— Не, не и подробностите. Не е нужно. Познавам Мъри достатъчно добре. Щом Дан твърди, че случаят е сериозен, хм, тогава сигурно е така. — Райън пресуши останалото кафе и посегна за прясна кифличка. — Президентът не пречи на следствието. Отложи го, за да не влиза в конфликт с други неща. Това е всичко.

— Знаеш, че и това не бива да се прави — изтъкна Холцман и също си взе една.

— Дяволите да го вземат, Боб! Прокурорите също планират датата за делата си, нали? Става дума само за планиране.

Холцман се вгледа в лицето му и кимна.

— Ще предам на когото трябва.

Вече беше твърде късно за подходящи мерки срещу щетите. Повечето политически играчи във Вашингтон стават рано. Пият кафето си, четат вестниците под лупа, проверяват факсовете си за допълнителни материали и често предприемат ранни телефонни обаждания или в крак с последните модернизации влизат в компютърната мрежа, за да проверят електронната поща, единствено за да излязат от домовете си с добра представа за облика, който ще приеме новият ден. За много конгресмени точните копия на статията на Лиз Холцман от последния брой се придружаваха от кратки заглавни страници, подчертаващи, че въпросът може да с от голям личен интерес. В зависимост от рекламната фирма, съставила съобщението, бяха използвани различни кодови фрази, ала всички означаваха едно и също. Въпросните членове на Конгреса преди бяха принудени да сложат сурдинка на гласовете си против Реформения търговски декрет. От друга страна, на тази отворила се възможност се погледна като на отплата за предишното прегрешение. Малцина биха пропуснали благоприятната възможност.

Коментарите се правеха предимно неофициално. „Този случай изглежда много сериозен“ — бе най-често използваната фраза. „Жалко, че президентът е сметнал за правилно да се намеси в криминално следствие!“ — беше друг любим израз. Ранните обаждания до директора на ФБР Уилям Шоу бяха посрещнати с „без коментар“, обикновено последван от разяснение, че политиката на ФБР е да избягва коментар по каквото и да било престъпление, за да не би следващото дело да бъде опорочено и правата на обвиняемия да бъдат компрометирани. Пояснението рядко, а може би и никога не се правеше пред обществеността; така „без коментар“ обръщаше нещата по свой специфичен начин.

Обвиняемият в случая се събуди в къщата си на територията на Военноморския наблюдателен център в северозападната част на авеню „Масачузетс“ и откри, че старшите му помощници са долу и го чакат.

— О, по дяволите! — изруга Ед Килти. Нямаше какво друго да каже. Нямаше особен смисъл да отрича. Хората му го познаваха прекалено добре. Всички те намериха рационално обяснение във факта, че той е мъж със страстна природа: черта, която не бе рядкост в обществото, макар че той действаше сравнително дискретно.

— Лиса Беринджър — промълви вицепрезидентът, докато четеше. — Не могат ли да оставят горкото момиче да почива в мир? — Припомни си шока от смъртта й, начина, по който тя бе умряла, след като махнала предпазния колан и се забила в подпората на някакъв мост със сто и четиридесет километра в час, разказа на съдебния лекар за неефикасността на метода й. Починала след няколко минути и била все още жива и хленчела, когато линейките пристигнали. Такова сладко и хубаво момиче. Просто не беше разбрала как стоят нещата. Поиска твърде много от него в замяна. Може би си е мислела, че с нея е различно. „Е — каза си Килти, — всички си мислят, че са различни.“

— Той ви оставя на произвола на съдбата — отбеляза старшият помощник на Килти. В крайна сметка основното в случая бе политическата уязвимост на шефа им.

— Няма съмнение. — „Този кучи син!“ — помисли си вицепрезидентът. — „След всичко, което направих.“ — Добре, някакви идеи?

— Ами, естествено, отричаме всичко, при това възмутено — започна началникът на персонала му и му подаде един лист. — За начало имам изявление за пред медиите, сетне ще направим пресконференция преди обяд. — Той вече се беше обадил на пет-шест жени, бивши и настоящи членове на вестникарски екипи, които щяха да вземат страната на шефа му. Във всичките случаи ставаше въпрос за жена, чието легло той е удостоил с присъствието си и която си спомняше прекараното време с усмивка. Великите мъже също си имаха недостатъци. При Едуард Килти недостатъците се компенсираха предостатъчно от отдаването му на значимите неща.

Килти дочете бързо страницата. „Единствената защита срещу напълно скалъпено обвинение е истината… в действителност тези обвинения нямат никаква почва… Обществената ми репутация е добре известна, както и подкрепата ми за правата на жените и на малцинствата… Моля («настоявам» би била неуместна дума според личния му съветник) за незабавно разобличаване на голословните твърдения и за възможност да се защитя убедително… Очевидно никакво съвпадение с предстоящата избирателна година… Съжалявам, че такова безпочвено обвинение ще засегне великия ни президент Роджър Дърлинг…“

— Свържете ме с този мръсник веднага!

— Моментът е неподходящ за стълкновения, господин вицепрезидент. Не забравяйте, че вие „очаквате пълната му подкрепа“.

— А, да, разбира се. — Тази част от изявлението нямаше да е толкова предупредителен изстрел над носа на кораба, а такъв, насочен право към капитанския мостик. Или Дърлинг щеше да го подкрепи, или щеше да рискува политическо стопяване на поддръжниците в предизборните събрания.

Какво още щеше да се случи тази година? Въпреки че прекалено закъсня, за да попадне в сутрешните вестници в по-голямата част от Америка (излезе късно дори за „Ю Ес Ей Тудей“), случаят с Килти стана част от прегледа на печата преди шоупрограмите в медиите. За мнозина от инвеститорската прослойка това означаваше предаването на националното държавно радио „Сутрешни издания“ — хубава програма, която да слушаш по време на пътуванията от Ню Джърси и Кънектикът поради постоянното й двучасово времетраене. „Авторска статия в броя на «Вашингтон пост» от тази сутрин…“ С отразяването на новината започнаха и двата едночасови блока с предисловие, подобно на предупредителен сигнал, за да се привлече вниманието на слушателите, и макар че политическите афери във Вашингтон бяха почти толкова нормални, колкото местният бюлетин за времето, „изнасилване“ и „самоубийство“ бяха думи с недвусмислено значение.

„Мамка му! — промълвиха едновременно около хиляда гласа в също толкова луксозни автомобили. Какво още ще се случи?“ Колебанието на пазара още не бе приключило. Подобно събитие със сигурност щеше да упражни онзи тласък надолу, в който всъщност никога нямаше икономическа логика, но бе толкова реален, та всеки знаеше, че няма да бъде избягнат. И това го правеше още по-реален. Компютърните инженери наричаха явлението „затворена обратна връзка“. Днес пазарът отново щеше да падне. Той клонеше надолу в единадесет от последните четиринадесет дни и макар индексът Дау Джоунс да беше пренаситен от сделки по всички технически критерии, незначителните хора щяха да дадат изнервени нареждания за продаване и взаимните фондове, ръководени от по-дребни акционери, щяха да ги последват и така да придадат организационен импулс на една изцяло изкуствена ситуация. Цялата система се наричаше истинска демокрация, ала ако бе такава, то едно стадо изнервен добитък също представляваше демокрация.

— Добре, Арни. — Президентът Дърлинг не си направи труда да попита кой е пропял. Той беше достатъчно образован играч, за да знае, че няма значение. — Какво ще правим?

— Говорих с Боб Холцман — уведоми Райън шефа, насърчен от погледа на началника на президентската канцелария.

— И?

— И мисля, че ми повярва. По дяволите, казвах истината, нали така? — Бе по-скоро въпрос, отколкото риторичен израз.

— Така е, Джак. Ед ще трябва да се оправя сам. — Облекчението по лицето на Райън бе толкова явно, че обиди държавния глава. — Нима смяташе, че наистина ще го направя?

— Разбира се, че не — отговори той моментално.

— Кой знае за това?

— На самолета ли? — попита Ван Дам. — Убеден съм, че Боб го е поразпространил.

— Добре, да разпердушиним това веднага. Тиш — обърна се Дърлинг към говорителката си, — да сглобим едно изявление. Юридическата комисия беше информирана и не съм й оказвал никакъв натиск.

— Какво да кажем за отлагането? — поинтересува се Тиш Браун.

— Решихме съвместно с ръководния състав, че въпросът заслужава… Какво? — Президентът вдигна очи към тавана. — Заслужаваше свобода на действие…

— Той е достатъчно сериозен… Не, той е достатъчно важен, за да заслужи необремененото от други фактори внимание на Конгреса? — предложи Райън. „Не е зле“ — помисли си.

— Вече ще направя от теб политик — подхвърли Дърлинг с неохотна усмивка.

— Няма да казвате нищо конкретно по случая — допълни Ван Дам, като даде на президента съвет под формата на заповед.

— Зная, зная. Не мога да спомена каквито и да било факти, понеже не мога да си позволя да попреча на съдебните процедури или на защитата на Килти, освен да изтъкна, че всеки гражданин е невинен до доказване на противното; Америка се основава на… и други такива. Тиш, напиши го. Ще го прочета от самолета, преди да кацнем, и после може би ще можем да вършим онова, което се очаква от нас. Нещо друго?

— Министър Хансън докладва, че всичко е уредено. Никакви изненади — рече Райън, като най-после стигна до собствения си доклад. — Министър Фидлър също е подготвил за парафиране споразумението за парична помощ. От тази страна, сър, се очертава хубаво и спокойно посещение.

— Колко успокоително! — отбеляза президентът сухо. — Добре, нека се пооправя. — Самолет номер едно или не, пътуването в такава непосредствена близост с други рядко бе приятно. Президентското уединение бе оскъден артикул и при най-добрите обстоятелства, обаче поне в Белия дом истински стени го отделяха от останалите. Не и тук. Сержант от ВВС гореше от нетърпение да извади на показ облеклото и бръснарските принадлежности на Дърлинг. Човекът вече два часа се мъчеше да превърне черната кожа на президентските обувки в хром и щеше да е нелюбезно да се отърве от него. Хората адски се стараеха да покажат предаността си. „С изключение на онези, от които имаш нужда“ — помисли си Дърлинг, докато влизаше в малката тоалетна.

— Открихме още.

Санчес се появи от тоалетната, разположена до бойния информационен център, и видя хора, насъбрали се около централното картографско табло. Сега имаше три групи ромбовидни форми, обозначаващи вражеските кораби. Нещо повече: „Шарлот“ бе заела позиция край V-образна форма, която означаваше вражеска подводница, предполагаше се също, че и „Ашвил“ е на вярна следа. Най-хубавото беше, че разгърнатата патрулна формация от самолети за борба с подводници „Вайкинг“ S-3 на триста и двадесет километра пред бойната група е засякла евентуален патрул от други подводници. Две бяха уловени при подаване на шнорхеловата тръба, едната чрез сонарната наблюдателна система, а другата чрез радиохидроакустична шамандура, и с помощта на схема, определена от тези две позиции, бяха открити още две. Вече дори разполагаха с предвидимо разстояние между подводниците, над което да се съсредоточат самолетите.

— Утре по залез? — предложи командирът на авиогрупата.

— Те обичат изгряващото слънце, нали? Да ги пипнем тогава вечерта.

— Нямам нищо против. — Санчес вдигна телефона, за да приготви за атака оперативния командир на авиокрилото си.

— Продължава твърде дълго — промърмори Джоунс.

— Май си спомням времето, когато можеше да стоиш на вахта наистина дълго — обърна се Уоли Чембърс към цивилния.

— Тогава бях млад и глупав. — „И пушех“ — припомни си той. Толкова хубаво беше за концентрацията и бдителността. На повечето подводници обаче изобщо не позволяваха да се пуши. Удивително как някои екипажи не бяха вдигнали бунтове. Накъде отиваше флотът? — Помните ли какво ви казах за софтуера ми?

— Искаш да ни кажеш, че дори ти можеш да бъдеш заменен от компютър?

Предприемачът извърна глава.

— Знаете ли, господин Чембърс, когато човек остарее, трябва да внимава с кафето.

— Вие двамата пак ли почвате? — Адмирал Манкузо се присъедини отново към тях, след като се обръсна в близката баня.

— Струва ми се, че Джоунси планираше да удари плажа Банзай този следобед. — Капитан Чембърс се изкикоти, докато отпиваше от кафето си без кофеин. — Отегчава се от учението.

— Те наистина се бавят малко — потвърди командирът на тихоокеанските подводни части.

— Хей, момчета, ще узаконим продукта ми, нали?

— Ако искаш малко вътрешна информация, да, ще препоръчам теб за договора. — Не на последно място стоеше причината, че Джоунс подби цената на Ай Би Ем с цели двадесет процента.

— Като следваща крачка аз току-що наех двама специалисти от заливчето Удс. Това изобщо не хрумна на „костюмите“ от водещата фирма за компютърна техника.

— Какво искаш да кажеш?

— Ще разшифроваме езика на китовете, след като вече го чуваме толкова по-добре. „Грийнпийс“ ще ни обикнат. Мисията на подводниците за следващото десетилетие: да направим океаните безопасни за събратята ни бозайници. Можем и да следим онези японски копелета, които ги ловят.

— Как? — попита Чембърс.

— Искате финанси ли? Имам една идея, която ще ги резервира за вас.

— Каква е тя, Джоунси? — поинтересува се Манкузо.

— Момчетата от Удс смятат, че са определили сигналите за тревога на три вида китове, включително и на гърбавия. Получили ги, като ги подслушвали с хидрофони, докато са се навъртали край китоловни кораби. Мога да ги програмирам за излъчване: те са в обхвата, на който предаваме. Така че подводниците ни могат да се влачат заедно с китоловците, да излъчват сигналите и познайте какво ще стане. Китоловните кораби няма да намерят нищичко. Никой нормален кит няма да припари на по-малко от тридесет километра от свой събрат, пищящ, че го нападат. Няма много солидарност в семейството на китовете.

— Ти на природозащитник ли ни се правиш? — зачуди се Чембърс. Ала сетне го обмисли и бавно кимна.

— Единственото, което тези хора трябва да кажат на приятелчетата си в Конгреса, е, че вършим полезна научна работа. Разбирате ли? Не че ни харесват, не че одобряват енергийните ни съоръжения, а просто че вършим добра работа. Това, което ви давам, момчета, е задача за следващите десет години. — Джоунс осигуряваше и на компанията си работа за поне толкова време, но това бе друг въпрос. Манкузо и останалите, свързани с подводниците, се нуждаеха от тази работа. — Освен това някога, когато бяхме на „Далас“, обичах да ги слушам.

— Радиограма от „Ашвил“ — съобщи от вратата един свързочник. — Достигнали са целта си.

— Да, наистина ги бива — каза Джоунс, забил поглед в скицата. — Ала ние все още сме основната фигура.

Самолет номер едно кацна както обикновено гладко на летището „Шереметиево“ с една минута по-рано. Чу се колективна въздишка, когато спиращите механизми се задействаха и забавиха рязко тежкия летателен апарат. Скоро до ушите на всички долетя щракането на откопчаващи се безопасни колани.

— Какво те събуди толкова рано? — попита Кати съпруга си.

— Политически проблеми у дома. Като че ли сега мога да ти кажа. — Райън продължи да обяснява, сетне си спомни, че прегънатият факс все още е в джоба му. Той й го подаде, като я предупреди, че не всичко е вярно.

— Винаги съм го смятала за гнусен. — Тя му върна листа.

— О, не помниш ли времето, когато той бе съвестта на Конгреса? — попита Джак тихо.

— Може и да е бил, но никога не съм смятала, че си има и собствена.

— Просто помни…

— Ако някой пита, аз съм хирург, дошла съм да се срещна с руските си колеги и да поразгледам забележителностите. — Това бе напълно вярно. Официалното пътуване щеше значително да се отрази върху времето на Райън в качеството му на висш президентски съветник, ала не беше толкова различно от нормална семейна почивка. Вкусовете им за забележителностите се припокриваха, но не съвпадаха изцяло, а пък Кати знаеше, че мъжът й ненавижда всякаква форма на пазаруване. Това бе една странност, типична за мъжете по принцип и в частност за съпруга й.

Самолетът зави по последната писта и нещата започнаха да се развиват. Президентът и госпожа Дърлинг се появиха от сектора си, напълно готови да се представят като въплъщение на страната си. Хората останаха по местата си, за да ги пропуснат да минат, съпътствани от заплашителното присъствие на охрана както от тайните служби, така и от ВВС.

— Страхотно изглежда — прошепна Райън, докато наблюдаваше как президентът си НАЛАГА ЩАСТЛИВА ФИЗИОНОМИЯ, И СЪЗНАВАШЕ, ЧЕ ТЯ Е ПОНЕ ОТЧАСТИ ЛЪЖЛИВА. ТОЙ ТРЯБВАШЕ ДА ВЪРШИ толкова неща и да изглежда така, сякаш всяка едно е единственото, с което се занимава. Налагаше се да раздели на категории всичко и докато върши една задача, да се преструва, че другите не съществуват. Може би както при Кати и пациентите й. Не бе ли това интересна мисъл? Когато вратата се отвори, чуха оркестър, свирещ местната версия на американския химн.

— Като че ли сега можем да ставаме.

Протоколът вече бе установен. Хората се бяха залепили за прозорците, за да видят как Дърлинг слиза от стълбата и се ръкува с новия руски президент и американския посланик в Руската федерация. После останалите от официалната група слязоха по стълбите, а представителите на пресата излязоха от задната врата.

Това се различаваше много от последното пътуване на Райън до Москва. Самолетът бе същият, но часът, времето и цялата атмосфера не биха могли да са по-различни. Само едно лице беше достатъчно, за да станат нещата ясни: Сергей Николаевич Головко, председател на Руската служба за външно разузнаване, застанал зад първия ред от сановници. В старите времена той не би показал изобщо лицето си, ала сега сините му очи гледаха право в Райън и проблеснаха радостно, когато Джак поведе жена си надолу по стъпалата към мястото им.

Първоначалните признаци бяха страшнички, което не беше необичайно, щом политически фактори се месеха в икономическите сили. Организираното работничество напрягаше мускули, като за първи път от години го правеше умно. Само от коли и свързаните с тях компоненти бе възможно възвръщането на стотици хиляди служби. Аритметиката бе проста: близо деветдесет милиарда долара бяха пристигнали под формата на продукти отвъд океана през последната година, а сега щеше да се наложи да разчитат на родно производство. Като седнаха заедно с ръководството си, работниците стигнаха до колективното решение, че липсва единствено обещание от правителството, че РТД няма да се окаже безобидна хартийка, която скоро ще бъде захвърлена в името на международното разбирателство. За да получат такова уверение обаче, трябваше да обработят Конгреса. И така, лобизмът вече бе в ход, подкрепен от съзнанието, че изборният цикъл предстои. Конгресът не можеше да прави едно с едната ръка, а нещо различно с другата. Направени бяха обещания, предприеха се действия и по изключение всичко се съгласуваше с партийните линии. Медиите вече коментираха колко добре вървят нещата.

Не ставаше дума само за наемане на служители. Трябваше да има огромно нарастване на производителността. Щеше да се наложи старите заводи и тези, функциониращи под капацитета си, да повишат качеството си, затова бяха дадени предварителни поръчки за съоръжения и материали. Внезапният наплив дойде малко изненадващо въпреки всички предупреждения, понеже напук на мненията на експерти дори най-зорките наблюдатели не видяха в законопроекта революцията, която всъщност представляваше.

Бумът в статистическите доклади обаче беше недвусмислен. Федералният резервен фонд поддържаше всякакви критерии за оценяване на американската икономика и един от тях бяха поръчките за артикули като стоманата и металообработващите машини. В периода, за който Реформеният търговски декрет мина през Конгреса и стигна до Белия дом, бе отбелязан такъв голям скок, че графиката излезе над милиметровата хартия. После шефовете забелязаха гигантски скок в краткосрочните заеми, отпускани предимно на автопредприятия, които трябваше да финансират покупките си от различните упълномощени доставчици. Нарастването на поръчките беше инфлационно, а инфлацията бе вече дългогодишна грижа. Увеличаването на заемите щеше да изчерпи наличните пари, които можеха да бъдат давани като заем. Това трябваше да се спре, и то бързо. Управителният съвет реши, че вместо одобреното вече от тях покачване с четвърт пункт на сконтовия процент, за което изтече информация, скокът ще бъде с половин пункт и ще бъде обявен при затварянето на борсата на следващия ден.

Капитан Угаки се намираше в централния пост на подводницата си и както обикновено палеше цигара от цигара й пиеше изобилни количества чай, които ставаха повод за ежечасови разходки до каютата му и вътрешната тоалетна, без да се споменава раздиращата кашлица, утежнена от лишения от влага въздух (поддържан необичайно сух, за да се защитят бордовите електронни системи). Знаеше, че трябва да са някъде там: най-малко една, може би две американски подводници („Шарлот“ и „Ашвил“ според докладите на разузнаването), но не те бяха причината за страха му, а екипажите. Американските подводни сили намаляха драстично, ала очевидно това не се отразяваше на качеството им. Очакваше да засече противника си в ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН преди няколко часа. Каза си, че те вероятно още не бяха надушили дори следите му, обаче не бе сигурен, а през последните тридесет и шест часа Угаки осъзна напълно, че вече не ставаше дума за игра, не и след като получи кодовата фраза „Изкачете планината Ниитака“. Колко уверен се чувстваше преди седмица, но сега беше в открито море и под водата. Преходът от теория към реалност бе поразителен.

— Има ли нещо? — попита той оператора на сонара и в отговор получи поклащане на глава.

Обикновено една американска подводница в такова учение бе „уголемена“, тоест имаше включен източник на шум, който увеличаваше количеството излъчвани от нея сигнали във водата. Правено с цел да се имитира засичане на руска подводница, то беше, от една страна, надменен, а, от друга, много хитър ход на американците. Те толкова рядко тренираха срещу съюзници или дори срещу свои бойни части на нивото на истинските си възможности, че се научиха да провеждат операции със спънки, като бегач с оловни обувки. В резултат на това, когато играеха, без да са в неизгодно положение, те бяха наистина страховити.

„Е, същото се отнася за мен!“ — каза си Угаки. Не беше ли отраснал, следейки руски подводници като американците? Не влезе ли в непосредствена близост с руския клас „Акула“? Търпение. Истинският самурай е търпелив. В края на краищата тази мисия не беше за любители.

— Също като следенето на китове, нали? — отбеляза капитан Стив Кенеди.

— Прилича много — отговори тихо главният сонарен оператор Жак Ив Лавал-младши, докато наблюдаваше монитора и разтриваше ушите си, изпотени от слушалките.

— Чувстваш ли се измамен?

— Баща ми е трябвало да участва в истинската игра. Единственото, което слушах, докато растях, бяха разказите му за навлизането на север и дебненето на „големите риби“ на собствената им територия. — Френчи Лавал беше добре познато име сред хората, занимаващи се с подводници, велик сонарен оператор, обучил други знаменити специалисти. Сега лейтенант от запаса, синът му продължаваше традицията.

Майтапът бе, че следенето на китове се оказа добро учение. Те бяха неуловими създания не защото се стремяха да не бъдат засечени, а просто понеже се движеха с голяма пъргавина и подводниците установиха, че поддържането на достатъчна близост с тях, за да бъдат преброени и разпознати членовете на отделни стада или семейства, беше най-малкото занимателно, ако не точно вълнуващо. „Поне за операторите на сонари“ — помисли си Кенеди. Не толкова за оръжейния отсек…

Лавал впери очи в кристалния екран. Изправи завъртения стол и като посегна за мек молив, потупа оператора трета степен до себе си.

— Две-седем-нула — прошепна той.

— Точно.

— Какво откри, младши? — попита командирът.

— Само следа, сър, на шестдесет херца. — Тридесет секунди по-късно допълни: — Става по-плътна.

Кенеди застана зад двамата дежурни наблюдатели. Сега се виждаха две прекъснати линии: едната в шестдесетхерцовия сектор на екрана, а другата на по-висока честота. Електромоторите на японската подводница клас „Харушио“ използваха променлив ток с шестдесет ампера. Една неравна поредица от точки, жълти на тъмния екран, започна да се разлива в колонки надолу от чертата за 60 херца, подобно на капчици, падащи на забавен кадър от незатегнат кран, откъдето идваше и названието „кристален екран“. Лавал я изчака да нарасне още няколко секунди, за да види дали може да е произволна, и реши, че вероятно не е.

— Сър, смятам, че сега бихме могли да започнем проследяване. Наричам го „Сиера-1“, възможен подводен контакт. Поема курс две-седем-четири, мощността е слаба.

Кенеди препредаде информацията до екипа за управление на огъня на четири метра и половина от тях. Друг техник активизира анализатора за вълнови траектории — висококачествен миникомпютър „Хюлет-Пакард“, програмиран да проучва възможните траектории, по които засеченият акустичен сигнал може да е минал под водата. Макар мнозина да знаеха, че съществува, експедитивният софтуер за тази апаратура продължаваше да е една от най-строго пазените тайни на флота. Кенеди помнеше, че продуктът е на „Соносистъмс“: компанията, ръководена от едно от основните протежета на Френчи Лавал. Компютърът преглътна вкараните данни за може би хиляда микросекунди и показа отговора си.

— Сър, траекторията е права. Според предварителната ми преценка разстоянието е между осем и дванадесет хиляди метра.

— Подгответе се — нареди той на старшината от огневия отсек.

— Изобщо не е гърбав кит — съобщи Лавал след три минути. — Вече го засякох по три направления. Класифицирам „Сиера-1“ определено като подводница, движеща се чрез електромотори. — Той си припомни, че Лавал-баща бе спечелил репутацията си чрез дебнене на руски подводници клас „HEN“, което не беше по-трудно от регистрирането на земетресение. Сетне нагласи слушалките си. — Постоянен курс две-седем-четири, проверявам оборотите на винта.

— Светлинен сигнал за прицелване — рапортува главният торпеден оператор. — Държа на прицел „Сиера-1“ с трета тръба.

— Рул наляво с десет градуса, нов курс едно-осем-нула — заповяда след това Кенеди, за да получи допълнителни ориентировъчни данни: по-добре да прецени разстоянието до целта, а също да получи информация за курса и скоростта на подводницата. — Да забавим малко, скорост пет възла.

Дебненето винаги бе забавно.

— Ако направиш това, все едно прерязваш собственото си гърло с тъп нож — рече Ан Куинлан с обичайната си прямота.

Килти седеше в кабинета си. По принцип човекът номер две във всяка организация би поел управлението, когато номер едно го няма, ала чудото, наречено модерни съобщителни средства, означаваше, че Роджър можеше да направи всичко, което трябва, и в полунощ от Антарктика, ако се наложеше. Включително и да изпрати изявление за пресата от самолета си в Москва, че оставя вицепрезидента си на произвола на съдбата.

Първият инстинкт на Килти беше да заяви пред целия свят, че знае, че разполага с доверието на президента. Така силно щеше да загатне, че вестникарските статии са верни, и щеше да размъти водата достатъчно, за да си отвори пространство за маневри, от каквото най-много имаше нужда.

— Онова, което трябва да разберем, Ед — изтъкна шефката на канцеларията му не за пръв път, — е кой, по дяволите, започна всичко. — Това беше единственото, което статията премълчаваше, тъй като журналистите бяха хитри. Тя не можеше да го пита колко от жените в службата е дарил с чара си. Първо, той сигурно не помнеше и, второ, трудното щеше да е да изброи тези, които не е.

— Който и да е, бил е някой близък на Лиса — отбеляза друг член на персонала. След това прозрение на всички в кабинета им просветна.

— Барбара.

— Добро попадение — каза „шефката“ (на Куинлан й харесваше да мислят за нея така). — Трябва да го потвърдим и после да я поуспокоим.

— Презряна жена — промърмори Килти.

— Ед, не искам да чувам такива неща, разбираш ли? — предупреди го Куинлан. — Кога, по дяволите, ще се научиш, че „не“ не означава „може би по-късно“? Добре, ще се видя лично с Барбара и може би ще успеем да я разубедим, но, дявол го взел, това да е за последно! Чу ли?

[1] Спиро Егню — бивш вицепрезидент на САЩ — Б.пр. ↑

18.

ВЕЛИКДЕНСКОТО ЯЙЦЕ

— Тук ли беше бюрото? — поинтересува се Райън.

— Все забравям колко добре информиран сте — отбеляза Головко само за да поласкае госта си, тъй като в действителност историята се знаеше от мнозина.

Джак се усмихна широко, като все повече се чувстваше като Алиса в Огледалния свят. Сега в стената имаше напълно нормална врата, ала поне до Юрий Андропов я прикриваше голям дървен шкаф за дрехи, защото по времето на Берия и останалите входът към кабинета на председателя на КГБ трябваше да бъде скрит. Нямаше никакви врати отстрани на главния коридор, не се виждаха такива дори в преддверието. Райън си помисли, че тази мелодраматичност сигурно е била абсурдна даже за Лаврентий Берия, чийто патологичен страх от покушение, макар и съвсем не безразсъден, бе сътворил тази тъпа предпазна мярка. Тя Не му помогна да избегне смъртта, причинена от хора, мразили го дори повече, отколкото се страхували от него. Все пак не беше ли твърде странно точно съветникът по националната сигурност на президента да влезе в кабинета НА председателя на Руската служба за външно разузнаване? Помисли си, че костите на Берия сигурно се обръщат някъде, в който и канал да бяха хвърлили урната му. Обърна се да погледне домакина си, като умът му все още си представяше дъбовото бюро и донякъде му се щеше да бяха запазили старото име на КГБ, Комитет за държавна сигурност, просто заради традицията.

— Сергей Николаич, светът наистина ли се промени толкова много за последните… Господи, едва десет години?

— Няма и толкова, приятелю. — Головко покани Джак да седне в удобен кожен стол, който датираше от предишното въплъщение на сградата като седалище на застрахователната компания „Россия“. — И все пак пред нас има толкова път.

„Бизнес“ — помисли си Джак. Е, Сергей никога не се е стеснявал по въпроса. Райън си спомни как гледаше дулото на пистолет, насочен от ръката на този човек. Всичко това обаче се случи преди така наречения „край на историята“.

— Правя всичко възможно, Сергей. Уредихме ви петте милиарда за ракетите. Между другото, хубав номер ни изиграхте. — Той погледна часовника си. Церемонията бе предвидена за тази вечер. Оставаха една ракета „Минитмън“-III и една SS-19… ако не се брояха ракетите SS-19 в Япония, които бяха прекроени на ракетоносители за сателити.

— Имаме проблеми, Джак.

— По-малко, отколкото преди година — изтъкна Райън, като се питаше каква ли ще е следващата молба. — Зная, че съветвате президента Грушевой не само по въпроси, касаещи разузнаването. Стига, Сергей, нещата се оправят. Знаете го.

— Никой не ни е казвал, че демокрацията ще бъде толкова трудна.

— На нас също ни е трудно, приятел. Преоткриваме я всеки ден.

— Безсилието ни се състои в това, че знаем, че разполагаме с всичко нужно, за да се превърнем в процъфтяваща страна. Проблемът е как да накараме всичко да се задейства. Вярно, съветвам президента ни за много неща…

— Сергей, ако вие не сте един от най-добре информираните хора в родината ви, бих се изненадал много.

— Ммм, да. Е, сега проучваме Източен Сибир: толкова много неща, толкова ресурси. Трябваше да наемем японци, за да го направят, ала онова, което откриват… — Гласът му заглъхна.

— Накъде биеш, Сергей?

— Смятаме, че те не ни казват всичко. Изровихме някои проучвания, направени през тридесетте. Бяха в архивите на вътрешното ни министерство. Има залежи на гадолиний на много необичайно място. Навремето имаше малко приложения за този метал и е бил забравен, докато някои от хората ми не направиха подробно проучване на стари данни. Сега гадолиният има много употреби, а един от изследователските им екипи лагеруваше на няколко километра от залежите. Знаем, че съществуват. Екипът от тридесетте донесъл образци за анализ. Металът обаче не бе включен в последния им доклад.

— Е, и? — попита Джак.

— И ми се струва чудно, че ни излъгаха точно за това — подметна Головко. Не бързаше. В такава игра човек не обявяваше анонса си толкова бързо.

— Как им плащате за работата?

— Споразумяхме се, че те ще ни помогнат в експлоатацията на много от нещата, които открият. Условията са великодушни.

— Защо ще лъжат? — поинтересува се Джак.

Головко поклати глава.

— Не зная. Може да се окаже важно. Вие сте историк по образование, нали?

Това бе едно от нещата, което всеки ценеше у другия. Райън би могъл да отпише тревогите на Головко като поредния пример за руската параноичност (понякога си мислеше, че самото понятие е измислено в тази държава), но щеше да е нечестно. Русия води война с Япония под ръководството на царя през 1904–1905 и загуби, като същевременно даде на японския флот епохална победа в битката за пролива Цушима. Тази война имаше голямо значение за унищожаването на династията руски царе Романови и за издигането на Япония до велика сила, което доведе до забъркването й в две световни войни. Тя отвори и кървяща рана в руската душа, за която Сталин си спомни, за да си възвърне загубените територии. Японците се забъркаха и в опити след Първата световна война да свалят болшевиките. Те вкараха порядъчно голяма армия в Сибир и не изпитаха особен ентусиазъм, когато трябваше да я изтеглят. Същото се случи отново през 1938 и 1939, този път с по-сериозни последици, причинени първо от маршал Блюхер, а сетне от Жуков. Да, немалко история свързваше Русия и Япония.

— Днес и в тази епоха, Сергей? — попита Райън с кисела гримаса.

— Знаеш ли, Джак, колкото и проницателен човек да си, ти си оставаш американец, а вашият опит по отношение на инвазиите е далеч по-несериозен от нашия. Дали сме в паника? Не, разбира се, че не. Дали това заслужава особено внимание? Да, Иван Еметович, определено.

Джак си помисли, че той явно крои нещо и след като му отнемаше толкова време, значи сигурно е нещо голямо. Бе време да разбере какво е:

— Е, Сергей Николаич, май разбирам загрижеността ви, обаче няма много неща, които мога да…

Головко го отряза с една-единствена дума:

— БОДИЛ.

— Старата мрежа на Лялин. Е?

— Наскоро сте я активизирали отново. — Той забеляза, че Райън прояви достатъчно благоприличие и примигна от изненада. Умен и сериозен мъж, ала това не го правеше добър таен агент. Просто емоциите му бяха твърде прозрачни. Сергей си помисли, че може би трябва да прочете някоя книга за Ирландия, за да разбере по-добре играча на античния кожен стол. Райън си имаше предимства и слабости, които той не проумяваше напълно.

— Какво ви наведе на тази мисъл? — попита американецът възможно най-невинно, но знаеше, че пак е реагирал, подмамен от този хитър, стар професионалист. Видя, че Головко се усмихва на неудобното му положение, и се зачуди дали либерализирането на тази държава е позволила на хората да развият по-добро чувство за хумор. Преди Головко просто би гледал безизразно.

— Джак, ние сме професионалисти, нали? Просто зная, а откъде, си е моя работа.

— Не зная какви козове държиш, приятелю, ала преди да продължиш, трябва да решим дали играта е приятелска, или не.

— Както си научил, истинската японска контраразузнавателна служба е Следственият отдел за обществена безопасност към тяхното Министерство на правосъдието. — Обяснението беше съвсем ясно и вероятно вярно. То също определи условията на разговора. Играта бе приятелска. Головко току-що разкри една своя тайна, макар и не изненадваща.

Човек трябваше да се възхити на руснаците. Експертизата им в областта на шпионажа беше от световна класа. „Не“ — поправи се Райън. Те определяха класата. Какъв по-добър начин да разположиш агенти в чужда страна от този първо да установиш мрежа в нейното контраразузнаване? Все още оставаше подозрението, че в действителност те са контролирали МИ-5, британските тайни служби, в продължение на години, а дълбокото им проникване в отдела на ЦРУ за вътрешна сигурност все още смущаваше Америка.

— Изиграй хода си — рече Райън. „Проверка на картите…“

— Имате двама тайни агенти в Япония, представящи се за руски журналисти. Активизират наново мрежата. Те са много добри и предпазливи, но един от контактите им е разкрит от отдела за обществена безопасност. Може да се случи на всеки — призна честно Головко. Джак забеляза, че дори не злорадстваше. Да, бе прекалено голям професионалист за такова нещо, а и играта беше сравнително приятелска по всякакви критерии. Другата страна на монетата не можеше да е по-ясна: с един прост жест Сергей бе в състояние да съсипе Кларк и Чавес и да създаде поредния международен инцидент между две страни, които имаха достатъчно проблеми за оправяне. Ето защо Головко не злорадстваше. Нямаше нужда.

Райън кимна.

— Добре, приятел, току-що фалирах. Казвай какво искаш.

— Бихме искали да разберем защо Япония ни лъже и всичко, което според госпожа Фоли може да представлява интерес за нас. В замяна можем да защитаваме мрежата. — „Засега“ — не добави той.

— Много ли знаят? — попита Райън, докато обмисляше предложението. Головко предлагаше Русия да прикрива американска разузнавателна операция. Това беше нещо ново, съвсем безпрецедентно. Те ценяха много информацията, която можеше да се получи. „Адски много — помисли си Джак. — Защо?“

— Достатъчно, за да бъдат изпъдени от страната, не повече. — Головко отвори едно чекмедже и му подаде някакъв лист. — Това е всичко, което госпожа Фоли трябва да знае.

Джак го прочете и го прибра в джоба си.

— Родината ми няма никакво желание да възниква какъвто и да е конфликт между Русия и Япония.

— Значи се споразумяхме?

— Да, Сергей. Ще препоръчам предложението ти да бъде одобрено.

— Както винаги, Иван Еметович, бе удоволствие да работя с вас.

— Защо не я активизирахте сами? — поинтересува се Райън, като се чудеше доколко го бяха метнали този ден.

— Лялин криеше информацията. Хитро от негова страна. Нямахме достатъчно време, за да го… убедим. Точно така, да го убедим да ни я предаде, преди ние да ви предадем него.

„Колко добре подбрана фраза — помисли си Джак. Да го убедят.“ Е, Головко се бе появил по време на старата система. Беше прекалено да се очаква, че е скъсал напълно с нея. Джак успя да се ухили широко.

— Знаеш ли, бяхте страхотни врагове. — С клинично безчувствен поглед той си помисли, че след това единствено предложение на Головко сега вероятно ще бъде поставено началото на нещо друго. По дяволите, колко по-откачен щеше да стане този свят?

В Токио бе с шест часа по-късно, а в Ню Йорк — с осем часа по-рано. Четиринадесетте часа разлика и часовият сто и осемдесети меридиан предоставяха много възможности за объркване. На някои места беше четиринадесети, събота, а на други — петък.

В три сутринта Чък Сърлс излезе от дома си за последен път. Предния ден взе кола под наем (подобно на много нюйоркчани никога не си бе правил труда да си купува такава) за пътуването до летище „Ла Гуардия“. Пистата на авиокомпанията „Делта“ беше учудващо препълнена за първия за деня полет до Атланта. Запази си билет чрез една от многото туристически агенции и плати в брой под ново име, което отсега нататък щеше да използва от време на време и което се различаваше от онова в паспорта, с който също се сдоби преди няколко месеца. Седнал на място 2А — седалка в първа класа, чиято широта му позволи да се извърне леко и да облегне глава, — той спа през по-голямата част от полета до Атланта, където прехвърлиха багажа му на самолет за Маями. Всъщност нямаше много неща. Два леки костюма, няколко ризи и други вещи от първа необходимост плюс преносимия му компютър. В Маями щеше да се качи на друг полет под друго име и да се отправи на югоизток, към рая.

Джордж Уинстън, бивш управител на „Колумб груп“, не беше щастлив въпреки луксозната обстановка около дома му в Аспен. Изкълченото му коляно се погрижи за това. Макар сега да имаше време да задоволи новооткритата си скиорска страст, той бе прекалено неопитен и вероятно малко остарял, за да се спуска по майсторските склонове. Адски болеше. Стана от леглото в три сутринта и докуцука до банята за поредната доза болкоуспокояващи, предписани от лекаря. Като стигна там, откри, че съчетанието от безсъние и продължителна болка предлага малка надежда за повторно заспиване. Помисли си, че в Ню Йорк тъкмо минава пет: горе-долу часът, в който обикновено ставаше (винаги подраняващ, за да има предимство пред поспаланковците), преглеждаше компютъра си, „Джърнъл“ и други източници на информация, за да бъде напълно подготвен за началните си ходове на пазара.

Уинстън си призна, че му липсваше. Адски кофти признание за лицето в огледалото. Добре де, работеше твърде много, отчужди се от семейството си, докара се до състояние, което почти не се различава от наркоманията, ала оттеглянето беше… Може би грешка?

„Е, не точно“ — помисли си и закуца към бърлогата си възможно най-тихо. Само дето не можеше да изпразниш нещо и после да се мъчиш да го запълниш с нищо, нали? Не можеше да плава със своя „Христофор“ през цялото време, не и докато децата ходеха на училище. Фактически имаше само едно нещо в живота му, което успяваше да прави през цялото време, и то едва не го уби, нали така?

Все пак…

„Проклятие, тук човек не може дори да получи «Джърнъл» в приличен час!“ И това ми било цивилизация! За щастие, все пак имаха телефонни връзки. Просто заради доброто старо време той включи компютъра. Уинстън бе свързан с почти всички съществуващи информационни и финансови служби и избра любимата си. Хубаво беше да го прави рано сутрин. Жена му пак щеше да се разкрещи, ако го хванеше със старите му номера, което значеше, че той изобщо не бе толкова в течение с нещата на Уолстрийт, колкото му се щеше, независимо дали е играч или не. Е, добре, разполагаше с няколко часа, пък и не беше като да се качва призори с хеликоптер до върха на планината. Докторът му забрани категорично: никакви ски. Поне за една седмица, а после щеше да се ограничи с пълните със зайци склонове. Нямаше да изглежда толкова зле, нали? Щеше да се преструва, че учи децата си… По дяволите!

Беше се измъкнал твърде рано. Естествено, нямаше откъде да знае, но през последните няколко седмици пазарът плачеше за човек с неговия талант, който да връхлети ненадейно и да направи ходовете си. Щеше да премине на стомана преди три седмици, да направи удара си и след това да се насочи към… „Силиконова алхимия“. Точно така, щеше да ги разграби за нула време. Те изобретиха нов тип монитори за преносими компютри и сега, след като японските продукти изпаднаха в немилост, този артикул направи бум. Кой ръководеше тогава операциите със застраховки? Онзи Райън. Имаше добри инстинкти за бизнеса, а сега си пилееше времето на правителствена служба. „Каква загуба на талант“ — каза си Уинстън, при което почувства болката в крака си и се опита да не добави, че той също си пилееше времето посред нощ в ски-курорт, от който не можеше да се възползва поне през следващата седмица.

„Всичко на Уолстрийт изглежда толкова изкуствено разклатено“ — помисли си, докато проверяваше тенденциите за акциите, които смяташе за добри, макар и прикрити показатели. Това бе един от номерата: да забележиш тенденциите и признаците преди другите. Един от тях ли? По дяволите, единственият номер. Беше учудващо трудно да научи някого на начина, по който го правеше. Предполагаше, че е така във всеки бранш. На някои хора просто им се удаваше и той бе един от тях. Другите се опитваха да компенсират чрез измами, търсене на информация по непочтени начини или чрез изкуствено създаване на тенденции, които после биха могли да използват. Но това беше… мамене, нали така? А какъв смисъл имаше да се правят пари по този начин? Да победиш останалите честно и на собствената им игра — така търговията се превръщаше в истинско изкуство. Обичаше в края на деня другите да дойдат и да рекат: „Кучи син такъв!“ В тона на забележката се криеше всичко.

Според него нямаше никаква причина пазарът да е толкова нестабилен. Хората не бяха дообмислили нещата, това бе всичко.

Изтребителите „Хорнет“ последваха първата вълна томкети. Санчес придвижи бавно самолета си откъм десния борд до катапулта на носа на самолетоносача и почувства как лостчето на предното му колело се плъзна в отвора на совалката. Тежко натовареният му изтребител се разтресе с пълна сила, докато палубните техници му правеха последна зрителна проверка. Доволен, операторът на катапулта му даде знак и Санчес, като отдаде чест, облегна глава на седалката. След миг парната енергия го изхвърли от носа във въздуха. Хорнетът леко слегна надолу (усещането никога не бе напълно рутинно) и после той се извиси в небето, като прибра колесниците и се отправи към мястото на рандевуто с натежали крила от резервоарите с гориво и сини тренировъчни ракети.

Те се опитваха да действат хитро и почти успяваха, ала „почти“ всъщност не се броеше в тази игра. Спътниковите снимки бяха разкрили присъствието на три приближаващи корабни групи. Санчес щеше да води ударния екип „Алфа“ срещу голямата, състояща се от осем кораба, всичките разрушители. Две отделни двойки „Томкет“ щяха да поемат патрулните самолети P-3. За пръв път щяха да се впуснат активно в преследването с търсещите си радари вместо под електромагнитно командване. Щеше да е като промушване с рапира… Не, по-скоро като стоварване на голяма и тежка тояга. Накъсани прелитания на радарния самолет „Хоукай“ Е-2С определиха, че японците не са разгърнали изтребителите си до остров Маркъс, което би било хитро, макар и трудно за тях, пък и при всички положения нямаше да могат да излязат с достатъчен брой, за да има това някакво значение, не и срещу две пълни авиокрила от самолетоносачи. Маркъс просто не беше достатъчно голям, като например Сайпан или Гуам. За известно време тази бе последната му абстрактна мисъл. По команда на Бъд по радиовръзката с ниска мощност формацията започна да се разпръсква според внимателно изготвения план.

— Хай. — Сато вдигна вътрешния телефон в командния мостик на „Муцу“.

— Току-що засякохме радиопредаване с малка мощност. Два сигнала, координати едно-пет-седем и едно-девет-пет.

— Време беше — обърна се Сато към оперативния командир. „Мислех си, че никога няма да се наканят да атакуват.“ В истинска военна ситуация той щеше да направи едно. В този случай щеше да направи друго. Нямаше смисъл да позволява на американците да разберат каква е чувствителността на апаратурата му за електромагнитно разузнаване. — Не променяйте нищо.

— Слушам. Все още държим двата въздушни радара. Изглежда, летят в кръг, никаква промяна.

— Благодаря ви. — Сато затвори телефона и посегна към чая си. Най-добрите му специалисти работеха с подслушвателната апаратура за електронно разузнаване и разполагаха със записи на информацията, уловена от всеки сензор, с цел по-късно проучване. Всъщност това бе важното на този етап на учението: да научат всичко възможно за начина, по който американските военноморски сили правят обмислените си атаки.

— Бойни постове? — попита тихо командирът на „Муцу“.

— Няма нужда — отвърна адмиралът, втренчил се замислено в хоризонта, както според него подобаваше на воюващ моряк.

На борда на „Клюки-1“, разузнавателен „Праулер“ EA-6B, екипажът следеше всички радарни и радиочестоти. Те откриха и разпознаха шест свързани търсещи радара, нито един от тях в близост до известното местоположение на японската бойна група. Всички си мислеха, че противникът не допринасяше много за борбата. Обикновено тези игри бяха много по-забавни.

Комендантът на пристанището Танапаг погледна навън от кабинета си и видя голям ферибот за коли, проправящ си път покрай южния край на остров Манагаха. Това бе изненадващо. Той прелисти набързо документите на бюрото си, за да намери телекса, предупреждаващ го за пристигането му. А, да, ето. Сигурно беше дошъл през нощта. Търговски кораб „Оркид ейс“ от Йокохама. Товар — джипове „Тойота“, отклонени за продажба на местните японски земевладелци. Вероятно ставаше дума за кораб, извършващ превози до Америка. И така, сега джиповете щяха да пристигнат тук и да задръстят допълнително местните пътища. Той измърмори, вдигна бинокъла си, за да го огледа, и за своя изненада видя друг блок на хоризонта, голям и правоъгълен. Още един ферибот? Странно.

„Клюки-1“ поддържаше височина и позиция малко под полезрението на „вражеската“ бойна група, на около сто и петдесет километра разстояние. Електронните воини на двете седалки отзад бяха сложили ръце в готовност на ключовете на бордовите предаватели на активни смущения, но японците не бяха включили нито един от радарите си и нямаше какво да заглушават. Жената пилот си позволи да хвърли поглед на югоизток и забеляза няколко жълти проблясвания, отразяващи се от покритите с позлата покриви на връщащата се ударна група „Алфа“, която сега пикираше под ъгъл към палубата, за да остане извън обхвата на радарите възможно най-дълго, преди да се стрелне нагоре и да даде първия си „залп“ от учебни ракети.

— Танго, танго, танго — предаде капитан Стив Кенеди по Гертруда[1], с което подаде кодовата дума за теоретично, или „административно“, изстрелване на торпедо. Той поддържаше контакт с подводницата клас „Харушио“ в продължение на девет часа, като използва времето, за да опознае противника и да може екипажът да свикне с нещо по-предизвикателно от това да улавя пулса на бременен гърбав кит. Когато най-сетне се отегчи от играта, дойде време да включи подводния телефон и, нямаше съмнение, да изкара ангелите на „Сиера-1“, след като й бе дал предостатъчно време да открие присъствието му. Не искаше някой да каже после, че не е дал на противника реална възможност. Не че такива операции трябваше да са почтени, ала Япония и Америка бяха приятелски страни въпреки новините, които чуваха по радиото през последните няколко седмици.

— Не бърза много — отбеляза капитан Угаки. Бяха проследили американската подводница 688 за почти четиридесет минути. Значи те бяха добри, но не чак толкова. Такива трудности имаха със засичането на „Харушио“, че предприеха атака веднага щом попаднаха на следа, и Угаки щеше да им предостави първия изстрел. Така. Командирът погледна към своя торпеден оператор и четирите червени лампички над насочените тръби.

Той вдигна телефона за подводна свръзка, за да отговори с глас, изразяващ добродушна изненада:

— Откъде се взехте?

Моряците, които можеха да го чуят (всички на борда говореха добър английски), се изненадаха от думите на капитана. Угаки забеляза израженията им. Щеше да ги осведоми по-късно.

— Дори не отвърнаха на „тангото“. Сигурно е пропуснал основната квалификация. — Кенеди включи отново телефона. — Според учебните инструкции сега ще се оттеглим и ще включим предавателя с усилен сигнал. — По негова заповед американската подводница „Ашвил“ зави надясно и увеличи скоростта на двадесет възла. Щеше да се изтегли на двадесет хиляди метра и да започне упражнението отначало, за да даде на „врага“ по-добра възможност за полезна практика.

— „Контрол“, тук „Сонар“.

— „Контрол“ слуша.

— Нов контакт, име „Сиера-5“, курс две-осем-нула. Двувинтов дизелов кораб, клас неизвестен. Скорост около осемнадесет възла — съобщи главният сонарен оператор Лавал-младши.

— Не можеш ли да го класифицираш?

— Звучи като нещо малко, капитане, не е като силното бумтене на голям търговски кораб.

— Много добре, ще го проследим. Дръж ме в течение.

— Слушам.

Санчес си помисли, че е твърде лесно. Въздушната група на „Ентърпрайс“ вероятно имаше повече трудности с разрушителя „Конго“ на север. Той не притискаше противника и държеше разгънатото ято от четири изтребителя на деветдесет метра над спокойната водна повърхност. Летяха едва с четиристотин възла. Всеки от четирите атакуващи самолета на групата „Ударник“ носеше по четири учебни ракети „Харпун“, същото се отнасяше и за следващите ги четири от „Бияч“. Погледна проекционния екран над главата си за координати. Данните, вкарани в компютъра му само преди час, му дадоха вероятното местоположение на бойната група, а навигационната му система за глобално разпознаване го бе довела точно на програмираното място. Време беше да провери доколко прецизно е оперативното им разузнаване.

— „Бияч“, тук водачът, издигане! — Санчес гладко дръпна лоста назад. — Започваме действие… Сега! — При втората команда той включи търсещия радар.

Ето че се появиха и те, дяволски големи на екрана. Санчес избра водещия кораб от ескадрата и завъртя търсещите глави на иначе безвредните ракети, висящи на крилата му. Светнаха четири сигнални лампички.

— Тук „Ударник“-водач. Огън, огън, огън! Пускам четири убийци.

— Втори, изстрелвам четири.

— Трети, изстрелвам четири.

— Четвърти, изстрелвам три, една засече.

„Горе-долу нормално“ — помисли си Санчес, планирайки да направи забележка на техника.

При истинска атака след изстрелване на ракетите самолетите щяха да пикират под ъгъл надолу към морската повърхност, за да не бъдат изложени на прицел. За целите на учението те се спуснаха до шестдесет метра и продължиха в същата посока, по траекторията на ракетите си. Бордовите устройства щяха да запишат данните от радарните и засичащите апарати на японските кораби, за да оценят характеристиките им, които досега не впечатляваха с нищо.

Изправени пред досадната необходимост да позволят на жените да летят в истински бойни ескадрили на истински самолетоносачи, те направиха първоначален компромис и ги поставиха в самолети за радиоелектронна война и така първата жена командир на ескадрила се оказа Роберта Пийч от VAQ-137, „Мошениците“. Като най-старшата жена пилот към самолетоносач, тя смяташе за най-върховно щастие факта, че друг военноморски авиатор, пак жена, вече носеше кодовото име „Праскова“[2], което й позволи да си избере „Разбойник“ — прякор, на който настояваше, докато е във въздуха.

— Засичаме сигнали, „Разбойник“ — докладва главният електронен оператор от задната част на нейния „Праулер“. — Множество апарати се задействат.

— Изключи ги — нареди тя грубо.

— Определено са много… Насочвам ракета „Харм“ към SPG-51. Готовност.

— Огън! — заповяда „Разбойник“. Като авиационен командир, стрелбата бе нейна привилегия. Докато осветителният ракетен радар SPG-51 излъчваше, антирадарната ракета „Харм“ на практика не можеше да не улучи.

Санчес вече виждаше корабите: сиви форми на хоризонта. Неприятният стържещ шум в слушалките му подсказа, че е осветен едновременно от търсещ и от огневи радар, което никога не беше радостна новина, дори при учение. Още повече, в случая „врагът“ разполагаше с американски ракети тип земя-въздух „Стандарт“ SM-2, чиито характеристики познаваше добре. Приличаше на клас „Хатакадзе“. Два зенитни радара SPG-51C, само едно ракетно пусково съоръжение. То можеше да насочва само два снаряда едновременно. Неговият самолет изискваше две ракети. Хорнетът бе по-голяма мишена от ракетите „Харпун“, а и не се движеше толкова ниско или толкова бързо като тях. От друга страна, на борда имаше защитен радиозаглушител, който донякъде изравняваше уравнението. Бъд бутна лоста наляво. Беше против правилата за безопасност да лети точно над кораба при такива обстоятелства, така че след няколко секунди той се озова на триста метра пред носа на разрушителя. Прецени, че поне една от ракетите му би улучила, а тази ламаринена кутия тежеше едва пет хиляди тона. Една бойна глава от „Харпун“ щеше да я съсипе и да направи следващата му атака с концентриран огън още по-смъртоносна.

— „Ударник“, тук водачът. Образувайте формация около мен.

— Втори…

— Трети…

— Четвърти… — потвърдиха подчинените му.

„Мина още един ден от живота ми на военноморски пилот“ — помисли си командирът на авиогрупата. Сега можеше да кацне, да влезе в бойния информационен център и да прекара остатъка от следващите двадесет и четири часа в проверяване на резултатите. Просто вече го нямаше онова вълнение. Бе свалял в океана истински самолети и нищо друго не можеше да се сравни с това. Все пак летенето си е летене.

Ревът на самолети отгоре обикновено въодушевяваше. Сато гледаше как последният сив американски изтребител се издига и се отдалечава и вдигна бинокъла си, за да проследи накъде се отправят. Сетне стана и слезе в бойния информационен център.

— Е? — попита той.

— Курсът им е според очакванията. — Оперативният командир на флотилията почука по спътниковата снимка, показваща двете американски бойни групи, които все още плаваха на запад след господстващите ветрове за провеждане на въздушни операции. Фотографията бе само отпреди два часа. Радарната графика сочеше, че американските самолети се насочват към предвиденото място.

— Прекрасно. Моите уважения към капитана, поемете курс едно-пет-пет с максималната възможна скорост. — След по-малко от минута „Муцу“ се разтресе от увеличената двигателна мощност и зацепи по-бързо спокойното тихоокеанско мъртво вълнение за срещата си с американската военноморска част. Разчетът на времето бе важен.

На партера на Нюйоркската фондова борса млад дилър направи грешка при отчитането на акциите на „Мерк“ точно в 11,43,02 източно поясно време. Тя всъщност влезе в системата и акциите се появиха на таблото със стойност двадесет и три и една осма, далеч под настоящата им пазарна цена. След тридесет секунди той въведе отново същата стойност. Този път му се развикаха. Обясни, че проклетата клавиатура е лепкава, и като я измъкна от буксата, я смени с нова. Случваше се често. Хората разливаха кафе и други боклуци на това мръсно място. Корекцията беше въведена веднага и нещата станаха пак нормални. В същата минута нещо подобно се случи с акциите на „Дженеръл мотърс“ и една жена използва същото извинение. Нямаше опасност. Хората в нейната кабина не общуваха кой знае колко с онези, занимаващи се с акциите на „Мерк“. И двамата чиновници нямаха представа какво правят. Просто знаеха, че им плащат петдесет хиляди долара, за да допуснат грешка, която по никакъв начин няма да повлияе на системата. Не им бе известно, че ако не бяха го сторили, имаше други двама дилъри, получили същата сума, за да направят същото нещо десет минути по-късно.

На компютрите „Стратус“ в Депозитното контролно дружество (по-точно на софтуера в тях) бяха отбелязани въведените данни и „великденското яйце“ започна да се мъти.

Всичките камери и прожектори бяха поставени във Владимировската зала на великия Кремълски дворец, традиционното място за приключване на преговори, което Джак бе посетил в едно друго време и при съвсем различни обстоятелства. В две отделни стаи гримираха президента на САЩ и президента на Руската федерация, което вероятно беше по-неприятно за руснака. За Райън нямаше съмнение. Добрият външен вид за пред камерите не бе традиционно изискване към местните политически фигури. Повечето от гостите вече бяха седнали, ала висшите членове на двете официални групи повече можеха да се отпуснат. Последните приготовления бяха почти приключили. Кристалните чаши бяха наредени на подносите, тапите на бутилките с шампанско бяха отвити и чакаха само един знак, за да излетят.

— Това ми напомня, че ти така и не ми изпрати от онова грузинско шампанско — обърна се Джак към Сергей.

— Е, можем да го направим днес. Бих могъл да ти го уредя на добра цена.

— Знаеш ли, преди щеше да се наложи да го откажа от етични съображения.

— Да, зная, че всеки американски служител е потенциален мошеник — подхвърли Головко и се огледа наоколо, за да се увери, че всичко е свършено както трябва.

— Трябва да станеш адвокат. — Джак забеляза, че главният агент на тайните служби минава през вратата и се отправя към мястото си. После попита жена си: — Чудесно място, нали, скъпа?

— Царете са знаели как да живеят — прошепна тя и тогава всички телевизионни прожектори блеснаха. Всички мрежи в Америка прекъснаха програмите си. Часът бе малко неудобен при единайсетчасовата разлика между Москва и американското западно крайбрежие. Проблеми имаше и в Русия, която имаше поне десет свои часови пояса поради фрапиращите си размери и, в случая със Сибир, поради близостта със Северния полюс. Това обаче беше нещо, което всеки искаше да види.

Двамата президенти се появиха сред ръкоплясканията на тристата присъстващи души. Роджър Дърлинг и Едуард Грушевой се срещнаха при махагоновата маса и сърдечно си стиснаха ръцете по начин, характерен само за двама бивши врагове. Дърлинг — бившият войник и парашутист с опит от Виетнам; Грушевой — също бивш войник и военен инженер, един от първите, проникнали в Афганистан. Възпитани да се мразят взаимно в младостта си, сега те щяха да сложат точка на всичко това. В този ден щяха да оставят настрана всички вътрешни проблеми, с които и двамата живееха всеки час от седмицата, тъй като днес техните ръце щяха да променят света.

Домакинът, Грушевой, покани Дърлинг да заеме мястото си, сетне отиде до микрофона.

— Господин президент — започна той с помощта на преводач, от който всъщност нямаше нужда, — за мен е удоволствие да ви посрещна с добре дошъл за първи път в Москва…

Райън не слушаше речта. Беше предвидима до последната фраза. Погледът му се спря на черна пластмасова кутия, поставена на масата точно между столовете на двамата държавни глави. На нея имаше два червени бутона и кабел, водещ надолу към пода. Два телевизионни екрана бяха изправени до близката стена, а в задната част на залата големи телевизионни монитори бяха на разположение на всеки, желаещ да гледа. Те показваха приличащи си картини.

— Страшен начин за поддържане на железопътна линия — отбеляза един майор на тридесет километра от Минот, Северна Дакота. Той току-що затегна последната жица. — Добре, по веригите тече ток. Жиците са свързани. — Единствено прекъсвачът предотвратяваше избухването на експлозивите, а той бе в ръката му. Вече провери всичко лично, цяла рота военна полиция патрулираше из местността, понеже „Приятели на земята“ заплашваха, че ще протестират срещу събитието, като поставят хора при експлозивите, и колкото и да желаеше да взриви тези копелета, щеше да му се наложи да прекъсне електрическата верига, ако това се случеше. „Защо, по дяволите, някой ще протестира срещу това?“ — чудеше се той. Вече си изгуби един час в опити да го обясни на съветския си колега.

— Тук е почти като в степите — рече мъжът и потрепери на вятъра. И двамата гледаха телевизорчето си в очакване на знака.

— Жалко, че политиците ги няма тук, за да изпуснат малко топъл въздух под налягане. — Той отмести ръка от прекъсвача. Защо не можеха просто да побързат?

Руският офицер знаеше достатъчно добре американски английски, за да се засмее на забележката, докато бъркаше в огромния си анорак за една изненада, която пазеше за американеца.

— Господин президент, гостоприемството, което открихме в този велик град, е достатъчно доказателство, че трябва, може и ще има приятелство между нашите два народа, силно точно колкото старата ни вражда, но далеч по-продуктивно. Днес ние слагаме край на войната — заключи Дърлинг и сред топли аплодисменти стисна отново ръката на Грушевой. Двамата мъже седнаха. Странно, ала сега те трябваше да получат заповед от американски телевизионен директор на продукция, който имаше слушалки на главата си и говореше много бързо.

— А сега — чу се на два езика, — ако публиката бъде така добра да се обърне към телевизорите…

— Когато бях лейтенант в сапьорните части — прошепна руският президент, — много обичах да взривявам.

Дърлинг се усмихна широко и наведе главата си към него. Някои неща не бяха за пред микрофоните.

— Знаете ли какъв исках да стана като момче… Дали имате такава професия тук?

— Какъв, Роджър?

— Като онзи, който управлява крана с голямата желязна топка за събаряне на сгради. Сигурно е най-хубавата работа в цял свят.

— Особено ако можеш първо да вкараш парламентарната си опозиция в сградата! — Това бе възглед, който двамата споделяха.

— Време е — разбра Дърлинг от директора на продукцията.

Двамата мъже сложиха палци на бутоните.

— На три, нали, Ед? — попита той.

— Да, Роджър!

— Едно — каза Дърлинг.

— Две — продължи Грушевой.

— Три! — казаха едновременно и натиснаха копчетата.

Двата бутона затвориха проста електрическа верига, водеща към спътников предавател отвън. Нужна беше приблизително една трета от секундата, за да може сигналът да стигне до сателита и да слезе пак надолу, сетне още една трета, докато отразеният лъч премине по същата траектория, и в продължение на един дълъг миг мнозина си помислиха, че нещо се е повредило. Ала не беше.

— Уха! — възкликна майорът, когато четиридесет и пет килограма взривна смес хвръкна във въздуха. Трясъкът впечатляваше дори от километър. Изригна огнена кула от запалването на задвижвания с твърдо гориво ракетен двигател. Тази част от церемонията се оказа коварна. Трябваше да са сигурни, че въпросният предмет ще се запали само отгоре. В противен случай ракетата можеше да се опита да излети от силоза, а това съвсем нямаше да е добре. Всъщност цялата операция бе ненужно усложнена и опасна. Студеният вятър отвяваше токсичния изгорял газ на изток и когато той стигнеше до нещо значимо, щеше да е останала просто лоша миризма, която до голяма степен можеше да послужи като определение на политическите условия, станали повод за съществуването на горящия ракетен двигател, нали? Все пак гледката вдъхваше известно страхопочитание. Най-големият фойерверк в света, горящ отпред назад близо три минути, след което остана единствено пушекът. Един сержант задейства противопожарната система на силоза, която, за изненада на майора, наистина работеше.

— Знаеш ли, теглихме чоп, за да видим кой ще поеме задачата. Аз спечелих — похвали се той и се изправи на крака.

— На мен просто ми наредиха да дойда. Радвам се, че стана така. Безопасно ли е вече?

— Струва ми се, да. Хайде, Валентин. Чака ни още работа, нали?

Двамата мъже се качиха в модерен военен джип и като запали, майорът се отправи към силоза, намиращ се срещу вятъра. Сега той представляваше само дупка в земята, бълваща пара. Екип на Си Ен Ен ти последва, като продължаваше да предава на живо, докато превозното средство се друсаше из неравната степ. Колата им спря на двеста метра разстояние за тяхно раздразнение, а в същото време двамата командири слязоха от джипа с противогази, в случай че все още имаше достатъчно дим, който да представлява заплаха за здравето им. Нямаше. Носеше се само гадната воня. Американецът махна на телевизионния екип да се приближат и ги изчака, докато се подготвят. Отне им две минути.

— Готово! — каза режисьорът им.

— Единодушни ли сме, че силозът и ракетата са унищожени?

— Да, единодушни сме — отвърна руснакът и отдаде чест. После скри ръка зад гърба си и измъкна две кристални чаши от джобовете си. — Бихте ли подържали, господин майор?

След това се появи бутилка грузинско шампанско. Руснакът го гръмна с широка усмивка и напълни чашите.

— Сега ще ви науча на една руска традиция. Пийте първо вие — рече той. Хората от телевизията бяха във възторг.

— Мисля, че тази част ми е известна. — Американецът гаврътна шампанското. — И сега?

— Чашите никога няма да бъдат използвани за по-незначителен повод. Сега трябва да направите същото като мен. — С тези думи руснакът се обърна и се прицели, за да запрати чашата си в празната дупка.

Американецът се засмя и го последва.

— Сега! — При сигнала двете чаши изчезнаха в последния американски силоз за ракети „Минитмън“. Те се загубиха сред парата, ала и двамата ги чуха как се пръсват в обгорените бетонни стени.

— За щастие, имам още две чаши — отбеляза Валентин и ги извади.

— Кучият му син! — прошепна Райън. Оказа се, че на американеца при руския силоз му бе хрумнала подобна идея и сега обясняваше какво значи „Време е за по една «Милър»“. За съжаление алуминиевите бирени кутийки не се чупеха при хвърляне.

— Изключително театрално — изказа мнение жена му.

— Не е точно Шекспир, обаче каквото ще да е, вече е минало, скъпа. — Тогава чуха как тапите изхвърчат сред буря от аплодисменти.

— Вярно ли е това за петте милиарда долара?

— Да.

— Значи, Иван Еметович, сега можем да бъдем истински приятели — рече Головко и донесе чаши. — Най-после се срещаме, Каролайн — обърна се той любезно към Кати.

— Със Сергей се знаем отдавна и имаме за какво да си поговорим — поясни Джак, като пое чашата и я вдигна към домакина си.

— За времето, когато бях опрял пистолет в главата ти — каза руснакът. Райън се почуди дали това е историческо уточнение… или тост в чест на случая.

— Моля! — възкликна Кати и едва не се задави с питието си.

— Никога ли не си й казвал?

— Господи, Сергей!

— За какво говорите вие двамата?

— Доктор Райън, някога със съпруга ви имахме… професионални разногласия и накрая стана така, че аз насочих пистолет срещу лицето му. Така и не ти казах, Джак, че оръжието не беше заредено.

— Е, и без това не бързах за никъде, нали?

— За какво всъщност говорите? Това някаква лична шега ли е? — настояваше Кати.

— Да, мила, нещо такова. Как е Андрей Илич?

— Добре е. Всъщност, ако пожелаеш да го видиш, може да се уреди.

Джак кимна.

— С удоволствие.

— Извинете, но кой точно сте вие?

— Скъпа — намеси се Джак. — Това е Сергей Николаевич Головко, председател на Руската служба за външно разузнаване.

— КГБ? И вие двамата се познавате?

— Не КГБ, мадам. Сега сме много по-малки. С мъжа ви досега бяхме… съперници години наред.

— Добре, и кой спечели? — поинтересува се тя.

На двамата мъже им мина една и съща мисъл през главата, но Головко я каза гласно пръв:

— И двамата, разбира се. А сега, ако позволите, нека ви представя съпругата си, Елена. Тя е педиатър.

Джак осъзна, че ЦРУ никога не си е правило труда да разбере този факт. Той се обърна, за да погледне двамата президенти, които се наслаждаваха на момента, въпреки че бяха наобиколени от новинари. В действителност за пръв път присъстваше на такова събитие, обаче бе сигурен, че те не винаги се държаха така приятелски. Вероятно оказваше влияние окончателното освобождаване от всичкото напрежение, осъзнаването, че това наистина е краят. Забеляза, че хората внасяха още шампанско. Беше много добро и той сериозно смяташе да изпие пая си. На Си Ен Ен скоро щеше да им писне от тържеството, ала не и на тези хора. На всички униформени, политици, шпиони и дипломати. Дявол го взел, може би наистина всички щяха да станат приятели.

[1] Гертруд — старо название на обичайната апаратура, използвана за подводна свръзка. — Б.пр. ↑

[2] Игра на думи. Фамилното й име на английски означава праскова. — Б.пр. ↑

19.

УДАР ВТОРИ, ФИНАНСОВА ПАНИКА

Въпреки че като цяло подбирането на момента бе случайно, планът за използването на възможността беше изящен, плод на дългогодишно проучване, оформяне и преструване. В действителност операцията вече бе стартирала, когато на шест големи търговски банки в Хонконг започнаха да им се изчерпват американските съкровищни бонове. Те бяха купени няколко седмици по-рано като част от сложна бартерна сделка с авоари в йени, направена с цел класическо възпрепятстване на паричните колебания. Самите банки бяха пред травма (смяна на правото на собственост върху самата земя, на която стояха) и тези два фактора представиха огромните им покупки като съвършено нормален ход за постигане на максимална ликвидност[1] и същевременно приспособимост. Като се освобождаваха от боновете, те просто обръщаха авоарите си в пари (макар и мащабно) при промяната на долара спрямо йената. С този ход фактически щяха да реализират седемнадесет процента печалба и сетне да купят йени, които, както сега твърдяха валутните експерти по целия свят, бяха достигнали твърде ниско ниво и скоро щяха да се възродят. Все пак двеста и деветдесет милиарда долара в американски съкровищни бонове се появиха за кратко на пазара, при това обезценени. Скоро те бяха разграбени от европейските банки. Хонконгските банкери направиха нужните електронни отчитания и сделката приключи. После те телеграфираха до Пекин и с притаена радост съобщиха, че са спазили заповедите и са показали почитта си към бъдещите си политически господари. „А щом извлякохме печалба от сделката, толкова по-добре“ — мислеха си всички.

Сделката бе забелязана в Япония. При четиринадесет часа разлика с Ню Йорк, все още най-важният световен търговски център, нямаше нищо необичайно токийските дилъри да работят във време, обикновено свързвано с нощните пазачи, а така или иначе електронните служби, предаващи финансова информация, никога не спираха да бълват данни. Някои биха се учудили, ако научеха, че хората, намиращи се сега в търговските учреждения, заемаха наистина много високи постове и че през последната седмица бе открита специална зала на последния етаж на голяма административна сграда. Наречена „Военната зала“ от сегашните си обитатели, тя разполагаше с телефонни връзки с всеки град в света, извършващ голяма търговска дейност, и компютърни монитори, показващи какво става във всеки от тях.

Други азиатски банки последваха примера на тези в Хонконг, а хората във Военната зала наблюдаваха апаратурата си. В петък малко след обяд нюйоркско време, когато в Токио беше два часът и три минути в събота сутринта, те забелязаха, че на пазара се появиха още триста милиона долара в американски облигации на цена, дори по-примамлива от току-що предложената в Хонконг, и те също бяха бързо изкупени от други европейски банкери, за които работният ден и седмицата вече приключваха. Досега не се бе случило нищо фрапиращо и необичайно. Едва тогава японските банки направиха своя ход, напълно прикрити от дейността на другите. Токийските банки също започнаха да разпродават своите американски съкровищни бонове, очевидно предприемащи действия за стабилизиране на йената, или така изглеждаше. Същевременно обаче наличният добавъчен доларов капацитет на целия свят беше изразходван за броени минути. Това можеше да се сметне за чисто съвпадение, ала валутните дилъри (поне тези, които не бяха в обедна почивка в Ню Йорк) сега бяха под тревога заради факта, че всякакви по-нататъшни сделки с тези облигации щяха да нарушат равновесието, колкото и невероятно да бе това при известната стабилност на долара.

Официалната вечеря отразяваше традиционното руско гостоприемство и беше още по-прочувствена поради факта, че празнуваха края на ядрената заплаха, ужасявала две поколения. Патриархът на руската православна църква напяваше дълга и достойна молитва. Хвърлян сам на два пъти в затвора по политически причини, той отправи прочувствен призив за мир и радост и трогна мнозина до сълзи, които скоро след началото на пиршеството пресъхнаха. Имаше супа, хайвер, птиче месо и хубаво говеждо, а също и огромни количества алкохол, които този път всеки волно поглъщаше. Истинската задача на пътуването бе приключена. В действителност не останаха никакви тайни. Утре бе събота и всички щяха да поспят до късно.

— И ти ли, Кати? — попита Джак. Жена му обикновено не пиеше много, но тази вечер тя гаврътваше чашите една след друга.

— Това шампанско е чудесно. — Беше първата й официална вечеря отвъд океана. Тя също прекара хубаво деня с местни очни хирурзи и покани двама от най-добрите редовни професори да дойдат в института „Уилмър“ и да се запознаят с нейното специално отделение. Кати имаше изгледи да спечели наградата „Ласкар“ за приноса си към лазерната хирургия — продукт на единадесет години клинични изследвания, както и причина за отказа й да приеме поста завеждащ катедра, предлаган й два пъти от университета във Вирджиния. Голямата й дисертация, оповестяваща пробива, скоро щеше да бъде публикувана в „Ню Ингланд Джърнал ъф медисин“, и за нея тази нощ и това пътуване също бяха една кулминация.

— Утре ще си патиш — предупреди я мъжът й. Джак подхождаше по-спокойно към всичките питиета, макар че вече бе надхвърлил нормалната си вечерна граница, тоест едно. Присъствал на руски банкети и преди, той знаеше, че именно от тостовете всички щяха да се накиснат. Това беше културен феномен. Руснаците можеха да продължат да пият, когато повечето ирландци са вече под масата (знаеше го от горчив опит), ала по-голямата част от американската делегация или не бе научила този урок, или тази нощ просто не им пукаше. Съветникът по националната сигурност поклати глава. Сто процента щяха да го научат утре сутринта. Точно тогава поднесоха основното меню и напълниха чашите с тъмночервено вино.

— О, Господи, роклята ми ще се пръсне!

— Това сигурно ще увеличи официалните развлечения — отбеляза съпругът й и си навлече свиреп поглед.

— Прекалено сте кльощава — подметна Головко, който седеше до нея, и така показа още един руски предразсъдък.

— А колко големи са децата ви? — попита Елена Головко. Също слаба според руските стандарти, тя бе професор по педиатрия и много приятна компания за вечеря.

— Американски обичай — отвърна Джак, като измъкна портфейла си и показа снимките. — Оливия, наричам я Сали. Това е малкият Джак, а това е последното.

— Синът ви се е метнал на вас, но момичетата са копия на майка си.

Джак се ухили.

— Което също е добре.

Големите търговски компании не са нищо повече от нормални фирми, ала за средностатистическия акционер остава загадка как точно търгуват те. Уолстрийт представляваше обширна колекция от погрешни наименования, като се започне от самата улица, която е широка приблизително колкото задна уличка в повечето американски жилищни райони, и дори тротоарите изглеждат прекалено тесни за пешеходния трафик, който поемат. Когато в една основна търговска къща, като например най-голямата от тях, „Мерил Линч“, постъпеха поръчки за закупуване, брокерите не отиваха да търсят, физически или електронно, някой, желаещ да продаде въпросната емисия. Вместо това всеки ден самата компания купуваше ограничен брой ценни книжа с емисии, за които се смяташе, че ще се търсят, и сетне очакваше потребителски интерес към тях. Купуването на сравнително големи пакети допринасяше за някаква отстъпка, нещо като цена на едро, а продажбите по принцип ставаха на малко по-високи цени. По този начин търговските къщи натрупваха пари от разликата в цените, обикновено около една осма от всеки пункт. Един пункт се равняваше на един долар и следователно една осма беше дванадесет цента и половина. Привидно нищожна възможност за печалба от ценни книжа, при които стойността на една акция понякога можеше да достигне стотици долари, този печалбен минимум се повтаряше ежедневно от много емисии и с времето нарастваше до огромна потенциална печалба, ако нещата вървяха добре. Не винаги обаче потръгваше и имаше възможност и търговските къщи да загубят мащабни суми в един пазар, където цените падат бързо и не според бюджетните им предвиждания. Имаше много афоризми, предупреждаващи за това. На хонконгските големи и активни борси се казваше, че пазарът „се изкачва като ескалатор и пада като асансьор“, но най-основната фраза се набиваше в ума на всеки нов „гений“ на гигантския дилърски партер в централата на „Мерил Линч“, намираща се в западната част на Уолстрийт: „Никога не приемай за дадено, че има купувач за онова, което искаш да продадеш.“ Разбира се, всеки вземаше това за дадено, понеже винаги имаше купувачи, поне що се отнася до периода, който обхващаше общата памет на фирмата, а той беше наистина голям.

Повечето от сделките обаче не ставаха с отделни инвеститори. От шестдесетте години взаимните фондове постепенно започнаха да контролират пазара. Наречени „институции“ и групирани под това название заедно с банки, застрахователни компании и пенсионни фондове, в действителност съществуваха далеч повече такива компании с общи капитали, отколкото ценни книжа на Нюйоркската фондова борса (все едно ловците да са повече от дивеча), и тези институции контролираха такива парични резерви, каквито умът не би могъл да побере. Те бяха толкова могъщи, че до голяма степен политиката им можеше наистина да повлияе силно на отделните емисии и дори, макар и за кратко, на целия пазар. А често „институциите“ се контролираха от една шепа хора и в много случаи само от един човек.

Третата, най-голяма вълна от съкровищни бонове изненада всички, но най-изненадани бяха в седалището на Банката на федералния резерв във Вашингтон, чийто персонал забеляза сделките в Хонконг и Токио — първите с интерес, вторите с известно безпокойство. Европейският пазар за долари оправи нещата, ала сега той бе почти изцяло затворен. Това бяха предимно азиатски банки, институции, които нагласяваха стандартите си не според Америка, а според Япония и чиито специалисти вече бяха забелязали дъмпинга[2] и се бяха обадили на някои хора из района. Тези обаждания накрая доведоха до събрание на последния етаж на една административна сграда, където изключително висшестоящи банкови служители заявиха, че сънят им е бил прекъснат заради ситуация, която им изглеждала много сериозна, и така предизвикаха втората вълна от продажби. Препоръчаха също внимателно и методично, но бързо изместване на акцента от долара.

Американските съкровищни бонове бяха средството на правителството на САЩ за компенсиране на дълга, а също основната подпора за стойността на американската валута. Смятани от петдесет години за най-сигурната инвестиция на планетата, тези облигации позволяваха както на американските граждани, така и на всеки друг да вложи капитала си в стока, представяща най-могъщата икономика в света, която пък се защитаваше от най-могъщата военна институция и се направляваше от политическа система, пазеща свято правата и равните възможности чрез конституция, на която всички се възхищаваха, въпреки че не винаги я разбираха достатъчно. Каквито и да бяха грешките и слабостите на Америка (а те не бяха загадка за опитните международни инвеститори), от 1945 г. Съединените щати бяха единственото място в света, където парите са в относителна сигурност. За Америка беше присъща една жизненост, от която израстваха всички стабилни неща. Колкото и несъвършени да бяха, американците си оставаха най-оптимистичната нация в света; все още млада страна според световните стандарти и с всички качества, характерни за енергичната младост. И затова, когато хората имаха състояние, което да пазят, и същевременно не бяха сигурни как, най-често си купуваха американски съкровищни билети. Печалбата не бе винаги съблазнителна, ала сигурността — да.

Обаче не и днес. Банкерите по света забелязаха, че Хонконг и Токио се освобождават от облигациите усърдно и бързо, и извинението, дадено по електронните връзки, че преместват позициите си от долара към йената, просто не обясняваше всичко, особено след няколкото телефонни обаждания, целящи да разберат защо са направили такъв ход. Сетне дойде новината, че повечето японски банки прехвърлят притежаваните облигации внимателно, методично и бързо. При този ход банкерите из цяла Азия започнаха да правят същото. Третата вълна от продажби възлизаше близо на шестстотин милиарда долара — почти всички краткосрочни бонове, с които сегашното американско правителство бе решило да компенсира паричния дефицит.

Доларът вече падаше и при започването на третата вълна от продажби, всичките станали за по-малко от деветдесет минути, падането стана още по-рязко. В Европа запътилите се към къщи дилъри чуха как клетъчните им телефони започват да звънят, за да ги повикат обратно на работа. Задаваше се нещо неочаквано. Аналитиците се питаха дали това няма нещо общо с разпалващия се сексуален скандал в американското правителство. Европейците винаги се чудеха на идеята-фикс на американците относно сексуалните похождения на политиците. Беше глупава, пуританска и неразумна, обаче бе също и реалност за американската политическа сцена, а това я превръщаше в уместен фактор, показващ им как да подходят към американските ценни книжа. Стойността на тримесечните съкровищни билети вече бе паднала до 19/32 от пункта (цената на облигациите се представяше с такива дроби) и в резултат на това доларът се обезцени с четири цента спрямо британската лира, дори повече спрямо германската марка и още повече спрямо йената.

— Какво, по дяволите, става тук? — попита един от управителите на Федералния резервен фонд. Целият управителен съвет, формално известен като Комисия по свободния пазар, се беше събрал около един-единствен компютърен монитор и следеше тенденцията, като отказваше да повярва на очите си. Нямаше никаква причина, която някой можеше да измисли за този хаос. Добре де, имаше тревога около Килти, но той бе само вицепрезидент. Финансовият пазар се колебаеше нагоре-надолу известно време и поради продължителното объркване относно последствията от Реформения търговски декрет. Ала каква зла сила беше това? Знаеха и без да го обсъждат, че проблемът съществува и че можеше никога да не разберат какво става. Понякога нямаше логично обяснение. Понякога нещата просто се случваха, както стадо добитък решава да се и втурне в паническо бягство, без търговците на говеда да виждат някаква причина. Когато доларът се сгромоляса с цели сто основни пункта, тоест един процент от стойността му, всички те влязоха в неприкосновената си заседателна зала и насядаха. Разискването беше бързо и решително. Хората панически се освобождаваха от долари. Трябваше да ги спрат. Вместо планираното за края на работния ден покачване с половин пункт на сконтовия процент те щяха да го увеличат с цял пункт. Всъщност едно стабилно малцинство предложи повече, но се съгласиха на компромис. Щяха да го обявят веднага. Началникът на рекламния отдел към Федералния резервен фонд изготви изявление, което председателят да прочете пред отзовалите се на повикването новинарски екипи и което да излезе по всяка електронна информационна мрежа.

Когато брокерите се върнаха по бюрата си следобед, сравнително спокойният петък бе нещо съвършено различно. Всеки офис разполагаше с информационно табло със стенографирани съобщения за вътрешните и международните събития, защото тези неща влияеха на пазара. Известието, че държавата е повишила сконтовия процент с цял пункт, шокира повечето търговски зали и въдвори двадесет-тридесет секундно мълчание, накъсано от няколко ругатни. Изкусните дилъри, творящи с компютрите си, забелязаха, че пазарът вече реагира. Повишаването на сконтовия процент беше сигурен предвестник за кратко спадане на индекса Дау, както тъмните облаци предизвестяваха дъжд. Тази буря нямаше да е приятна.

Големите търговски къщи, „Мерил Линч“, „Лехман брадърс“, „Пруденшъл-Бах“ и всички останали бяха силно автоматизирани и организирани по подобен начин. Почти във всички случаи имаше една голяма зала с редици компютърни терминали. Размерите на залата неизменно се определяха от формата на сградата и високо платените специалисти бяха натъпкани вътре почти като в японско корпоративно учреждение, само дето в американските бизнесцентрове пушенето беше забранено. Малцина от мъжете носеха саката си, а повечето от жените бяха с маратонки.

Всички те бяха много интелигентни, макар че образованието им би учудило случайния посетител. Някога пълно с възпитаници на бизнесколежите в Харвард и Уортън, новите екипи от „научни гении“ бяха съставени най-вече от хора с научни титли, особено в областта на математиката и физиката. Масачузетският технологически институт бе сегашното предпочитано заведение, както и шепа други. Причината беше, че всички търговски къщи имаха компютри, а компютрите използваха изключително сложни математически модели, за да анализират и същевременно да предвидят състоянието на пазара. Моделите се основаваха на щателни исторически проучвания, проследяващи Нюйоркската фондова борса чак до времето, когато е била разположена под сянката на едно платаново дърво. Екипи от историци и математици бяха начертали всеки ход на пазара. Тези архиви бяха анализирани, сравнени с всички възможни за определяне външни фактори и бяха получили математически изведен критерий за реалност, като резултатът бе поредица от много прецизни и нечовешки заплетени модели на начина, по който е действал, действа и ще действа пазарът. Всички тези данни обаче бяха посветени на идеята, че заровете наистина имат памет — любима, ала погрешна концепция на собствениците на казина.

Трябваше да си математически гений, както казваха всички (и особено математическите гении), за да разбереш как функционират нещата. В повечето случаи по-старите „кокали“ стояха настрана. Хора, научили занаята в бизнесучилища, или дори такива, започнали като чиновници и изкачили йерархичната стълба само с труд и акъл, отстъпиха място на новото поколение… без да съжаляват особено. Жизненият период на един компютърен оператор бе около осем години. Темпото на борсата беше убийствено и освен да си млад и интелигентен, трябваше и да си млад и глупав, за да оцелееш тук. Ветераните, проправили си път нагоре с много труд, оставяха на младоците компютърната част, тъй като самите те бяха бегло запознати с техниката, и поемаха ролята на хора, които контролират, отбелязват тенденциите, утвърждават корпоративната политика и по принцип се държат като добри чичковци към новаците, възприемащи ръководния персонал като изкуфели старци, при които изприпкваха в тежки моменти.

Вследствие на това всъщност никой ЗА НИЩО не отговаряше с изключение може би на компютърните шаблони, но пък всеки използваше един и същ модел. Те имаха някои различни нотки, понеже експертите, които ги бяха създали, са били инструктирани от всяка търговска къща да им предложат нещо специално. Това водеше до благополучие за експертите, които за всеки клиент вършеха принципно една и съща работа, обаче на всички им определяха цени като за уникален продукт.

Резултатът на военен език бе една и съща и неизменна работна доктрина в цялата индустрия. Нещо повече: това беше една работна философия, която всеки знаеше и разбираше само отчасти.

„Колумб груп“, едно от най-големите дружества с взаимни фондове, си имаше собствени компютърни шаблони. Контролиращи милиарди долари, трите й основни фонда — „Ниня“, „Пинта“ и „Санта Мария“ — можеха да купуват големи портфейли акции на най-ниски цени и точно с тези сделки да повлияят на стойността на отделните емисии. Тази огромна пазарна сила на свой ред се командваше от всичко на всичко зрима души и топа трио докладваше на четвърти човек, който вземаше всички наистина важни решения. На останалите „гении“ на фирмата им плащаха, оценяваха ги и ги повишаваха според способността им да дават добри препоръки на началниците. Сами по себе си те нямаха никаква власт. Думата на шефа бе закон и всички смятаха, че това е в реда на нещата. Шефът винаги беше човек, вложил собственото си състояние в групата. Всеки негов долар бе равен по стойност на този на най-дребния инвеститор, каквито ги имаше с хиляди. Поемаше същите рискове, жънеше същите печалби и от време на време понасяше същите загуби като долара на всеки друг. В действителност това беше единствената гаранция, заложена в цялата търговска система. Най-низкият грях в брокерския бранш бе да поставиш собствените си интереси над тези на вложителите ти. Само като сложиш своите интереси наравно с техните, имаше гаранция, че всички сте заедно в играта. Тогава незначителните хора, ни най-малко неразбиращи как функционира пазарът, черпеха сигурност от идеята, че големите клечки, които разбират, се грижат за всичко. Нямаше голяма разлика от американския Запад в края на деветнадесети век, където собствениците на малки скотовъдни ферми поверявали мъничките си стада на големите скотовъдци, за да бъдат прекарани до снабдителните станции.

В 13,50 „Колумб груп“ предприе първия си ход. Като свика най-важните си хора, главният заместник на Райзо Ямата накратко обсъди внезапното сриване на долара. Всички кимнаха с глава. Беше сериозно. „Пинта“, средният фонд от флотилията, разполагаше с добър резерв от съкровищни бонове — винаги хубаво място да си вложиш парите в очакване на по-добра възможност. Стойността на тези облигации падаше. Той оповести, че нарежда незабавно да бъдат заменени за германски марки, отново най-стабилната валута в Европа. Управителят на „Пинта“ кимна, вдигна телефона и даде заповедта, с което бе извършена поредната огромна сделка, първата от американски търговец.

— Не ми харесва как върви този следобед — каза сетне вицепрезидентът на компанията. — Искам всички да са ми подръка. — Всички закимаха отново. Буреносните облаци се приближаваха и стадото ставаше неспокойно от първите мълнии. — Кои банкови ценни книжа са уязвими при слаб долар? — Вече знаеше отговора, ала етикетът изискваше да попита.

— „Ситибанк“ — отвърна управителят на „Ниня“. Той отговаряше за управлението на фондовете с основни ценни книжа. — Имаме цял тон от акциите им.

— Започвайте дъмпинг — нареди вицепрезидентът, като използва американския израз. — Не ми харесва начинът, по който банките са изложени на риск.

— От всичко ли да се отървем? — Управителят се изненада. „Ситибанк“ току-що предаде много добър тримесечен официален отчет.

Последва сериозно кимване.

— От всичко.

— Но…

— От всичко — повтори тихо вицепрезидентът. — Веднага.

Засилената търговска дейност бе забелязана в Депозитното контролно дружество от персонала, имащ за задача да отбелязва всяка сделка. Целта им бе да сверят и сортират всичко в края на търговския ден, да отбележат кой купувач е купил еди-кои си акции и от кой продавач, и да нанесат паричните трансфери в нужните банкови сметки, като фактически играеха ролята на автоматичен счетоводител за целия пазар на ценни книжа. Мониторите им показваха нарастващото темпо на дейността, обаче всички компютри работеха със софтуера на Чък Сърлс „Електра-Клърк 2.4.0.“ и моделите „Статус“ ги следваха. От всяка машина излизаха три кабела. Единият се свързваше с мониторите. Друг стигаше до подпомагащият магнетофон, а третият до принтер — основното, но най-неудобно средство за запазване на информация. Естеството на междусистемните връзки изискваше всеки извод да е свързан с различна платка вътре в компютрите, ала те всички извеждаха едни и същи данни и затова никой не се притесняваше за непрекъснатата документация. В крайна сметка имаше общо шест машини разделени на две отделни места. Системата беше най-сигурната, която хората можеха да съставят.

Нещата можеха да бъдат направени другояче. Всеки запис за продажба или покупка би могъл да се препраща веднага, но така се стигаше до безредие. Самото количество административна работа би претоварило възможностите на целия отрасъл. Вместо това съществуваше ДКД, което имаше за цел да превърне хаоса в ред. В края на всеки ден сделките се систематизираха по търговски къщи, по емисии на акциите и по клиенти в йерархичен ред, за да може всяка къща да напише определен брой чекове — прехвърлянето на капитали се правеше главно по електронен път, обаче принципът си оставаше. По този начин брокерските къщи си спестяваха административни разходи и същевременно създаваха многобройни начини, по които всеки участник в играта да може да проследи и да оцени собствената си дейност с цел вътрешни финансови ревизии и по-нататъшно математическо моделиране на пазара като цяло. Макар привидно това да бе невъобразимо сложна операция, използването на компютри я правеше също толкова рутинна и далеч по-ефикасна от проследяването на записите в спестовна книжка.

— Опа, някой се отървава от „Ситибанк“ — отбеляза системният оператор.

Партерът на Нюйоркската фондова борса беше разделен на три части, най-голямата от които някога е представлявала гараж. Строеше СЕ ЧЕТВЪРТА ТЪРГОВСКА ЗАЛА И МЕСТНИТЕ ЛОШИ ПРОРОЦИ ВЕЧЕ ПОДМЯТАХА, ЧЕ ВСЕКИ ПЪТ, КОГАТО БОРСАТА Е УВЕЛИЧАВАЛА РАЗМЕРИТЕ СИ, СЕ Е СЛУЧВАЛО НЕЩО ЛОШО. СЪСТАВЕНО ОТ ЕДНИ ОТ НАЙ-РАЦИОНАЛНИТЕ И ЗДРАВОМИСЛЕЩИ БИЗНЕСМЕНИ В СВЕТА, ТОВА ОБЩЕСТВО ОТ ПРОФЕСИОНАЛИСТИ СИ имаше своите служебни суеверия. На партера всъщност бяха събрани отделни фирми и всяка от тях работеше по дадена специалност и отговаряше за определен брой емисии, групирани по вид. Например една фирма можеше да работи с осем до петнадесет фармацевтични емисии. Друга боравеше със сходен брой банкови ценни книжа. Истинската функция на Нюйоркската фондова борса бе да осигури ликвидност и също така постоянен критерий. Хората можеха да купуват и продават акции навсякъде, от адвокатската кантора до трапезарията на някой извънградски клуб. Повечето сделки с основните ценни книжа ставаха в Ню Йорк, защото… Просто ставаха в Ню Йорк, и толкова. Нюйоркската фондова борса беше най-стара. Съществуваха също Американската фондова борса и по-новата Национална асоциация на дилърите за автоматична котировка, чието неудобно име се компенсираше от компактен акроним — НАДАК. Нюйоркската фондова борса имаше най-традиционната организация и човек би казал, че са я натикали с писъци в света на автоматизацията. Малко високомерна и назадничава (смятаха, че другите пазари са от ниска класа, а те са от висока), тя беше пълна с професионалисти, които прекарваха почти целия ден в кабинките си, като следяха различни екрани, купуваха и продаваха и подобно на търговските къщи си изкарваха прехраната от разликата между най-ниската и най-високата цена. Ако финансовият пазар и вложителите бяха стадото, то те бяха каубоите и задачата им бе да наблюдават зорко нещата, да установяват стандартните цени, с които всеки правеше справки, да пазят стадото организирано и мирно, а в замяна най-добрите от тях си докарваха много добри пари и така компенсираха за работната среда, която в най-добрия случай беше хаотична и неприятна, а в най-лошия удивително напомняше на това човек да се изпречи пред панически бягащи животни.

Първоначалният тътен от това паническо бягство вече се чуваше. Разпродаването на съкровищни бонове бе съобщено на партера навреме и хората там си размениха нервни погледи и поклатиха глави пред безразсъдното развитие. После те научиха, че Федералният резервен фонд реагира енергично. Увереното изявление на председателя не можеше да прикрие безпокойството му, пък и така или иначе нямаше значение. Малцина продължиха да слушат изявлението след обявяването на промяната в сконтовия процент. Това беше новината. Останалото бе упражняване на контрол и инвеститорите не го взимаха под внимание, тъй като предпочитаха да разчитат на собствения си анализ.

Нарежданията за продажби започнаха да пристигат. Дилърът, чиято специалност бяха банковите ценни книжа, беше слисан от обаждането на „Колумб груп“, ала чувствата му не бяха от значение. Той обяви, че разполага с „петстотин Сити за три“, като имаше предвид петстотин хиляди акции на Първа национална нюйоркска банка „Ситибанк“ за по осемдесет и три долара, цели два пункта под фиксираната цена — явен опит за бързо отърваване от тях. Цената бе добра и примамлива, обаче пазарът се поколеба малко, преди да ги разграби, и то за „два и половина“.

Компютрите също следяха сделките, понеже дилърите не вярваха напълно, че могат да ръководят всичко. В крайна сметка човек можеше да говори по телефона и да пропусне нещо и затова големите институции в удивително много отношения всъщност се управляваха от компютри, или по-точно от софтуера в тях, който на свой ред се съставяше от хора, въвеждащи несвързани поредици от контролни критерии. Естествено компютрите разбираха пазара не повече от онези, които ги програмираха, но все пак имаха указания: ако се случи „А“ направи „Б“. Новото поколение програми, кръстени с общото име „експертни системи“ (един по-привлекателен термин от „изкуствен интелект“) заради голямото им усъвършенстване, опресняваха ежедневно данните си за положението на наблюдаваните емисии, от които по електронен път извличаха какво е състоянието на цели секции от пазара. Тримесечни доклади, промишлени тенденции, промени в ръководството — всички те получаваха числена стойност и се включваха в динамичните бази данни, които експертните системи проучваха и съобразно с които действаха, изцяло без подаваната от хората информация.

В случая рязкото и внезапно спадане на стойността на акциите на „Ситибанк“ показа на компютрите, че трябва да започнат да продават ценните книжа на други банки. Тези на „Химическа банка“, за която компютрите помнеха, че напоследък срещаше трудности, също бяха паднали с няколко пункта през последната седмица и в трите учреждения, използващи същата програма, поръчките за продажба бяха направени електронно, като цената им бе свалена веднага с пункт и половина. Този ход спрямо акциите на „Химическа банка“ заедно с пропадането на „Ситибанк“ незабавно привлякоха вниманието на други експертни системи със същите оперативни инструкции, но с различни наблюдавани банки — факт, гарантиращ вълнообразно разпространяване на последиците из цялата индустрия. Следващите значими банкови ценни книжа, които се устремиха надолу, бяха на „Хановерски производители“ и сега програмите заровиха из вградените си указания, за да видят при падане на цените на банковите акции какъв трябва да е следващият предпазен ход в другите ключови отрасли.

С реализираните от продажбата на съкровищни бонове пари „Колумб груп“ започна да купува злато както под формата на ценни книжа, така и чрез договори за бъдеща доставка, с което започна тенденция за преминаване от валута към благородни метали. Внезапният скок там също беше съобщен по кабела и бе забелязан от търговците, били те хора или машини. Навсякъде анализът показваше едно и също: разпродаване на държавни облигации плюс моментален скок на сконтовия процент, плюс обезценяване на долара, плюс разрастващ се крах на банкови ценни книжа, плюс поскъпване на ценните метали. Всичко накуп даваше опасни инфлационни признаци. Инфлацията винаги се отразяваше зле на финансовия пазар. Нямаше нужда да имаш изкуствен интелект, за да го проумееш. И компютърните програми, и дилърите все още не бяха в паника, ала всички се бяха навели напред и следяха електронната поща за обособяващи се тенденции; всеки искаше да изпревари тенденцията, за да защити по-добре своите инвестиции и тези на клиентите си.

По това време пазарът за облигации беше сериозно разклатен. Половин милиард долара, пуснати в подходящия момент, бяха повлекли още десет. Хората, направляващи европейските доларови запаси, които бяха повикани обратно в службите, всъщност не бяха в състояние да вземат рационални решения. Последните дни и седмици им се виждаха дълги заради международните търговски проблеми. Като се връщаха един по един на работните си места, всеки питаше останалите какво, по дяволите, става, при което научаваше, че много американски съкровищни бонове са били продадени за нула време и че тази тенденция продължава, засилена сега от голямо и изключително проницателно американско учреждение. „Но защо?“ — настояваха да узнаят всички те. Това ги подтикна да потърсят допълнителни данни в електронната поща и да се опитват да са в крак с информацията, заливаща ги от Америка. ПОСЛЕДВА ПРИСВИВАНЕ НА ОЧИ, КЛАТЕНЕ НА ГЛАВИ И тези дилъри, нямащи време да прегледат ВСИЧКО, СЕ ОБЪРНАХА към собствените си експертни системи за анализа, понеже причините за внезапното оживление просто не бяха достатъчно явни, за да са истински.

В действителност обаче причините нямаха значение, нали? Не може да не бяха реални. Федералният резервен фонд ТОКУ-ЩО ВДИГНА СКОНТОВИЯ ПРОЦЕНТ С цял пункт, а това не ставаше случайно. Те решиха, че засега поради липса на напътствия от правителствата им и централните банки няма да бързат да купуват американски съкровищни билети. Започнаха също веднага да преглеждат ценните книжа, които притежаваха, защото изглеждаше, че акциите ще паднат, и то стремително.

— …между народа на Русия и народа на Америка — завърши тоста си домакинът, президентът Грушевой, в отговор на речта на госта си, президента Дърлинг, както изискваше протоколът.

Те вдигнаха чаши и се чукнаха. Райън пропусна една-две капки водка през устните си. Даже с тези подобни на напръстници чаши човек можеше да загуби сметката (келнерите бяха навсякъде и ги допълваха), а тостовете тепърва започваха. Никога не бе присъствал на толкова… разпусната официална проява. Присъстваше цялата дипломатическа общност или поне посланиците на всички важни страни. Японският посланик изглеждаше особено общителен и щъкаше от маса на маса, за да размени по няколко думи.

Следващ се изправи държавният секретар Брет Хансън, вдигна чаша и засрича подготвената си ода за далновидното руско външно министерство, като възхваляваше сътрудничеството им не само със Съединените щати, но и с цяла Европа. Джак погледна часовника си. 22,03 местно време. Вече беше обърнал три чаши и половина, а се смяташе за най-трезвения човек в залага. Кати започваше да се кикоти малко повече. Това не се бе случвало много отдавна и той знаеше, че ще я подкача години наред.

— Джак, не ти ли се услажда водката ни? — попита Головко. Той също се наливаше здравата, обаче, изглежда, бе свикнал.

— Не искам да изляза глупак — отвърна Райън.

— Ще ти бъде трудно, приятелю — отбеляза руснакът.

— Говорите така, защото не сте омъжен за него — подхвърли Кати с пламъче в очите си.

— Я чакай малко — каза в Ню Йорк един специалист по облигациите на компютъра си. Фирмата му управляваше няколко големи пенсионни фонда, които отговаряха за социалните осигуровки на над един милион синдикатни работници. Върнал се току-що от обичайния обяд в любимото си заведение за деликатеси, той предлагаше съкровищни бонове на ниски цени по нареждане „отгоре“ и засега те просто си стояха и чакаха купувач. Защо? Появи се предпазлива поръчка от френска банка, очевидно за да бъде спънат инфлационният натиск върху франка. Ставаше дума само за милиард, предложен при едно и седем тридесет и втори под първоначалната стойност: международният еквивалент на въоръжен грабеж. Той обаче забеляза, че „Колумб“ бе стиснал зъби и беше взел франковете, обръщайки ги почти веднага в германски марки като свой предпазен ход. Тъй като все още смилаше сандвича си с осолено говеждо, мъжът почувства как обядът му се превръща в ледена оловна топка.

— Някой да се освобождава от долари? — попита той дилъра до него.

— Точно така изглежда — отговори тя. За един час уговорените сделки с премии с долари бяха паднали под максималната позволена граница за ден, след като растяха цяла сутрин.

— Кой?

— Който и да е, „Ситибанк“ току-що получи нож в гърба. Тези на „Химическа банка“ също падат.

— Да е някаква корекция? — запита се гласно той.

— Корекция ли? Каква и защо?

— Какво да правя тогава? Да купувам? Да продавам? Да се покрия? — Трябваше да вземе решение. Поверени му бяха дългогодишните спестявания на истински хора, които да пази, но той не разбираше промяната на пазара. Нещата отиваха по дяволите, а не знаеше защо. За да върши работата си правилно, трябваше да разбере.

— Все още се движат на запад, за да се срещнем, Шохо — съобщи оперативният командир на флотилията на адмирал Сато. — Скоро трябва да се появят на радара ни.

— Хай. Благодаря, Иса — отвърна Сато, като сега показа доброто си настроение. Направи го нарочно, искаше хората му да го видят такъв.

Американците спечелиха учението, което едва ли бе изненада. Не беше чудно и че моряците бяха донякъде потиснати от резултата. След всичките тренировки и подготовка те бяха формално унищожени и възмущението, което изпитваха, макар и не особено професионално, бе съвсем човешко. „Отново — мислеха си те. — Американците ни прекараха отново.“ Това устройваше адмирала. Бойният им дух беше един от най-важните фактори в операцията, която, въпреки че екипажът не знаеше, не бе приключила, а всъщност тъкмо щеше да започне.

Явлението, започнало от съкровищните бонове, сега засягаше всички открито продавани банкови книжа дотолкова, че директорът на „Ситибанк“ свика пресконференция, за да изкаже протест срещу краха на своите акции, като се позова на последния официален отчет на печалбите и на доказуемото финансово благосъстояние на една от най-големите банки в страната. Никой не искаше да чуе. По-добре да го бяха посъветвали да се обади на шепа подбрани хора, но това също можеше да не подейства.

Единственият банкер, който би могъл да спре събитията в този ден, изнасяше реч в един централен клуб, когато пейджъррът му се включи. Казваше се Уолтър Хилдебранд, президент на нюйоркския клон на Банката на федералния резерв и втори в йерархията, веднага след човека, управляващ седалището във Вашингтон. Сам наследил огромно богатство и въпреки това започнал от дъното на финансовия отрасъл (макар и тогава да живееше в удобна дванадесетстайна сграда), докато си извоювал мястото на върха, Хилдебранд си бе заслужил и сегашния пост, на който гледаше като на най-добрата възможност да служи истински на обществото. Изкусен финансов аналитик, той издаде книга, разглеждаща катастрофата на деветнадесети октомври 1987 г. и заслугата на предшественика му в нюйоркския клон Джери Лорниган за спасяването на пазара. Тъкмо когато приключи речта си за последствията от Реформения търговски декрет, той погледна пейджъра, в чието съобщение да се обади в службата нямаше нищо чудно. Учреждението обаче се намираше само на няколко преки и реши да се върне пеша, вместо да се обади, при което щеше да разбере, че трябва да отиде до Нюйоркската фондова борса. Това не би променило нещата.

Хилдебранд излезе от сградата сам. Бе ясен и прохладен ден, подходящ за разходка, от която да улегне обядът му. Не беше си правил труда да наема телохранител, както някои от предшествениците му, въпреки че имаше разрешително за оръжие и понякога се възползваше от него.

Улиците в южната част на Манхатън са тесни и натоварени, пълни предимно с камиони за доставки и жълти таксита, които се стрелкат от ъгъл на ъгъл като състезатели от Формула-1. Тротоарите бяха не по-малко тесни и пренаселени. Просто да се разхождаш, означаваше да криволичиш, като отстъпваш много пъти встрани. Най-свободният път често се оказваше този най-близо до бордюра и Хилдебранд пое именно по него, като се движеше толкова бързо, колкото позволяваха обстоятелствата, за да се добере по-скоро до службата си. Той не забеляза присъствието на мъжа само на метър зад него, добре облечен, с тъмна коса и обикновена физиономия. Просто трябваше да се изчака подходящият момент, а естеството на движението тук правеше идването на този момент неизбежно. Това носеше облекчение на тъмнокосия мъж, който не искаше да използва пистолета си при изпълняването на договора. Не обичаше шума, защото той привличаше погледите. Външният вид можеше да се запомни и макар да планираше след малко повече от два часа да лети към Европа, предпазливостта никога не е излишна. И така главата му се въртеше като на ос. Той наблюдаваше движението отпред и отзад и подбираше внимателно момента.

Приближаваха към ъгъла на „Ректър“ и „Тринити“. Светофарът отпред светна зелено и позволи на шестдесетметрова поредица от автомобили да профучи напред още шестдесет метра. Сетне светофарът отзад също смени цветовете и освободи насъбраната енергия на същия брой автомобили. Част от тях бяха таксита, които тръгнаха особено бързо, понеже таксиметровите шофьори обичат да сменят лентите. Едно жълто такси се стрелна вдясно от светофара. Идеална възможност. Тъмнокосият ускори крачка и като се озова непосредствено зад Хилдебранд, трябваше само да го бутне. Президентът на нюйоркския клон на Банката на федералния резерв се препъна в бордюра и падна на улицата. Таксиметровият шофьор го видя и завъртя волана, даже преди да е успял да изругае, ала не достатъчно силно. При все това мъжът с балтона от камилска вълна имаше късмет. Таксито спря толкова бързо, колкото му позволиха наскоро подменените спирачки, и скоростта при удара нямаше и тридесет километра в час, но се оказа достатъчна, за да катапултира Уолтър Хилдебранд на около девет метра и да счупи гръбнака му в стоманен уличен стълб. Някакъв полицай от другата страна на улицата реагира веднага и повика линейка по радиостанцията си.

Чернокосият мъж се смеси отново с тълпата и се отправи към най-близката спирка на метрото. Не знаеше дали човекът е мъртъв или не. Бяха му казали, че всъщност не е необходимо да го убива, което тогава изглеждаше странно. Хилдебранд бе първият банкер, когото беше помолен да не убива.

Полицаят, кръжащ около падналия бизнесмен, долови непрекъснатото писукане на пейджъра. Щеше да се обади на изписания номер веднага щом линейката пристигнеше. Основната му грижа в момента бе да слуша протестите на шофьора, че вината не е негова.

Експертните системи „знаеха“, че когато банковите ценни книжа се обезценяват бързо, доверието в самите институции неизменно се разклаща силно и хората започват да обмислят изтегляне на парите си от банките, които изглеждат застрашени. Това на свой ред щеше да принуди банките да притиснат длъжниците си да изплатят заемите. Или (което беше по-важно за експертните системи и за способността им да преценяват пазара с няколко минути по-бързо от всеки друг), понеже банките се превръщаха в институции за инвестиции, те трябваше да ликвидират собствените си финансови авоари, за да задоволят нуждите на вложителите, искащи си обратно парите. Банките по принцип бяха предпазливи инвеститори на пазара за ценни книжа, които се придържаха най-вече към водещите акции и други банкови облигации, и затова следващият срив според компютрите щеше да е на големите емисии и особено на тридесетте наблюдавани акции, определящи средната стойност на индустриалния индекс Дау Джоунс. Както винаги, заповедта беше първо да се открие тенденцията и да се действа, за да се защитят така фондовете, които големите институции трябваше да пазят. Разбира се, тъй като всички институции използваха принципно еднакви експертни системи, те всички предприеха ходовете си на практика по едно и също време. При вида на само една мълния в прекалена близост до стадото всички негови членове започнаха да се отделят от него в една и съща посока. Отначало бавно, но се отделяха.

Мъжете на борсата знаеха, че бурята се задава. Предимно хора, получаващи програмирани търговски поръчки, те се бяха научили от опит да предвиждат действията на компютрите. „Ето, идва“ — се зашушука и в трите търговски зали и самата предсказуемост на явлението би трябвало да подскаже какво в действителност ставаше, но на каубоите им бе трудно просто да стоят извън стадото и да се опитват да намерят начин да го насочат, да го върнат и успокоят… без да потънат в него. Ако това се случеше, тях ги очакваше сигурен неуспех, понеже едно сериозно устремяване надолу можеше да заличи крехките печалби, от които фирмите им зависеха.

Шефът на Нюйоркската фондова борса сега стоеше на балкона, гледаше надолу и се питаше къде, по дяволите, беше Уолт Хилдебранд. Наистина се нуждаеха само от него. Всички се вслушваха в Уолт. Той взе клетъчния си телефон и отново набра кабинета му, но пак чу от неговата секретарка, че още не се е върнал от речта. Да, набрала е пейджъра му. Наистина.

Той виждаше началото. Хората на партера действаха по-бързо. Сега всички бяха там и многото шум, изригващ отдолу, достигаше оглушителни децибели. Винаги бе лош знак хората да започнат да викат. Електронното табло говореше само по себе си. Водещите акции (всичките с трибуквени съкращения, които знаеше като имената на децата си) представляваха повече от една трета от наблюдаваната система, а числата се насочваха стремително надолу. Нужни бяха някакви си двадесет минути, за да може индексът Дау да падне с петдесет пункта, и колкото и ужасно и прибързано да беше това, то дойде като облекчение. Компютрите в Нюйоркската фондова борса автоматично спряха да приемат компютърно изготвени поръчки за продажба от електронните си събратя. Петдесетпунктовата граница се наричаше „скоростен ограничител“. Поставен след катастрофата през 1987, целта му бе да забави нещата до човешко равнище. Простият факт, пренебрегван от всички, беше, че хората можеха да приемат инструкциите (вече дори не ги наричаха препоръки) от компютрите си и сами да препращат поръчки за продажба по телефона, телекса или електронната поща. Така скоростният ограничител само удължаваше с тридесетина секунди времето за сключване на сделките. По този начин след не повече от едноминутна пауза темпото на търгуване се увеличи още повече, а тенденцията вървеше надолу.

Междувременно паниката във всички финансови слоеве стана съвсем истинска и се проявяваше чрез напрегнатостта и тихите жужащи разговори във всяка търговска зала на всички големи институции. Сега Си Ен Ен излъчи специален репортаж на живо от мястото си над партера на бивши гараж на борсата. Таблото за ценни книжа, показано в рубриката им „Кратки новини“, разясни положението на вложителите, които също обичаха да следят зорко по-човешките събития. За останалите се появи живо човешко същество, за да каже, че средната стойност на индекса Дау Джоунс е паднала с петдесет пункта за отрицателно време, че сега е намаляла с още двадесет пункта и че нанадолната спирала не променя посоката си. Последваха въпроси от водещия в Атланта и произтичащи от тях хипотези за причината за явлението и репортерката, която не беше имала време да прегледа източниците си за информация, реши да импровизира и заяви, че се наблюдавало продаване на долари в целия свят, което Федералният резервен фонд не успял да спре. Не би могла да избере по-лоша фраза. Сега всички имаха някаква представа какво става и масите се включиха в паническото бягство.

Въпреки че професионалистите по влоговете се отнасяха към общественото неразбиране на инвестиционния процес е презрение, те пропускаха да забележат изключителното си сходство с тях. Масите просто приемаха факта, че качването на индекса Дау е хубаво, а падането му е лошо. Същото се ОТНАсяше и за дилърите, които си мислеха, че наистина разбират системата. Специалистите по инвестициите знаеха далеч повече за механизмите на пазара, ала бяха загубили представа за основния му смисъл. За тях, както за обществото, действителността бе изместена от тенденциите и те често изразяваха ходовете си с производни думи, представляващи променящи се цифрови показатели, които с течение на годините губеха все повече връзка с онова, което обозначенията на отделните акции всъщност означаваха. В крайна сметка удостоверенията за капитали не бяха теоретични изрази, а даваха право на собственост над отделни части от реално съществуващи корпорации. С времето „научните гении“ в тази зала го бяха забравили и колкото и вещи да бяха в математическите модели и анализите на тенденции, истинската стойност на онова, с което търгуваха, им бе чужда; фактите бяха станали по-теоретични от самата теория, която сега се разпадаше пред очите им. Лишени от основа, върху която да градят, без котва, с която да се задържат стабилно сред бурята, бушуваща из залата и из цялата финансова система, те просто не знаеха какво да правят, а малкото ръководни кадри, които знаеха, нямаха нито време, нито числено превъзходство, за да успокоят младите дилъри.

Във всичко случило се нямаше никаква логика. Доларът би трябвало да е стабилен и да стане още по-силен след няколко незначителни гръмотевици. „Ситибанк“ току-що бе предала добър, ако не грандиозен официален отчет за печалбите си, „Химическа банка“ по принцип също беше в добро състояние след няколкото ръководни рокади, но ценните им книжа паднаха рязко и бързо. Според компютърните програми съчетанието от тези фактори означаваше нещо много лошо, а експертните системи никога не грешаха, нали? Основаваха се на прецизни исторически данни и виждаха в бъдещето по-добре от хората. Компютърните дилъри вярваха на моделите, макар че не виждаха причините, накарали ги да направят препоръките, изписани на мониторите им. По съвсем същия начин обикновените граждани сега гледаха новините и знаеха, че става нещо лошо, без да разбират защо то е лошо, и се чудеха какво, по дяволите, да предприемат.

„Професионалистите“ бяха не по-малко неориентирани от обикновените граждани, хващащи кратките новини по телевизията и радиото, или поне така изглеждаше. Всъщност за тях бе много по-лошо. Да разбират математическите модели така добре по-скоро им пречеше, отколкото им помагаше. За средностатистическия гражданин онова, което виждаше, беше най-напред неразбираемо и затова малцина предприемаха някакви действия. Те наблюдаваха и чакаха или в много случаи просто свиваха рамене, тъй като си нямаха собствени акции. В действителност имаха, но не го знаеха. Банките, застрахователните компании и пенсионните фондове, които ръководеха парите на гражданите, заемаха силни позиции на борсата. Всички тези институции се управляваха от „професионалисти“, чието образование и опит им подсказваха, че трябва да изпаднат в паника. И те наистина се паникьосаха и сложиха началото на един процес, който обикновеният човек скоро разпозна. Именно тогава започнаха телефонните обаждания на отделни лица и нанадолнището стана по-стръмно за всички.

Положението, което вече бе плашещо, се влоши. Първите обаждания бяха на възрастни хора — такива, които гледаха телевизия през деня и постоянно бъбреха по телефона, като споделяха страховете си и шока от това, което виждаха. Мнозина бяха вложили спестяванията си в компании с взаимни фондове, понеже носеха по високи печалби от банковите сметки. По същата причина в бизнеса бяха навлезли и банките, за да защитят собствените си приходи. Общите капитали сега търпяха тежки удари и макар за момента те да се ограничаваха главно с водещите ценни книжа, когато се обадиха самостоятелни клиенти, желаещи да получат парите си в брой и да ги изтеглят, на институциите се наложи да разпродадат все още незасегнати емисии, за да компенсират загубите от другите, които трябваше да са сигурни, ала не бяха. На практика те се освобождаваха от акциите си, запазили до този миг стойността си, за което си имаше вечен афоризъм: „Много пари на вятъра.“ Той почти идеално описваше онова, което трябваше да сторят.

Неизбежният резултат беше всеобща паника и обезценяване на всяка една емисия по всички борси. До три часа този следобед индексът Дау падна със сто и седемдесет пункта. Показателят „500-те стандартни и слаби акции“ в действителност показваше по-лоши резултати, обаче индексът на НАДАК бе най-зле, след като самостоятелни инвеститори от цяла Америка започнаха да набират безплатните номера на компаниите с взаимни фондове.

Шефовете на всички борси проведоха съвещание заедно със събраните членове на Комисията за ценни книжа и валута във Вашингтон и в първите десет минути на объркване всички настояваха за отговори на същите въпроси, които останалите задаваха в същото време. Абсолютно нищо не беше постигнато. Държавните служители поискаха най-новата информация, като фактически питаха много близо ли е стадото до ръба на каньона и с каква бързина се приближава към бездната, ала не допринесоха с нищичко за връщането на добитъка на безопасно място. Управителят на Нюйоркската фондова борса устоя на инстинкта си да прекрати или някак да забави търгуването. За времето, в което говореха (някакви си двадесет МИНУТИ), ИНДЕКСЪТ Дау намаля с още деветдесет пункта, след като бе падал неудържимо двеста пункта, и сега сривът клонеше към триста. След като членовете на Комисията за ценни книжа и валута се оттеглиха, за да проведат своя вътрешна конференция, шефовете на борсите нарушиха държавните ръководни принципи и обсъдиха предприемането на ответни действия, но колкото и голяма да беше общата им компетентност, вече нямаше какво да се направи.

Сега отделните вложители из цяла Америка натискаха бутоните за автоматично набиране. Онези, чиито капитали се управляваха от банки, научиха нещо особено обезпокоително. Да, парите им бяха в банките. Да, тези банки бяха държавно обезпечени. Но не, взаимните фондове, с които банките боравеха, за да задоволят нуждите на инвеститорите си, не бяха защитени от Застрахователното дружество за държавни влогове. На риск бяха подложени не само приходите от лихвите, а също и основният капитал. В отговор следваха, общо взето, десетина секунди мълчание и в немалко случаи хората се качваха на колите си и тръгваха към банките, за да изтеглят пари в брой за останалите им влогове.

Електронното табло на Нюйоркската фондова борса изоставаше вече с четиринадесет минути въпреки скоростните компютри, записващи променящите се стойности на емисиите. Една шепа акции всъщност съумяха да се покачат, ала те представляваха най-вече ценни метали. Всичко останало падаше. Сега всички големи радио-телевизионни мрежи предаваха на живо от Уолстрийт. Вече всички знаеха. „Къмингс, Кантър и Картър“, фирма, която бе в бранша от сто и двадесет години, приключи паричните резервни фондове и президентът й се принуди да направи едно безумно обаждане до „Мерил Линч“. Това постави президента на най-голямата търговска къща в деликатно положение. Най-старият и най-хитър професионалист в момента, той едва не си счупи ръката преди час от удряне по бюрото, като искаше отговори, с които никой не разполагаше. Хиляди хора купуваха акции не само чрез, но и от неговата корпорация — заради проницателността и стабилността й. Президентът можеше да предприеме стратегически ход и да предпази своя събрат, опора на цялата система, от напълно безпочвената паника или да откаже и да защити парите на своите акционери. Нямаше правилен отговор на тази дилема. Една отказана помощ на „Къмингс, Кантър и Картър“ щеше, или можеше, да увеличи паниката и да съсипе пазара, така че парите, които щеше да спести, ако не помогнеше на конкурентната фирма, съвсем скоро пак щяха да бъдат загубени. Протегнеше ли й ръка, това можеше да си остане просто един жест и да не спре нищо, при което отново щеше да загуби пари, принадлежащи на други.

— Мама му стара! — прошепна той и се обърна да погледне през прозорците. Един от прякорите на търговската къща беше „Трополящото стадо“. Е, сега стадото без съмнение трополеше… Постави на везни дълга си към акционерите и отговорността си към цялата система, от която всички зависеха. Първите трябваше да бъдат на първо място. Трябваше. Нямаше избор. Така един от най-важните играчи в мрежата запокити цялата финансова система от канарата в очакващата я пропаст.

Сделките на партера на борсата спряха в 15,23, когато индексът Дау достигна максималния разрешен срив от петстотин пункта. Тази цифра просто отразяваше стойността на тридесет акции, а обезценяването на другите далеч надхвърляше стандартната загуба при най-скъпите ценни книжа. На таблото му бяха нужни още тридесет минути, за да навакса, и създаваше илюзията за продължаваща дейност, докато хората на партера се споглеждаха, най-често мълчаливо, и стояха прави на дървения под, покрит дотолкова с листове, че създаваше впечатление за сняг. Всички си напомняха, че е петък. Утре бе събота. Всички щяха да си бъдат вкъщи. Всеки щеше да има възможност да си поеме дълбоко въздух и да помисли. Наистина им трябваше само това, просто една добра мисъл. Нямаше никаква логика. Страшно много хора пострадаха зле, ала пазарът щеше да отскочи отново нагоре и с течение на времето онези, които бяха достатъчно съобразителни и смели, за да запазят позициите си, щяха да върнат нещата постарому, когато дойдеше моментът. „Ако — казаха си те. — Ако всички използваха времето разумно и ако повече не се случеше нищо откачено.“

Почти бяха прави.

В Депозитното контролно дружество хората седяха бездейно с разхлабени вратовръзки и често посещаваха тоалетните заради всичкото кафе и безалкохолни, които бяха изпили в този небивало безумен следобед, ала щяха да получат малко благодат. Пазарът затвори рано и значи можеха да започнат работата си също рано. Като приключиха с приемането на информация от основните търговски центрове, компютрите преминаха от един оперативен режим на друг. Записаните данни от извършените през деня сделки бяха вкарани в машините, за да бъдат съпоставени и предадени. Наближаваше шест вечерта, когато се задейства аларма на едно от работните места.

— Рик, при мен възникна проблем!

Рик Бернард, главният системен оператор, се приближи и погледна монитора, за да потърси причината за предупредителния звънец.

Последната сделка, която можеха да възстановят, станала точно на обед същия ден, беше на „Атлас Милакрон“ — компания за металообработващи машини, устремила се високо заради поръчките от автомобилните компании с шест хиляди акции на стойност четиридесет и осем и една втора. Тъй като „Атлас“ бе регистрирана на Нюйоркската фондова борса, ценните й книжа се бележеха с трибуквен акроним, в случая АМН. Националната асоциация на дилърите за автоматична котировка използваше четирибуквени комбинации.

Означението от цифри и букви, следващо веднага след AMH 6000 48 и 1/2, беше AAA 4000 67 и 1/8, а под него идваше AAA 9000 51 и 1/4. Фактически всички данни надолу, въведени след 12,00,01, представляваха същата трибуквена, безсмислена комбинация.

— Превключи на „Бета“ — каза Бернард. Файлът в паметта на първата подпомагаща компютърна система бе извикан. — Дай надолу.

— По дяволите!

За пет минути всички системи бяха проверени. Навсякъде записът на всяка една сделка представляваше безсмислица. Нямаха нито един достъпен запис на която и да е от сделките, сключени след дванадесет на обед. Нито търговска къща, нито институция или частен вложител можеха да разберат какво са купили или продали, от или на кого и за колко, и следователно никой не можеше да знае с колко пари разполага за други сделки или пък за да си купи някои бакалски стоки през почивните дни.

[1] Ликвидност (ик.) — най-общо означава наличност на средства. Един субект е високо ликвиден, ако всичките му финансови притежания са в налични пари. — Б.пр. ↑

[2] Дъмпинг (ик.) — временно силно понижаване ни цените ни стоките с цел проникване и задържане на външните пазари и отстраняване на конкурентите. — Б.пр. ↑

20.

УДАР ТРЕТИ

Тържеството се разтури след полунощ. Официалното развлечение беше балет. „Болшой театър“ не бе загубил магията си, а разположението на залата позволяваше на гостите да виждат танцьорите много по-отблизо, отколкото някога е било възможно. Аплодисментите бяха толкова бурни, че ръцете им почервеняха и ги заболяха при последния бис, след който дойде време охраната да помогне на поверениците си да излязат. Райън забеляза, че походката почти на всеки беше нестабилна и че със сигурност той е най-трезвеният от всички в залата, включително и жена му.

— Какво мислиш, Дага? — попита Райън специалния агент Хелън д’Агустино. Личният му бодигард взимаше връхните им дрехи.

— Мисля си, че бих искала да мога поне веднъж да празнувам с шефовете. — Сетне тя поклати глава като родител, разочарован от децата си.

— О, Джак, утре ще се чувствам кошмарно — заяви Кати. — Водката тук бе прекалено пивка.

— Предупредих те, скъпа. Освен това — добави съпругът й хапливо — вече е утре.

— Извинете ме, трябва да помогна на СКАЧАЧА. — Това беше секретното кодово име на президента, нещо като жест към живота му на парашутист.

Райън се изненада, когато видя, че пред вратите чакаше американец в обикновено делово облекло; официалната вечеря изискваше смокинги — още една неотдавнашна промяна в руската социална среда.

— Какво има?

— Доктор Райън, трябва да видя президента незабавно.

— Кати, би ли почакала тук за момент? — После се обърна към представителя на посолството: — Последвайте ме.

— О, Джак… — измрънка жена му.

— Имате ли го написано? — попита Райън и протегна ръка.

— Заповядайте, сър.

Джак взе получените по факс листове и ги зачете, докато прекосяваше залата.

— Боже Господи! Хайде. — Президентът Дърлинг все още си бъбреше с президента Грушевой, когато Райън се появи, следван по петите от по-нисшия служител.

— Какво парти, Джак! — отбеляза доволно Дърлинг. Сетне изражението му се промени. — Проблеми ли?

Той кимна и придоби вида си на съветник.

— Трябва да се видим с Брет и Бъз, господин президент. Веднага.

— Ето ги. — Радарът „ШПИОНИН-1D“ на „Муцу“ оцвети предния край на американската ескадра върху набраздения от линии екран. Контраадмирал (шохо) Сато погледна своя оперативен командир с безчувствено изражение, което не говореше нищо на останалия офицерски състав, обаче означаваше много за капитана I ранг (иса), който знаеше каква е истинската цел на учението ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН. Сега бе моментът да обсъдят въпроса с командира на разрушителя. „Двете бойни групи ги делят сто и четиридесет морски мили и ще се срещнат на уреченото място късно следобед“ — мислеха си двамата командири, като се питаха как ли ще реагира на новината командирът на „Муцу“. Не че имаше голям избор.

Десет минути по-късно един сочо, или главен старшина, излезе на палубата на левия борд да провери торпедните апарати, заредени с торпеда модел 68. Като отвори първо контролния люк в основата на стойката, той направи електронен диагностичен тест на всички три торпеда в трите тръби. Доволен от резултата, старшината залости люка и един по един отвори задните капаци на всяка тръба, за да махне застопоряващите части от винтовете на всички торпеда модел 50. Той беше ветеран с двадесетгодишна морска практика и приключи задачата си за по-малко от десет минути. После вдигна инструментите си и се премести на десния борд, за да повтори процедурата със същото пусково съоръжение от другата страна на разрушителя. Нямаше представа защо му бе наредено да извърши това, а и не попита.

След още десет минути „Муцу“ се зае с авиационната част. Прекроен след първоначалното си предназначение, сега разрушителят се гордееше със спускаем хангар, позволяващ му да приеме на палубата си един хеликоптер за борба с подводници SH-60J, който ставаше и за разузнаване. Наложи се екипажът да бъде вдигнат от сън и вертолетът да бъде подготвен за полет, което отне почти четиридесет минути, обаче след това той се издигна. Първо покръжи над корабите и сетне се устреми напред с включен радар, проучващ американската бойна групировка, която все още плаваше на запад с осемнадесет възла. Картината на радара се препредаваше до флагманския кораб „Муцу“.

— Ще се окажат два самолетоносача, на три хиляди метра един от друг — рече командирът, като почука по монитора.

— Имате заповеди, капитане — напомни му Сато.

— Хай — отвърна командирът на „Муцу“ и запази чувствата си за себе си.

— Какво, по дяволите, е станало? — попита Дърлинг. Те се бяха събрали в един ъгъл, докато руски и американски телохранители държаха другите на разстояние.

— Изглежда, е имало голяма истерия на Уолстрийт — отговори Райън, разполагал с най-много време, за да обмисли случая. Не беше особено проницателен анализ.

— Причина? — поинтересува се Фидлър.

— Поне аз не знам за такава — рече Джак и се огледа дали не идва кафето, което поръча. Нуждаеше се от няколко глътки, а другите трима имаха още по-силна нужда от него.

— Джак, ти последен си се занимавал с търговия — отбеляза министърът на финансите Фидлър.

— Подготвителни работи, застраховки. Не съм работил истински на Уолстрийт, Бъз. — Съветникът по националната сигурност направи пауза и посочи факса. — Не че можем да направим кой знае какво. Някой се е изнервил от съкровищните бонове. Най-доброто ми предположение в момента е, че някой е реализирал печалба от свързаните промени на долара и йената и нещата са излезли малко от контрол.

— Малко ли? — подхвърли Брет Хансън, колкото да уведоми другите, че е тук.

— Вижте, индексът Дау е паднал рязко до най-ниското ниво и хората разполагат с два дни, за да се прегрупират. Случвало се е и преди. Излитаме обратно утре вечерта, нали?

— Трябва да направим нещо сега — рече Фидлър. — Някакво изявление.

— Нещо неутрално и окуражаващо — предложи Райън. — Пазарът прилича на самолет. До голяма степен може да се управлява сам, ако го оставиш. Ставало е и преди, не помните ли?

Министър Босли Фидлър, наричан „Бъз“ от участието му в Малката бейзболна лига, бе теоретик. Беше написал книги за американската финансова система, без изобщо да е участвал в нея. Добрата новина бе, че знаеше как да направи обширен исторически преглед на икономиката. Имаше репутация на експерт по паричната политика. Сега Райън осъзна, че лошото беше, че Фидлър никога не е бил дилър и дори не се е замислял много за това и следователно му липсваше увереността, която един истински играч би имал в тази ситуация. Затова и моментално помоли Райън за мнение. Е, това бе добър знак, нали? Той знаеше какво не знае. Нищо чудно, че всички го смятаха за умен.

— Инсталирахме скоростни ограничители и други предпазни мерки след последния случай. Това явление профуча направо през тях. За по-малко от три часа — добави смутено министърът на финансите, като се питаше, типично за един теоретик, защо теоретично хубавите мерки не бяха се задействали според очакванията.

— Така е. Ще е интересно да разберем защо. Не забравяй, Бъз, случвало се е и преди.

— Изявление — промълви президентът и така с една дума даде заповед.

Фидлър кимна и помисли малко, преди да започне:

— Добре, ще кажем, че системата по принцип е стабилна. Разполагаме с всякакви автоматични предпазни мерки. Няма никакъв съществен проблем в пазара или в американската икономика. По дяволите, ние сме в разцвет, не е ли така? РТД също ще осигури поне половин милион работни места в производството догодина. Това е сериозно число, господин президент. Ето какво ще кажа засега.

— Да отложим всичко друго, докато не се върнем? — попита Дърлинг.

— Това е съветът ми — потвърди Фидлър.

Райън кимна в знак на съгласие.

— Добре, хванете Тиш и го излъчете веднага.

Имаше необичайно много чартърни полети. Обикновено международното летище в Сайпан не беше толкова натоварено въпреки дългите си писти, ала нарасналият бизнес щеше да донесе по-високи такси. Освен това бе почивен ден. „Вероятно са от някакво сдружение“ — помисли си шефът на контролната кула, когато първият самолет 747 от Токио се подготви за кацане. Напоследък Сайпан се превърна в много по-посещавано от японските бизнесмени място. Едно скорошно съдебно решение унищожи конституционното постановление, забраняващо на чужденци да притежават земя, и сега те можеха да си купуват парцели. В действителност вече повече от половината остров бе чужда собственост, което дразнеше мнозина от местното племе чаморо, но не дотам, че да спре голяма част от тях да вземат парите и да напуснат земята си. Положението вече беше достатъчно лошо. Всяка божа събота и неделя броят на японците в Сайпан надхвърляше този на тукашните жители и те обикновено се отнасяха към собствениците на острова като към… туземци.

— Сигурно и в Гуам се изсипва такава камара — забеляза радарният оператор, докато проучваше нижещия се трафик, продължаващ още на юг.

— Нали е уикенд. Голф и риболов — подметна главният оператор от контролната кула, очакващ с нетърпение края на смяната си. „Жълтурите“ (той не ги обичаше много) не отиваха много-много в Тайланд за сексуалните си похождения. Мнозина се бяха прибирали вкъщи, прихванали гадни болести от тази страна. Вярно, те харчеха парите си тук, и то с шепи, и за да имат удоволствието да го сторят и тези почивни дни, се бяха качили на турбореактивните си самолети към два часа сутринта…

Първият чартърен самолет 747 на японските авиолинии се приземи в четири и тридесет местно време, като забави и зави в края на пистата навреме, за да може следващият да се подготви за кацане. Главен пилот Тораджиро Сато зави надясно към терминала и се огледа за нещо необичайно. Не очакваше да види нищо, ала при такава мисия… „Мисия ли?“ — запита се той. Не бе използвал тази дума от дните, прекарани с изтребителя F-86 на военновъздушните отбранителни сили. Ако беше останал, вече щеше да е шо, може би дори щеше да командва самите ВВС на страната си. Нямаше ли да е велико? Вместо това… Вместо това той напусна службата си и започна в японските авиолинии, които навремето бяха далеч по-уважавани. Тогава ненавиждаше този факт и сега се надяваше, че това ще се промени окончателно. Сега щяха да имат истински военновъздушни сили, дори да ги командваше някой по-нисш от него.

Призванието му все още беше летец-изтребител. Човек не можеше да направи нищо вълнуващо с един 747. Бе имал една сериозна авария по време на полет преди осем години, частична хидравлична повреда, и се справи така умело, че не си направи труда да уведоми пътниците. Никой извън пилотската кабина не забеляза. Подвигът му вече беше рутинна част от тренажорната подготовка за пилоти на самолети 747. Като се изключи този безумен, но приятен момент, той се стремеше към прецизност. Превърна се в нещо като легенда в тези авиолинии, световноизвестни с отличните си постижения. Можеше да гадае по метеорологичните карти като врачка, да избира с ТОЧНОСТ ивицата от пистата, където да кацне, и нито веднъж не беше нарушавал с повече от три минути разписанието.

Дори когато маневрираше по пистата, той управляваше чудовищния самолет като спортна кола. И днес бе така: приближи терминала, коригира тягата, предното колело и най-сетне натисна спирачките, за да спре отново прецизно.

— Успех, ниса — обърна се той към подполковник Сейго Сасаки, седял на сгъваемия стол в пилотската кабина преди кацането и взирал се в земята за нещо необичайно, без да види нищо.

Командирът на групата за специални операции се отправи бързо назад. Хората му бяха от Първа въздушнодесантна бригада, обикновено разположена на база в Нарашино. На борда на този 747 имаше две роти, общо триста и осемдесет човека. Първата им задача бе да поставят под контрол летището. Надяваше се, че няма да е трудно.

Служителите на японските линии на изхода не бяха известени за предстоящите събития и се изненадаха, когато видяха, че всички хора, слизащи от чартърния самолет, са мъже горе-долу на една и съща възраст, че носят еднакви сакове и че първите петдесетина са разкопчали циповете им и държат ръцете си вътре. Доста от тях държаха схеми на терминала, тъй като не бяха имали възможност да репетират мисията. Докато определени хора полагаха усилия да свалят сандъците с товара от долната част на самолета, други войници се отправиха към багажното отделение и просто минаха покрай надписите „САМО ЗА ВЪТРЕШНИ ЛИЦА“, за да започнат е изваждането на тежките оръжия. На друга писта пристигна втори пътнически самолет.

Сега подполковник Сасаки стоеше в средата на терминала, оглеждаше се наляво-надясно и наблюдаваше как екипите му от десет-петнадесет души се разгръщат. Забеляза, че вършеха работата си тихо и умело.

— Извинете — обърна се някакъв сержант към един отегчен и сънлив пазач. Човекът вдигна очи и видя усмивка, а като ги сведе, забеляза, че сакът, преметнат през рамото на мъжа, е отворен и че пъхнатата вътре ръка държи пистолет. Долната устна на пазача увисна комично и редникът го обезоръжи без съпротива. След по-малко от две минути останалите шестима от охраната на терминала бяха обезвредени по подобен начин. Един лейтенант поведе взвода си към кабината на охраната, където обезоръжиха още трима мъже и им сложиха белезници. През цялото време той получаваше по радиостанцията непрекъснати, макар и стегнати нареждания от своя полковник.

Шефът на контролната кула се обърна точно когато вратата се отвори (един пазач даде пропуска си и набра кода за влизане, без да е нужно много насърчаване) и видя трима мъже с автоматични оръжия.

— Какво, по дяволите…

— Ще продължите със задълженията си както досега — нареди му един капитан (или ииши). — Английският ми е достатъчно добър. Моля ви, не правете нищо глупаво. — Сетне той взе радиостанцията си и заговори на японски. Първата фаза на операция КАБУЛ приключи с тридесет секунди по-рано и без никакво насилие.

Втората десантна вълна пое ролята на охрана на летището. Те бяха с униформи, за да са сигурни, че всички разбират какво става, и заеха позиции по всички входове и контролни пуктове; присвоиха си и служебни превозни средства, за да поставят допълнителни охранителни постове на пътищата към летището. Това не беше особено трудно, понеже то се намираше в най-южната част на острова и всички подстъпи бяха от север. Командирът на пристигналите втори военни части освободи подполковник Сасаки. Първият щеше да контролира пристигането на останалите поделения от Първа въздушнодесантна бригада, натоварени с операция КАБУЛ. Втория го чакаха други задачи.

Три служебни автобуса спряха до терминала и подполковник Сасаки се качи на последния, като преди това обиколи, за да се увери, че всичките му хора са налице и добре организирани. Те потеглиха право на север, покрай голф-клуба „Дан Дан“, разположен в съседство с летището, и после вляво по „Крос Айлънд роуд“, който ги отведе близо до плажа. Сайпан в никакъв случай не е голям остров, а беше и тъмно (почти нямаше улични лампи), ала това не намали студенината в стомаха на Сасаки. Трябваше да изпълни задачата навреме и по план или рискуваше да си навлече голяма беда. Подполковникът погледна часовника си. Сега щеше да кацне първият самолет в Гуам, където имаше съвсем реална възможност за организирана съпротива. Е, това бе работа на Първа дивизия. Той си имаше своя и трябваше да я свърши преди зазоряване.

Историята се разчу много бързо. Рик Бернард направи първото си обаждане до управителя на Нюйоркската фондова борса, за да съобщи за проблема и да помоли за инструкции. След като получи уверение, че не става дума за случайност, той даде логичните препоръки и Бернард се обади на дирекцията на ФБР, намираща се в близост до Уолстрийт. Висшият служител, с когото говори, бе помощник-директор и той изпрати екип от трима агенти до централата на Депозитното контролно дружество, разположена в центъра на града.

— Какъв е проблемът? — попита старшият агент. Отговорът представляваше десетминутно подробно обяснение, веднага след което последва обаждане направо до заместник изпълнителния директор.

Търговският кораб „Оркид ейс“ стоеше успоредно на кея от достатъчно време, за да разтовари сто автомобила. Всичките бяха джипове „Тойота“. Превземането на охранителния пункт и на единствения сънен пазач се оказа още една операция без кръвопролитие, чрез която автобусите влязоха в оградения склад. Подполковник Сасаки разполагаше с достатъчно хора в трите автобуса, за да настани във всеки джип по един екип от трима души; всички знаеха какво да правят. Полицейските клонове на „Коблървил“ и местния Капитолийски хълм щяха да са първите места, където щяха да отидат, след като вече хората му имаха подходящ транспорт. Неговата част от мисията бе на второто място, в дома на губернатора.

Истинско съвпадение беше, че Номури прекара нощта в града. Всъщност си бе взел свободна вечер, което се случваше изключително рядко, и откри, че възстановяването от нощни забавления става по-лесно след посещение в обществена баня — факт, който предците му бяха проумели преди около хиляда години. След като се уми, той взе хавлията си и се отправи към горещото басейнче, където замъглената атмосфера щеше да проясни главата му по-добре от аспирина. Помисли си, че можеше да излезе от това цивилизовано място освежен.

— Казуо — обади се агентът на ЦРУ. — Защо си тук?

— Извънредна работа — отговори мъжът с уморена усмивка.

— Ямата-сан сигурно е взискателен шеф — отбеляза Номури и се плъзна бавно в горещата вода, като не целеше нищо с тази забележка. От отговора му се замая главата.

— Никога преди не съм виждал да се прави история — рече Таока, разтри очи и се пораздвижи, чувствайки как напрежението излиза от мускулите му, но като цяло бе прекалено възбуден, за да му се спи след прекараните десет часа във Военната зала.

— Е, моята история снощи беше една много красива стюардеса — подметна Номури, повдигнал чело. Не добави, че ставаше въпрос за хубава дама на двадесет и една. Много интелигентно момиче, за чието внимание се надпреварваха още много хора, ала Номури бе много по-близо до възрастта й и за нея беше удоволствие да си поговори с човек като него. „Не бяха само парите“ — помисли си Чет, притворил очи с усмихнато изражение.

— Моята бе много по-вълнуваща.

— Сериозно? Не каза ли, че си работел? — Номури отвори неохотно очи. Нима Казуо беше открил нещо по-интересно от сексуалните фантазии?

— Така е.

Имаше нещо в начина, по който той го каза.

— Знаеш ли, Казуо, когато започнеш една история, трябва да я довършиш.

Последва смях и клатене на глава.

— Не би трябвало, ала така или иначе ще излезе във вестниците след няколко часа.

— Кое?

— Снощи американската финансова система рухна.

— Наистина ли? Какво се е случило?

Мъжът извърна глава и произнесе отговора действително много тихо:

— Помогнах да ги прекараме.

На Номури му се стори изключително странно, че докато седеше в дървеното басейнче, със сто и седем градусова вода[1], той усети ледена тръпка.

— Уакаримасен. — Не разбираше.

— Ще стане ясно след няколко дни. А сега трябва да се връщам. — Чиновникът се изправи и излезе, много доволен, че е споделил ролята си с един приятел. В крайна сметка какво хубаво имаше в една тайна, ако поне един човек не знае за съществуването й? Тя можеше да бъде велико нещо, а тайна, прикривана така силно в едно такова общество, бе още по-ценна.

„Какво, по дяволите, става?“ — чудеше се Номури.

— Ето ги. — Наблюдателният пост посочи и адмирал Сато вдигна бинокъла си. Разбира се, ясното тихоокеанско небе осветяваше върховете на мачтите на водещите, изпратени за прикритие кораби. По силуета на надстройката приличаха на фрегати FFG-7. Сега картината на радара беше ясна — класически кръгов строй с фрегати във външния пръстен, в по-вътрешния — разрушители и сетне два-три кръстосвача със системи „Егида“, които не се различаваха много от неговия флагмански кораб. Той погледна часовника. Американците току-що бяха поставили утринната вахта. Въпреки че бойните кораби винаги държаха хора на вахта, истинските задачи се извършваха през деня, а сега хората сигурно ставаха от койките, взимаха душ и отиваха на закуска.

Видимият хоризонт бе на около дванадесет морски мили разстояние. Ескадрата му от четири кораба се отправяше на изток е тридесет и два възла, възможно най-добрата им постоянна скорост. Американците се движеха на запад с осемнадесет.

— Предай на ескадрата чрез сигналните светлини: „Изравнете корабите.“

Главната сателитна релейна станция на Сайпан се намираше встрани от „Бийч роуд“, в близост до мотел „Сън ин“, и функционираше чрез „Майкро Телеком“. Представляваше съвсем обикновена, невоенна сграда, построена с основната цел да ги предпазва от есенните тайфуни, които редовно връхлитаха острова. Десет войници, водени от някакъв майор, се изкачиха до главния вход и успяха да влязат направо, след което пристъпиха към пазача, който просто нямаше представа какво става и, отново, дори не се опита да посегне към оръжието си. В командата имаше и един капитан, обучен за работа със сигнали и съобщителни средства. Той трябваше само да посочи различни апарати в централната контролна зала. Телефонните и други връзки, препращани чрез тихоокеанските спътници от Сайпан до Америка, бяха прекъснати, а тези с Япония (те минаваха през друг сателит и бяха подсигурени с телеграфен кабел) бяха запазени. При този час нямаше нищо чудно, че в момента не се провеждаше нито един телефонен разговор с Америка. Тишината щеше да се запази още доста време.

— Кой сте вие? — попита жената на губернатора.

— Трябва да се видя със съпруга ви — отговори подполковник Сасаки. — Спешно е.

Истинността на думите му беше потвърдена веднага от първия за вечерта изстрел, произведен в момента, когато човекът от охраната на сградата на съда успя да измъкне пистолета си. Той не можа да стреля (един пламенен десантчик се погрижи за това), ала това стигаше на Сасаки, за да се намръщи гневно и мине грубо покрай жената. Той видя губернатора, идващ към вратата по хавлия.

— Какво си позволявате?

— Вие сте мой пленник — заяви Сасаки, след като в стаята вече имаше още трима мъже и бе ясно, че не е крадец. Подполковникът се почувства притеснен. Никога преди не беше правил такова нещо и макар да бе професионален войник, културата му, както всяка друга, гледаше неодобрително на нахлуването в чужд дом, независимо от причината. Откри, че се надява изстрелите, които току-що чу, да не са били фатални. Хората му имаха такива заповеди.

— Моля? — настоя за обяснение губернаторът.

Сасаки само посочи дивана.

— Моля, съпругата ви и вие да седнете. Нямаме никакво намерение да ви нараним.

— Какво става? — попита мъжът, успокоен, че вероятно семейството му не е в непосредствена опасност.

— Този остров вече принадлежи на родината ми — обясни подполковник Сасаки. Не би могло да е кой знае колко лошо, нали? Губернаторът надхвърляше шестдесетте и помнеше времето, когато тези думи са били истина.

— Дяволски далеч е дошъл — отбеляза капитан Кенеди, след като прие съобщението.

Оказа се, че установеният контакт е „Мурото“ — катер от японската брегова охрана, от време на време подпомагащ операциите на флотилията, обикновено в ролята на учебна мишена. Сравнително хубав кораб, ала типично за японските военноморски съдове, с ниска главна палуба. На кърмата му бе инсталиран кран за изваждане на учебните торпеда. Изглежда, „Харушио“ беше очаквал тази възможност, за да направи няколко тренировъчни изстрела в ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН. Не беше ли информирана „Ашвил“ за това?

— За мен това е нещо ново, капитане — каза навигаторът, като прелистваше обемистите оперативни инструкции за учението.

— Няма да е за пръв път, ако чиновниците са се издънили. — Кенеди си позволи да се усмихне. — Добре, достатъчно пъти ги потопявахме. — Той отново включи микрофона. — Добре, капитане, ще повторим последния сценарий. Начало точно след двадесет минути.

— Благодаря ви, капитане — дойде отговорът по свръхвисокочестотната връзка. — Край.

Кенеди остави микрофона.

— Руля десет градуса наляво, пълен напред! Свалете скоростта на една трета. Дълбочина деветдесет метра.

Екипажът в атакуващия отсек прие заповедите и ги изпълни, с което отдалечи „Ашвил“ с осем километра на изток. На осемдесет километра западно от тях американската подводница „Шарлот“ правеше съвсем същото нещо и по същото време.

Най-трудната част от операция КАБУЛ бе на Гуам. Близо сто години американско владение, този остров беше най-големият от Марианския архипелаг и разполагаше с пристанище и с истински американски военни съоръжения. Само преди десет години това би било невъзможно. Не толкова отдавна, все още действащото Стратегическо авиационно командване бе разположило тук ядрени бомбардировачи. Американският флот поддържаше тогава база за ракетоносни подводници и охраната, с която двата обекта бяха снабдени, щеше да превърне всяка подобна мисия в глупост. Всички ядрени оръжия обаче бяха изчезнали, или поне ракетите. Сега военновъздушната база „Андерсън“, на три километра северно от Иго, всъщност почти не се различаваше от едно обикновено летище. Тя подпомагаше презокеански полети на американските ВВС. Там вече нямаше никакви летателни апарати, като се изключи използваният от командира на базата единствен реактивен самолет, самият той останка от времето, когато 13-и военновъздушен отряд се установил на острова. Снабдителните самолети, някога постоянна част от базата в Гуам, сега бяха приходящи резервни формации, които при нужда идваха и си отиваха. Командирът на базата беше полковник, очакващ пенсиониране, и под неговото командване бяха едва петстотин мъже и жени, предимно техници. Имаше само петдесет въоръжени човека от органите за сигурност. Съвсем същото бе положението във военноморската база, чието летище сега съвпадаше с това на ВВС. Морските пехотинци, съставящи някога охраната там заради запаса от ядрени оръжия, бяха заменени с цивилни пазачи, а пристанището беше очистено ОТ сините корпуси. При все това тук бе най-отговорната част от мисията. Бетонните писти на „Андерсън“ щяха да се превърнат в гръбнака на цялата операция.

— Хубави кораби — разсъждаваше гласно Санчес, докато гледаше през бинокъла си от стола на мостика. — Също и хубав, стегнат строй, с чудесни интервали. — Четирите разрушителя „Конго“ следваха точно обратен на техния курс и бяха на около тринадесет километра.

— Да не би да са се строили покрай борда? — поинтересува се шефът на авиацията. Като че ли имаше бяла линия по долната част на фалшборда на всичките четири разрушителя.

— Да, отдават ни почести. Много мило от тяхна страна. — Санчес вдигна слушалката и натисна бутона за навигаторския мостик. — Капитане? Тук командирът на авиогрупата. Изглежда, приятелчетата подхождат официално към нас.

— Благодаря, Бъд. — Капитанът на „Джони Реб“ се свърза с командира на бойната група от „Ентърпрайс“.

— Моля? — каза Райън, като вдигна телефона.

— Излитане След два часа и половина — уведоми го секретарят на президента. — Бъдете готов за тръгване след деветдесет минути.

— Заради Уолстрийт?

— Точно така, доктор Райън. Той смята, че трябва да се приберем малко по-рано. Уведомихме руснаците и президентът Грушевой ни разбра.

— Добре, благодаря — рече Райън, без да го мисли. Беше се надявал да се измъкне, за да види Нармонов за час-два. Сетне дойде най-забавната част. Той се пресегна и разтърси жена си, за да я събуди.

Последва изпъшкване:

— Да не си посмял да ми го кажеш.

— Можеш да си доспиш в самолета. Трябва да сме готови до час и половина.

— Какво? Защо?

— Заминаваме си по-рано — обясни й Джак. — Неприятности у дома. Уолстрийт пак е в криза.

— Тежка ли е? — Кати отвори очи, разтри челото си и се благодари, че навън все още е тъмно, докато не се взря в часовника.

— Вероятно тежък случай на лошо храносмилане.

— Колко е часът?

— Точно време да се приготвяме за тръгване.

— Трябва ни място за маневриране — подхвърли капитан Харисън.

— Не е глупав, нали? — попита риторично адмирал Дъбро. Противникът, адмирал Чандраската, предната вечер сви на запад, вероятно най-после схванал, че ескадрите на „Айзенхауер“ и „Линкълн“ в крайна сметка не са там, където бе подозирал. Така остана една очевидна алтернатива и той се отправи на запад, като притисна американците към архипелага от острови, повечето от които бяха индийско владение. Половината от Седми американски флот представляваше мощна група кораби, ала силата им щеше да намалее наполовина, ако местоположението им станеше известно. Същността на операциите на Дъбро досега бе да държи съперника в догадки. Е, той показа предположението си. Съвсем не беше лошо.

— С колко гориво разполагаме? — попита Дъбро, като имаше предвид ескортиращите кораби. Самолетоносачите можеха да се движат с парна енергия, докато горивото им свършеше, но ядрената им енергия нямаше да спре с години.

— Всичките са деветдесет процента пълни. През следващите два дни времето ще е хубаво. Можем да се измъкнем на скорост, ако се наложи.

— И ти ли си мислиш същото?

— Той не допуска самолетите си прекалено близо до шриланкския бряг. Може да се появят на радарите, контролиращи въздушния трафик, и хората ще започнат да задават въпроси. Ако се насочим на североизток и после на изток, можем да се шмугнем покрай нос Дондра през нощта и да се извием обратно на юг. Шансовете никой да не ни види са петдесет на петдесет.

Адмиралът не обичаше, когато залаганията са петдесет на петдесет. Това означаваше, че имаше голяма вероятност някой да ги види, и тогава индийската флотилия можеше да свие на североизток и да принуди американците или да се отдалечат още повече от брега, който може би защитаваха, а може би не, или да влязат в сблъсък. Дъбро си помисли, че такава игра може да се играе само до този момент, след което някой ще поиска да види картите.

— Да се промъкнем днес, без да ни забележат.

Този ход също беше очевиден. Бойната група щеше да изпрати самолети към индийците направо от юг с надеждата, че ще ги привлече натам. Харисън представи плана за въздушните операции през идния ден.

— Направи го.

Осем камбанни звъна се чуха от интеркома на кораба. Шестнадесет часът. Следобедната вахта беше освободена и заменена с вечерната. Командири и други мъже, а сега и жени шареха напред-назад около поверените им обекти. Авиаторите на „Джони Реб“ бяха на долната палуба, като повечето си почиваха и преглеждаха резултатите от вече приключилото учение. Около половината самолети от авиокрилото бяха паркирани на излетателната палуба, а другата половина бе наблъскана в хангара. По някои от тях се работеше, но повечето занимаващи се с поддръжката войници също бяха долу и се наслаждаваха на развлечението, наричано във флота „Стоманен плаж“. Като гледаше надолу към непокритите с дъски стоманени платформи, Санчес си помисли, че сега нещата определено са различни. Сега имаше и жени, които се приличаха, и това даваше повод за по-честото използване на бинокли от екипажа на мостика, като така се създаваше поредният административен проблем за флота му. Каква разновидност бански костюми бяха подходящи за моряците? За голямо огорчение на някои, ала за облекчение на мнозина присъдата бе в полза на целите бански. „Дори и те обаче може да си заслужават вниманието, ако са изпълнени както трябва“ — помисли си командирът на авиогрупата и обърна бинокъла си пак към приближаващата японска ескадра.

Четирите разрушителя пореха водата бързо и рязко, вдигнали цели тридесет възла, за да се представят по-зрелищно пред своите домакини и някогашни врагове. Нужните сигнални флагове плющяха на вятъра, а облечен в бяло екипаж се беше строил по протежение на бордовите парапети.

— Внимание! — изгърмя междукорабната система за свръзка така, че всички да чуят. — Строй се зад леерите на левия борд! Готовност за отдаване на почести. — Моряците с представителни униформи се запътиха към левите отсеци, встрани от излетателната палуба, подредени по отделения. Маневрата бе неловка за самолетоносач и изпълнението й изискваше доста време, особено в ден за „стоманен плаж“. Провеждането й по времето за смяна на вахтата улесняваше малко нещата. Имаше значителен брой подходящо облечени моряци, които да изпълнят заповедта, преди да отидат по каютите си, за да си облекат екипите за хващане на тен.

Последният важен ход на Сато от операцията беше изпращането на спътников сигнал в точно определено време. Получен от оперативния щаб на флотилията, той моментално бе препратен по друга верига. Последната възможност за спиране на операцията отмина. Жребият беше изтеглен, макар все още да не бе хвърлен. Адмиралът излезе от бойния информационен център на „Муцу“, отправи се обратно към мостика и остави за свой заместник оперативния командир, докато той управлява ескадрата.

Разрушителят се приближи перпендикулярно на кила на американските кораби „Ентърпрайс“ и „Джон Стенис“, точно между двата самолетоносача, на по-малко от две хиляди метра от всеки. Движеше се с тридесет възла и всички бяха заели постовете си, като се изключат празните места на хората, застанали зад леерите. В мига, когато неговият мостик мина през невидимата пресечна точка между двата американски самолетоносача, моряците дадоха салют от левия и десния борд, с което много прецизно изпълниха процедурата за учтивост в открито море.

Чу се изсвирване от тръбата на старшината над говорителите:

— Отдаване на почести… Две! — Заповедите дойдоха по интеркома и моряците на „Джони Реб“ свалиха ръце. Веднага след това бяха освободени от помощник-старшината на вахта.

— Я виж ти! Може ли вече да се прибираме вкъщи? — изкиска се авиационният командир. Учението ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН вече напълно приключи и бойната група можеше да се върне в Пърл Харбър за още една седмица ремонти и отпуска на брега, преди да се разгърне в Индийския океан. Санчес реши да остане в удобния кожен стол и да прегледа някои документи, докато се наслаждава на бриза. Общата скорост на двете смесени ескадри допринасяше за бърз преход.

— Уха! — извика един от наблюдателните постове.

Маневрата имаше немски произход и официално се наричаше Gefechtskehrtwendung, или „бойно завъртане“. При вдигане на сигналния флаг всичките четири разрушителя завиха рязко надясно, като най-задният започна пръв. Щом носът му се отклони, следващият кораб също завъртя руля, после другият и накрая флагманският кораб. Ходът разчиташе да спечели възхищението на американците и бе донякъде изненадващ за тясното разстояние между двата самолетоносача. За броени секунди японските разрушители прецизно обърнаха курса си, като вече се носеха с тридесет възла на запад и задминаваха самолетоносачите, към които само преди миг се бяха приближили от другата страна. Още няколко човека от офицерския състав подсвирнаха одобрително пред тези навигационни умения. Бордовете на четирите снабдени със системи „Егида“ разрушители вече бяха пусти.

— Каква пъргавина само! — отбеляза Санчес, забил пак поглед в документите си.

Американският кораб „Джон Стенис“ плаваше както обикновено, всичките му винтове се въртяха със седемдесет оборота в минута и бе в положение „три“. Това означаваше, че целият екипаж е по местата си с изключение на въздушната група, която си почиваше след няколкото дни усилена дейност. Около командния мостик бяха наредени наблюдателни постове, повечето от които си гледаха поставените им задължения, въпреки че всички бяха хвърлили поне по един скришен и продължителен поглед към японските кораби, понеже те в крайна сметка се различаваха от американските. Някои използваха портативни военноморски бинокли с увеличение седем по петдесет, много от тях японско производство. Други се осланяха на далеч по-масивни разузнавателни бинокли „Големи очи“ с увеличение двадесет по сто и двадесет, монтирани на стативи около целия мостик.

Адмирал Сато не седеше на командния стол, макар че бе вдигнал бинокъла си. Жалко наистина. Бяха толкова величествени, красиви кораби. После си спомни, че този отляво се казваше „Ентърпрайс“ (старо име в американските военноморски сили) и че корабът, носил преди същото название, беше тормозил родината му, като ескортирал Джими Дулитъл до японското крайбрежие и участвал в битките при Мидуей, източните Соломонови острови, Санта Крус и в много други морски сражения. Бил улучван много пъти, ала никога сериозно. Име на почитан враг, който обаче си оставаше враг. Именно него щеше да следи. Нямаше представа кой е бил Джон Стенис.

„Муцу“ бе задминал доста самолетоносачите и почти настигаше следващите ги разрушители, когато се завъртя и застигането им сега изглеждаше отчайващо бавно. Адмиралът беше с белите си ръкавици и държеше бинокъла насочен точно по траверса, като наблюдаваше как ъгълът спрямо самолетоносача се променя.

— Курсът към „Първа мишена“ е три-пет-нула. Курс за „Втора мишена“ нула-едно-нула. Светлинен сигнал за прицелване — докладва старшината (исо). Той се чудеше какво става и защо. Най-вече се питаше как ще оживее, за да разказва някой ден за случая, и прецени, че вероятно нямаше да оцелее.

— Оттук поемам аз — рече оперативният командир и се настани на седалката. Бе използвал времето, за да се запознае с торпедния контрол. Заповедта вече беше дадена и му бе трябвал единствено светлинният сигнал. Той завъртя ключа на освобождаващия контакта механизъм, махна предпазителя на бутона за торпедата на левия борд и го натисна. Сетне направи същото с този за десния борд.

Стойките с по три тръби, монтирани от двете страни на кораба, се завъртяха рязко и се подадоха извън борда под ъгъл около четиридесет градуса. Полусферичните предпазни люкове на всичките шест тръби отскочиха. След това торпедата бяха изстреляни чрез въздух под налягане. Те се стрелнаха през водата наляво и надясно, на десетсекундни интервали. Винтовете им вече се въртяха, когато въздухът ги изхвърли в морето, а от всяко торпедо излизаха жици, свързани с бойния информационен център на „Муцу“. Тръбите, вече празни, се завъртяха обратно в положение на готовност.

— Мамка му! — изруга един наблюдателен пост на „Джони Реб“.

— Какво казваш, Синди?

— Те току-що изстреляха едно шибано торпедо! — обясни тя. Беше дребничък матрос (поне все още не се казваше „морячка“), едва осемнадесетгодишна, за първи път бе на кораб и се учеше на псувни, за да се слее с по-вулгарните членове на екипажа. Ръката й се изопна напред. — Видях изстрелването… Ето там!

— Сигурна ли си? — попита другият наблюдателен пост там, като въртеше напред-назад бинокъла си „Големи очи“. Синди разполагаше само с портативен.

Младата жена се поколеба. Никога досега не беше вършила подобно нещо и се чудеше какво може да направи шефът й, ако бъркаше.

— Мостик, тук Шести наблюдател. Последният кораб от японския строй току-що изстреля торпедо! — Благодарение на техниката на самолетоносача съобщението й се чу от говорителите на командния мостик.

Бъд Санчес, застанал малко по-надолу, вдигна очи.

— Какво казахте?

— Повтори, Шести! — нареди вахтеният офицер.

— Казах, че видях как японският разрушител изстрелва торпедо от десния си борд!

— Тук Пети наблюдател. Аз не го забелязах, сър — чу се мъжки глас.

— Видях го, по дяволите! — изкрещя много раздразнен женски глас, и то достатъчно силно, за да може Санчес да го чуе направо, без помощта на интеркома.

Той остави документите, скочи на крака и се втурна към наблюдателния отсек. Препъна се в стоманената стълба, при което разпра панталоните си и разкървави едното коляно, и когато стигна до постовете, ругаеше.

— Казвай, гълъбче!

— Видях го, сър, наистина го видях! — Тя дори не знаеше кой е Санчес и сребърните орли на яката му го правеха достатъчно високопоставен, за да я изплаши дори повече от мисълта за приближаващо се торпедо, ала тя го бе видяла и държеше на своето.

— Аз не го видях, сър — заяви по-старшият матрос.

Санчес насочи бинокъла си към разрушителя, намиращ се сега едва на около две хиляди метра. Какво?! Той изблъска по-възрастния матрос от статичния бинокъл и го насочи към квартердека на японския флагмански кораб. Виждаше трите тръби на пусковото устройство, вдигнати в изходно положение…

… но дулата им бяха черни, а не сиви. Предпазните люкове бяха махнати… Без да поглежда, капитан Рафаел Санчес изтръгна телефона от старшия наблюдателен пост.

— Мостик, тук командирът на авиогрупата. Торпеда във водата! Торпеда, приближаващи се откъм лявата кърма! — Той пак насочи бинокъла, като се взираше за следи по повърхността, ала без резултат. Не че би имало значение. Изпсува гневно и се изправи, за да погледне матрос Синтия Смитърс. — За добро или за лошо, матрос, ти се справи чудесно — каза й той и тогава започнаха да звънят аларми из целия кораб. Само след секунда от японския флагмански кораб започнаха да дават светлинни сигнали на „Джони Реб“.

— Предупреждение, предупреждение. Току-що възникна неизправност и изстреляхме няколко торпеда — съобщи командирът на „Муцу“ по микрофона и засрамен от лъжата си, се заслуша в откритата FM-връзка между корабите.

— „Ентърпрайс“, тук „Пети“, има торпеда във водата — обяви дори още по-силно друг глас.

— Торпеда ли? Къде?

— Наши са. Избухна внезапен пожар в бойния информационен център — съобщиха от „Муцу“. — Може да са със заряди. — Той забеляза, че „Стенис“ вече завиваше, а водата под кърмата му клокочеше все по-буйно. Това нямаше да повлияе по никакъв начин, макар че с малко късмет никой нямаше да бъде убит.

— Какво да правим сега, сър? — попита Смитърс.

— Да отправим молитви към дева Мария може би — отвърна мрачно Санчес. Бяха торпеда за борба с подводници, нали? С малки бойни глави. Те не можеха истински да навредят на кораб, голям колкото „Джони Реб“, нали така? Долу на палубата видя, че хората бяха станали и сега тичаха, като повечето носеха и хавлиите си за слънчеви бани, докато бързаха към постовете си.

— Сър, би трябвало да докладвам на аварийната команда при хангара.

— Не, остани тук — заповяда Санчес. — Ти си свободен — каза той на другия наблюдател.

„Джон Стенис“ сега се килна рязко наляво. Правеше пълен завой дясно на борд и палубата тътнеше от внезапно нарасналата мощност на двигателите. Хубавото на движещите се с ядрена енергия самолетоносачи бе, че имат много конски сили, обаче тежаха над деветдесет хиляди тона и ускоряването отнемаше известно време. „Ентърпрайс“, на по-малко от три километра разстояние, реагираше по-бавно и едва сега започваше да завива. „О, по дяволите…“

— Внимание, внимание, спуснете „Водния дух“! — извика вахтеният офицер по интеркома.

Трите торпеда за борба с подводници модел 50, носещи се към „Стенис“, бяха малки и бързи средства за унищожение, предназначени за пробиване на малки, фатални дупки в корпусите на подводниците. Вероятността да повредят 90 000 — тонен кораб беше наистина малка, ала имаше възможност да изберат какви точно щети да нанесат. Бяха на разстояние стотина метра едно от друго и летяха напред с шестдесет възла, като всяко се насочваше чрез тънка изолирана жица. Тяхното скоростно предимство пред мишената и късото разстояние почти гарантираха попадение, а завъртането, предприето от американския самолетоносач, просто предлагаше идеалният ъгъл за удар, тъй като целта на всички бяха корабните винтове. След като измина хиляда метра, търсещата глава на първото торпедо се задейства. Сонарната картина от него се предаваше обратно до бойния информационен център на „Муцу“ и показваше ослепително ярка, жълта мишена на черен фон. Офицерът на контролния пулт го насочи право в целта, а другите две го последваха автоматично. Мишената ставаше по-близка. Осемстотин метра, седемстотин, шестстотин…

— Пипнах ви и двамата — каза офицерът. След миг сонарната картина показа заглушаващите сигнали откъм американската примамка „Воден дух“, която напълно наподобяваше свръхзвуковите честоти на торпедните търсещи глави. Друго свойство, вградено в новите симулатори, бе мощното, вибриращо магнитно поле, проектирано да заблуди закрепящите се под кила детонатори, които се задействаха чрез външно поле и бяха разработени от руснаците. Торпедата модел 50 обаче бяха контактни оръжия и като ги контролираше с кабела, той можеше да ги принуди да пренебрегнат звуковите смущения. „Не е честно и съвсем не е спортсменско, но пък кой някога е твърдял, че войната трябва да е такава?“ — попита офицерът контролния пулт, който не му отговори.

Имаше странна несвързаност между гледката, звука и усещането. Корабът потрепери едва доловимо, когато първият фонтан бликна към небето. Шумът бе недвусмислено реален и тъй като дойде без предупреждение, накара Санчес да скочи към задния ляв ъгъл на мостика. Първоначалното му впечатление беше, че ударът не е толкова лош, че вероятно торпедото се е взривило в дирята на „Джони Реб“. Грешеше.

Японската версия на торпедата модел 50 имаше малка бойна глава, едва шестдесет килограма, ала ударът бе целенасочен и първото от тях избухна в главината на винт номер две, вътрешния двигател на левия борд. Взривът моментално отпори три от петте перки и разцентрова вала, въртящ се вече със сто и тридесет оборота в минута. Участващите физични сили бяха огромни и разкъсаха арматурата на двигателя и задните части на кила, крепящи целия пропулсивен комплекс. След миг най-задният сектор на шахтата за двигателя беше наводнен и водата започна да навлиза в кораба откъм най-уязвимото му място. Онова, което се случи после, бе даже по-лошо.

Като повечето големи военни кораби „Джон Стенис“ се задвижваше с пара. В случая два ядрени реактора произвеждаха енергия направо от кипяща вода. Тази пара влизаше в топлообменник, където кипеше още вода (в резултат на което обаче не ставаше радиоактивна) и се отвеждаше чрез тръби до високонапорна турбина. Парата удряше перките й и ги завърташе точно като крилата на вятърна мелница, каквато всъщност представляваше и самата турбина. Сетне тя преминаваше по тръби назад до нисконапорна турбина, за да бъде използвана остатъчната енергия. Турбините развиваха ефикасни обороти, далеч по-бързи обаче от тези, които винтът можеше да постигне, и за да се понижи скоростта на двигателя до равнище, което корабът наистина може да използва, между тях бе разположена поредица от редукционни зъбни предавки, общо взето, корабна версия на автомобилна трансмисия. Прецизно отлетите зъбни колела на тази военноморска машинария бяха най-крехкият елемент от пропулсивния комплекс на кораба, а ударната вълна от взрива на бойната глава се изкачи право към двигателя и връхлетя колелата със сила, каквато те не бяха конструирани да поемат. С допълнителното несиметрично въртене на разцентрования вал разрушаването на целия пропулсивен комплекс номер две приключи бързо. Всички моряци бяха на крака от шума дори преди втората бойна глава да улучи двигател номер три.

Тази експлозия стана в периферията на вътрешния двигател на десния борд и бяха нанесени допълнителни щети — счупи се половин перка от винт номер четири. Повредата на трети винт не се различаваше от тази на втори. Номер четири извади повече късмет. Екипажът в машинното отделение обърна посоката на парната енергия при първите признаци на вибрации. Чувствителните клапани се отвориха веднага, включиха въртящите се обратно перки и спряха вала, преди повредата да достигне до редукционните зъбни предавки, и точно тогава третото торпедо разруши окончателно външния двигател на десния борд.

После се включи звънецът за комплексно спиране и моряците в четирите турбинни отделения започнаха същата процедура, предприета преди секунди от екипажа в дясната половина на кораба. Звъняха и други аларми. Аварийни команди се втурнаха към кърмата и заслизаха надолу, за да проверят нивото на влязлата вода, докато самолетоносачът спираше постепенно. Един от руловете също бе повреден.

— Защо, по дяволите, беше всичко това? — един механик попита друг.

— Божичко! — промълви Санчес горе на палубата. Някак си щетите на „Ентърпрайс“, който се намираше на три километра от тях, изглеждаха дори по-тежки от понесените от неговия кораб. Все още звъняха множество аларми, а долу, на навигаторския мостик, гласовете крещяха толкова силно, че телефонните връзки изглеждаха ненужни. Всеки кораб от групата сега правеше радикални маневри. „Пети“, един от ескортиращите разрушители, беше обърнал курса си и се измъкваше панически, тъй като командира му явно го тревожеше възможността за друго торпедо във водата. Санчес някак си знаеше, че няма повече. Бе видял три експлозии в задната част на „Джони Реб“ и три под кърмата на „Ентърпрайс“.

— Смитърс, ела с мен.

— Сър, бойният ми пост…

— Могат да се оправят и без теб, а и вече няма кой знае какво за наблюдаване. За известно време няма да мърдаме наникъде. Ти ще говориш с командира.

— Господи, сър! — Възклицанието не беше толкова богохулство, колкото молба да й бъде спестено това изпитание.

Командирът на авиогрупата се обърна.

— Поеми си дълбоко въздух и ме чуй: ти може би си единственият човек на този проклет кораб, който си е свършил работата както трябва през последните десет минути. Последвай ме, Смитърс.

— Втори и трети винт са отнесени, капитане — чуха те минута по-късно съобщението на командния мостик. Капитанът на кораба стърчеше по средата на мостика и приличаше на човек, претърпял катастрофа. — Четвърти двигател също е засегнат… Първи изглежда в изправност засега.

— Много добре — измърмори капитанът, след което си каза: — Какво, по дяволите…

— Улучиха ни три торпеда за борба с подводници, сър — докладва Санчес. — Матрос Смитърс видя изстрелването.

— Вярно ли е това? — Командирът огледа младия моряк. — Госпожице, седнете на стола ми. Когато свърша с обезопасяването на кораба, искам да говоря с вас. — После дойде трудното. Капитанът на американския кораб „Джон Стенис“ се обърна към главния свързочник и започна да съставя съобщение за главнокомандващия на тихоокеанския флот. То щеше да носи кодовото име МОРСКОСИНЬО.

— „Контрол“, тук „Сонар“. Торпедо във водата, курс две-осем-нула. Прилича на техния модел 89 — докладва Лавал-младши, без да е особено развълнуван. По подводниците редовно се стреляше от приятели.

— Пълен напред! — нареди капитан Кенеди. Учение или не, ставаше дума за торпедо и не можеха да са спокойни. — Дълбочина сто и осемдесет метра.

— Прието, сто и осемдесет метра — рече отговарящият за потапянето офицер. — Десетградусов наклон спрямо морското равнище. — Щурманът бутна напред ръчката, с което наклони американската подводница „Ашвил“ към дъното и я потопи под повърхността.

— Приблизително разстояние до торпедото? — попита капитанът наблюдателния екип.

— Три хиляди метра.

— „Контрол“, тук „Сонар“. Загубих го при потопяването. Все още е в търсещ режим, приблизителна скорост на торпедото четиридесет-четиридесет и пет възла.

— Да изключим ли увеличения сигнал, сър? — попита помощник-командирът.

Кенеди се изкушаваше да каже „да“, за да добие по-добра представа за истинските качества на японското торпедо. Доколкото знаеше, нито една американска подводница не беше се изправяла пред такова. Предполагаше се, че това е японската версия на американския модел 48, според сведенията, не по-лошо от торпедата с разширени възможности.

— Ето го — извика операторът на сонара. — Току-що слезе под морското равнище. Постоянен курс на торпедото две-осем-нула, силата на сигнала навлиза в обсега ни.

— Двадесет градуса дясно на борд — заповяда Кенеди. — Пригответе контрамерките.

— Скоростта ни наближава тридесет възла — докладва член на екипажа, когато „Ашвил“ ускори.

— Прието, двадесет градуса дясно на борд. Очаквам нов курс.

— Чудесно — отбеляза Кенеди. — „Петинчово отделение“, изстреляйте симулатор веднага! Щурман, качи ни на шестдесет метра.

— Слушам — отвърна навигаторът. — Изкачване под десетградусов наклон!

— Усложнявам ли ти живота? — попита помощник-командирът.

— Нищо не идва наготово.

Една метална кутия бе пусната от отсека за изстрелване на симулатори, наречен „петинчово отделение“ заради диаметъра на пусковото устройство. Тя моментално започна да изпуска мехури подобно на разтваряща се таблетка и създаде нова, макар и неподвижна мишена за търсещия сонар на торпедото. Резкият завой на подводницата оформи „скоба“ във водата, за да бъде заблудено още повече торпедото модел 89.

— Минаваме през термоклина — съобщи специалистът при термографа.

— Дай координатите на носа! — обади се Кенеди.

— Дълбочина точно пет-осем метра, рул с двадесет градуса вдясно.

— Изправи руля, постоянен курс шест-нула!

— Тъй вярно, рул изправен, курс шест-нула.

— Пълен напред с една трета мощност!

— Слушам. — Той посегна към командното табло и след миг подводницата забави ход, като сега плаваше на шестдесет метра дълбочина и над температурния слой, а същевременно бе оставила прекрасна, макар и фалшива мишена след себе си.

— Чудесно. — Кенеди се усмихна. — Сега да видим колко хитра е „рибката“.

— Тук „Сонар“. Торпедото току-що мина право през „скобата“.

Кенеди си помисли, че тонът на рапортуващия е малко изкривен.

— Ами? — Командирът направи няколко крачки напред и влезе в сонарното отделение. — Проблеми ли?

— Сър, торпедото току-що мина направо през „скобата“, сякаш не я забеляза.

— Изглежда, е много хитра машинка. Смяташ ли, че просто не обръща внимание на примамките като торпедата с разширени възможности?

— Скок в херцовете — обади се друг сонарен оператор. — Сонарният му сигнал току-що се промени… Промяна на честотите, може би ни засече, сър.

— През топлинния слой? Бива си го. — Кенеди си помисли, че торпедото действа доста бързо, дори направо като бойно. Беше ли новото японско торпедо действително толкова добро? Наистина ли просто е пренебрегнало симулатора и „скобата“. — Записваме ли?

— И още как, сър — отвърна главният сонарен оператор Лавал и като се пресегна, потупа видеокасетофона. Нова касета записваше всичко, а друга видеосистема запечатваше картината от сонарните екрани. — Ето, включват се двигателите, току-що увеличи скоростта си. Промяна на позицията му… нулева, торпедото ни е засякло. Шумовете от винта току-що замряха. — Тоест шумът от двигателя на торпедото сега беше донякъде заглушен от активирането му. То се насочваше право към тях.

Кенеди се извърна към наблюдателния екип.

— Разстояние?

— Под две хиляди метра, сър. Вече ни атакува бързо, приблизителна скорост шестдесет възла.

— При тази скорост остават две минути, докато ни връхлети.

— Вижте това, сър. — Лавал почука по „кристалния“ екран. На него се виждаше дирята на торпедото, а също и продължителният шум от примамката, все още пускаща мехури. Модел 89 бе пробило дупка точно в средата й. — Какво беше това? — запита той монитора. Току-що беше регистриран силен нискочестотен шум, курс три-нула-пет. — Прозвуча като далечен взрив. Беше сигнал от конвергентна зона[2], а не с пряка траектория. — Сигналът от конвергентна зона означаваше, че експлозията е далеч, на повече от петдесет километра.

Кръвта на Кенеди изстина при тази новина. Той отново подаде глава в атакуващия отсек.

— Къде са „Шарлот“ и другата японска подводница?

— На северозапад, сър, сто-сто и десет километра оттук.

— Пълен напред! — Заповедта просто дойде автоматично. Дори Кенеди не знаеше защо я е дал.

— Тъй вярно, пълен напред — повтори щурманът и командните лостове звъннаха в крайно долно положение. Тези учения наистина бяха вълнуващи.

Преди заповедта за включване на двигателите да бъде изпълнена, командирът отново се обади по интеркома:

— „Петинчово отделение“, изстреляйте втори симулатор. Веднага!

Свръхзвуковият следящ сонар на едно самонасочващо се торпедо е с прекалено високи честоти за човешкото ухо. Кенеди знаеше, че енергията връхлита върху подводницата му и се отразява от вътрешното празно пространство, понеже сонарните вълни спират на границата между стоманата и въздуха и се отбиват обратно към предавателя, който ги е произвел.

Не можеше да е вярно. Ако беше, другите биха забелязали, нали? Той се огледа. Екипажът бе в бойна готовност. Всички врати бяха затворени херметически и залостени, както при битка. „Харушио“ беше изстреляла учебно торпедо, което се различаваше от бойното само по заменения от контролна апаратура заряд. То също бе проектирано така, че да не удря мишените, а да се отклони преди тях, защото сблъсъкът на метал с метал би повредил някои неща, поправянето на които можеше да излезе скъпо.

— Все още ни държи на прицел, сър.

Обаче торпедото бе минало направо през „скобата“…

— Аварийно потопяване, бързо! — нареди Кенеди, като знаеше, че вече е твърде късно.

Американската подводница „Ашвил“ килна носа си под двадесетградусов наклон и набра пак тридесет възла с ново ускорение. Отсекът за изстрелване на симулатори пусна още една бълбукаща кутия. Увеличената скорост намаляваше възможностите на сонара, но от екрана ставаше ясно, че този модел 89 отново е минал право през лъжливата цел и просто продължаваше да се приближава.

— Разстояние под петстотин метра — обяви наблюдателният екип. Един от членовете му забеляза, че командирът е пребледнял и се почуди защо. Е, да, никой не обича да губи, пък било то и в учение.

Кенеди обмисляше допълнителни маневри, след като „Ашвил“ за пореден път се шмугна под слоя. Беше твърде близо, за да му избягат. Торпедото можеше да ги застигне, всеки опит да го заблудят се провали. Идеите му просто се изчерпиха. Нямаше никакво време, за да обмисли нещата.

— Божичко! — Лавал свали слушалките си. Сега торпедото модел 89 бе непосредствено до кърмовия сонар на подводницата и шумът излизаше от скалата. — Трябва да се отклони всеки момент…

Командирът просто стоеше и се оглеждаше. Дали не бе полудял? Беше ли единственият, който смяташе…

В последната секунда главният сонарен оператор Лавал се обърна назад към капитана си.

— Сър, то не се отклони!

[1] По Фаренхайт. — Б.пр. ↑

[2] Конвергентна зона — явление, при което, ако водата е достатъчно дълбока, налягането изкривява звуковите вълни нагоре към повърхността. — Б.пр. ↑

21.

МОРСКОСИНЬО

Самолет номер едно излетя няколко минути по-рано от очакваното, улеснен от ранния час. Преди да достигне постоянната си височина, журналистите вече бяха станали и се придвижваха напред, за да помолят президента за изявление, обясняващо преждевременното заминаване. Съкръщаването на официално посещение бе един вид паническа реакция, нали? Тиш Браун се справи с репортерите, като обясни, че злополучното развитие на Уолстрийт налага бързо завръщане, за да може президентът да успокои американския народ… и тем подобни. Тя добави, че засега не би било лошо всички да си наваксат за пропуснатия сън. В крайна сметка полетът до Вашингтон траеше четиринадесет часа при насрещните ветрове, духащи по това време на годината, а и президентът Дърлинг също се нуждаеше от сън. Номерът мина по няколко причини, като съвсем не най-маловажен беше фактът, че журналистите страдаха от препиване и недоспиване както всички на борда… С изключение на екипажа или поне така се надяваха. Освен това между тях и покоите на президента стояха тайни агенти и въоръжен персонал от ВВС. Здравият разум се прояви и всички се върнаха по местата си. Скоро нещата се уталожиха и почти всеки пътник на борда бе или заспал, или се преструваше на такъв. На онези, които не спяха, им се щеше да заспят.

Според закона командирът на „Джони Реб“ бе и авиатор. Постановлението датираше от тридесетте години и беше изготвено, за да попречи на моряците от бойните кораби да поемат командването на новия и високомерен клон на стария флот. Като такъв той имаше повече опит в летенето със самолети, отколкото в управляването на кораби, и тъй като никога не беше ръководил кораби в открито море, знанията му за бордовите системи представляваха по-скоро неща, научени междувременно, отколкото плод на систематично изучаване и опит. За щастие главният механик бе служил на разрушител и имаше доста години командване зад гърба си. Все пак командирът знаеше, че водата би трябвало да е извън корабния корпус, а не в него.

— Сериозно ли е, механик?

— Изключително, сър. — Той посочи към палубата, все още покрита с два-три сантиметра вода, която помпите постепенно изхвърляха през борда. Сега поне дупките бяха закърпени. Това отне три часа. — Втори и трети двигател направо не стават за нищо. Лагерите са разпръснати, кърмовите винтове са изкривени и отчупени, редукционните зъбни предавки са стрити на стърготини. Няма как да се оправят. Турбините са добре. Редукционните предавки са поели целия удар. Първи двигател е в изправност. Лека повреда на задните лагери от ударната вълна. Тях мога да ги поправя и сам. Винт номер четири е повреден и не съм сигурен доколко, но можем да го пуснем, без да рискуваме лагерите. Рулят на десния борд е смачкан, обаче мога да се справя. Може би още час, и ще сочи към средата на кораба. Може да се наложи да го подменя, зависи колко е зле. Останахме с един двигател. Ще успеем да вдигнем десет-единадесет възла и да следваме някакъв курс, макар и трудно.

— Срок за ремонт?

— Месеци… Струва ми се, четири-пет в най-добрия случай, сър. — Механикът знаеше, че заради всичко това ще се наложи да остане тук, за да ръководи ремонтните екипи, възстановяващи най-вече половината двигатели на кораба, или може би три четвърти от тях. Още не бе преценил напълно щетите по номер четири.

В този момент командирът наистина изпусна нервите си. „Крайно време беше“ — Помисли си главният механик.

— Ако можех да предприема въздушен удар, щях да потопя тези копелета! — Предприемането на каквото и да било обаче при скорост, постигната само с един двигател, бе несигурна работа. Освен това ставаше дума за злополука и командирът не го мислеше сериозно.

— Имате подкрепата ми, сър — увери го механикът, като също не говореше сериозно, понеже добави: — Може би ще бъдат достатъчно почтени и ще платят за ремонта.

Думите му бяха възнаградени с кимване.

— Можем ли да потеглим отново?

— Двигател номер едно не е в пълна изправност след ударната вълна, ала това може да се понесе. Да, сър.

— Добре, подгответе се за вахти. Ще откарам този скъпоценен шлеп обратно в Пърл.

— Разбрано, сър.

Адмирал Манкузо седеше отново в кабинета си и преглеждаше предварителните данни за учението, когато влезе някакъв свързочник, носещ съобщение.

— Сър, изглежда, двата самолетоносача имат проблеми.

— Какво, да не са се сблъскали? — попита Джоунс, който седеше в ъгъла и се ровеше из други данни.

— По-лошо — отговори свързочникът на цивилния.

Командирът на тихоокеанските подводни сили прочете телеграмата.

— О, това е върхът! — В този миг телефонът иззвъня. Беше секретната линия, свързваща го направо с оперативния център на тихоокеанския флот. — Адмирал Манкузо слуша.

— Сър, обажда се лейтенант Копс от флотския комуникационен център. Засякох сигнал от аварийна радиостанция на подводница, приблизителни координати 31-север и 175-изток. Сега доуточняваме местоположението. Кодовият номер отговаря на „Ашвил“, сър. Няма радиовръзка, само сигналът за помощ. Започвам операция ИЗЧЕЗНАЛА/ ПОТЪНАЛА ПОДВОДНИЦА. Най-близките военноморски самолети са на двата самолетоносача…

— Мили Боже! — От „Скорпион“ насам американският флот не беше губил подводница, а тогава той учеше в гимназията. Манкузо се отърси от мислите си. Трябваше да се захване за работа. — Тези два самолетоносача са вероятно извън строя, господине.

— Така ли? — Колкото и да бе странно, лейтенант Копс още не знаеше новината.

— Обадете се на патрулните самолети P-3. Чака ме работа.

— Слушам, сър.

Манкузо нямаше нужда да прави никакви справки. Водата в тази част на Тихия океан бе дълбока пет километра, а никога не е имало подводница, която да издържи на една трета от тази дълбочина. Ако бяха под тревога и ако имаше оцелели хора, спасяването им трябваше да стане до няколко часа, иначе студената вода на повърхността щеше да ги убие.

— Рон, току-що получихме сигнал. „Ашвил“ може да е на дъното.

— На дъното ли? — Това беше фраза, която никой член от екипажа на подводница не искаше да чува, макар да звучеше по-меко от „потънала“. — С момчето на Френчи…

— И още сто и двадесет човека.

— С какво мога да помогна, капитане?

— Отиди до клона на сонарната наблюдателна система и хвърли поглед на данните.

— Слушам, сър.

Джоунс излетя през вратата, а командирът на тихоокеанските подводници вдигна слушалката и започна да натиска цифрите. Предварително знаеше, че е безсмислено. Вече всички подводници от тихоокеанския флот имаха на борда си аварийни радиопредаватели AN/BST-3, програмирани да се отделят от тях, ако минат под максималната дълбочина, или ако дежурният старшина-рулеви пропусне да навие часовниковия механизъм на апарата. Последната възможност обаче не бе особено вероятна. Преди да се задействат експлозивите, предавателят вдигаше страхотна шумотевица, за да сгълчи небрежния старшина… „Ашвил“ почти със сигурност беше потънала и все пак той трябваше да следва процедурите с надеждата за чудо. Може би поне няколко моряци се бяха спасили.

Въпреки съвета на Манкузо групата на самолетоносачите получи съобщението. Една фрегата, носеща името „Гари“, вдигна веднага максималната постоянна скорост и се понесе на север към мястото на радиопредавателя, отзоваваща се според човешките и морските закони. След деветдесет минути щеше да е възможно да изпрати своя хеликоптер за въздушно претърсване и по-късно да послужи като база за други хеликоптери, които да продължат спасителната операция при необходимост. „Джон Стенис“ се завъртя бавно срещу вятъра и успя да изстреля само един самолет за борба с подводници „Вайкинг“ S-3, чиято бордова апаратура би могла да помогне при претърсване на водната повърхност. Той се озова над мястото след по-малко от час. На радара не се виждаше нищо освен намиращия се на петнадесетина километра оттам японски катер от бреговата охрана, отправил се към радиостанцията. Установиха контакт и белият катер потвърди, че е забелязал радиосигнала за помощ и че възнамерява да потърси оцелели. Вайкингът закръжи над предавателя. Виждаше се разлято дизелово гориво, сочещо гроба на подводницата, и носещи се по повърхността отломки, ала множеството ниски прелитания и четирите чифта очи не успяха да открият нищо за спасяване.

Кодът „морскосиньо“ върху телеграма обозначаваше информация, която представлява интерес за целия флот и може би е от деликатно естество, а по-рядко — строго поверителна. В случая ставаше въпрос за нещо прекалено голямо, за да бъде запазено в тайна. Два от четирите самолетоносача на тихоокеанския флот бяха извадени от строя за дълго време. Другите два, „Айзенхауер“ и „Линкълн“, се намираха в Индийския океан и по всяка вероятност щяха да останат там. На корабите няма много тайни и дори преди адмирал Дъбро да получи своето копие от телеграмата, новината вече се носеше на флагманския му кораб. Никой офицер не можа да надмине по цинизъм ругатните на командира на бойната група, който вече си имаше достатъчно грижи. По същия начин бяха поздравени свързочниците, които информираха висшите военноморски командири, служещи в Пентагона.

Както повечето разузнавачи на чужда територия в смутно време, Кларк и Чавес не подозираха нищо. Ако знаеха нещо, вероятно щяха да хванат първия попаднал им самолет. Шпионите никога не са ги обичали много, а Женевската конвенция просто утвърди едно от правилата по време на война, като разпореди да бъдат убивани в най-удобното време след задържането им, обикновено чрез разстрел.

Законите за мирно време бяха малко по-цивилизовани, но по принцип крайният резултат бе един и същ. ЦРУ не наблягаше на този факт при интервютата си за наемане на служители. Международните правила на шпионажа вземаха предвид това злощастно обстоятелство и осигуряваха дипломатическо прикритие на възможно най-много тайни агенти, с което вървеше и дипломатическият имунитет. Наричаха се „легални“ агенти и бяха защитени по силата на международен договор, сякаш паспортите им наистина ги правеха дипломати. Кларк и Чавес бяха „нелегални“ и нямаха такива протекции. Всъщност Джон Кларк нито веднъж не беше получавал „легално“ прикритие. Значимостта на факта стана ясна, когато те излязоха от евтиния си хотел за среща с Исаму Кимура.

Беше приятен следобед, чиято приятност намаля след погледите, които получиха като гайджин; без вече да изразяват смесица от любопитство и антипатия, сега в тях се усещаше истинска враждебност. Атмосферата се бе променила съществено от пристигането им тук, въпреки че за тяхно учудване настроението моментално ставаше по-сърдечно, когато се представяха като руснаци, което подтикна Динг да се отдаде на размисъл как могат да направят фалшивите си самоличности по-очевидни за минувачите. За съжаление цивилното облекло не предлагаше тази възможност и те трябваше да преглътнат погледите, като, общо взето, се чувстваха като богати американци в квартал с висока престъпност.

Кимура ги чакаше на уреченото място — едно евтино заведение. Вече беше обърнал няколко питиета.

— Добър ден — поздрави учтиво Кларк на английски. След секунда добави: — Нещо не е наред ли?

— Не зная — отвърна Кимура, когато питиетата пристигнаха. Имаше много начини за произнасяне на тази фраза. Този показваше, че той знае нещо. — Днес има заседание на министрите. Гото го свика. Продължава с часове. Един приятел от Министерството на отбраната не е напускал кабинета си от четвъртък вечерта.

— Так… И?

— Не сте забелязали, нали? Начинът, по който Гото говори за Америка. — Служителят на Министерството на международната търговия и промишленост пресуши чашата си и вдигна ръка, за да поръча още. Както обикновено, обслужването бе бързо.

Можеха да възразят, че са видели първата реч, обаче вместо това „Клерк“ поиска преценката на Кимура за ситуацията.

— Не зная — повтори японецът, докато очите и тонът му говореха друго. — Никога не съм виждал такова нещо. Ъъ… Как беше думата? Риториката. Министерството ми чака указания цяла седмица. Трябва да започнем наново търговските преговори с Америка, да постигнем разбирателство, обаче нямаме никакви инструкции. Хората ни във Вашингтон не правят нищо. Гото прекарва повечето си време в Министерството на отбраната в постоянни заседания и с приятелите си, останалите дзайбацу. Тук нещата никога не са били такива.

— Приятелю — рече Кларк с усмивка, без да е докоснал питието си след първата глътка, — говорите така, като че ли във въздуха витае нещо сериозно.

— Не разбирате. Нищо не витае във въздуха. Каквото и да става, ММТП не е част от него.

— Е, и?

— Министерството на международната търговия и промишленост участва във всичко тук. Най-накрая министърът се озова там, ала не ни е казал нищо. — Кимура замълча. Нищичко ли не знаеха тези двамата? — Кой според вас съставя външната ни политика? Онези дръвници от Външно? Те докладват на нас. Ами Отбраната? На кой му пука какво мислят те изобщо? Ние сме хората, които оформят политиката на страната. Ние работим заедно с всички дзайбацу, ние координираме всичко, ние… представляваме бизнеса чрез връзките ни с другите страни и пазарите им, ние изготвяме подробните доклади, за да ги прочете премиерът. Най-вече затова постъпих в министерството.

— А сега? — попита Кларк.

— Сега ли? Сега Гото се среща с тях лично, прекарва остатъка от времето си с незначителни хора, а нашият министър е повикан едва днес… Тоест вчера — поправи се Кимура. — И все още е там.

Чавес си помисли, че човекът изглеждаше ужасно стреснат от някакво си бюрократично боричкане за територия. ММТП беше надиграно от някой друг. Е, и?

— Вие сте разтревожен, че водещите индустриалци се срещат направо с министър-председателя ви, така ли? — попита той.

— Да, засега. Те би трябвало да действат чрез нас, обаче Гото винаги е бил галеното кученце на Ямата. — Кимура сви рамене. — Може би вече искат да водят политиката си направо, но как могат да го постигнат без нас?

„Иска да каже без мен“ — помисли си Чавес с усмивка. Задръстен бюрократ. ЦРУ също беше пълно с такива.

Не бе дообмислено съвсем, но с тези неща винаги е така. Повечето от туристите, идващи в Сайпан, бяха японци, ала съвсем не всичките. Тихоокеанският остров ставаше за много неща. Едно от тях беше дълбоководният риболов, а и океанът тук не бе така пренаселен, както около Флорида и Калифорнийския залив. Пийт Бъроус беше загорял, изтощен и напълно удовлетворен от единадесетчасовия ден в открито море.

„Просто е идеално, когато човек приключи с развода“ — каза си компютърният инженер, докато седеше в рибарския стол и си пийваше бира. Първите два часа изминаха в отдалечаване от брега, следващите три ловеше, оставил въдицата да се влачи, и накрая четири часа се бори с най-грамадната риба-тон, която бе виждал. Истинският проблем щеше да възникне, когато поискаше да убеди колегите си, че не лъже. Чудовището беше прекалено голямо, за да го окачи над камината си, а и бившата му жена взе цялата къща. Налагаше се да се примири с една снимка, а тогава всички знаеха каква е историята. По дяволите! Компютърните технологии бяха стигнали и до рибарите. За двайсетачка можеш да си избереш каквато и да е гигантска риба, която да виси на електронната си опашка зад теб. Вярно, ако беше хванал акула, можеше да отнесе у дома челюстите със зъбите, обаче рибата тон, колкото и величествена да изглеждаше, си оставаше риба тон. Е, какво пък, жена му също не повярва на версията му, че остава до късно в работата. Кучка! Това бе и хубаво, и лошо. Тя не обичаше и риболова, но сега той можеше да си лови толкова риба, колкото си иска. Можеше даже да пусне въдицата за ново гадже. Отвори си нова бира.

Като за уикенд яхтклубът не изглеждаше много натоварен. В главното пристанище обаче имаше три големи търговски кораба. Видяха му се грозни, макар да не разбра от пръв поглед какви са точно. Компанията му се намираше в Калифорния, ала не в близост до океана, и практикуваше предимно сладководен риболов. Това пътуване бе амбицията му в живота. Може би утре щеше да хване нещо друго. Сега той погледна към рибата тон. Сигурно имаше поне триста кила. Съвсем не беше рекорд, ала бе дяволски по-голяма от гигантската сьомга, която улови миналата година с надеждната си макара „Тед Уилямс“. Въздухът потрепери отново и развали уединението му с рибата. Надвисналата сянка оповести излитането на още един от проклетите самолети 747 от летището. Не след дълго и това местенце щеше да се опорочи. По дяволите, то вече беше развалено! Единствената добра новина бе, че японците, идващи тук да разпуснат и да чукат филипинки по баровете, не обичаха много да ловят риба.

Капитанът на корабчето ги връщаше умело към пристанището. Казваше се Ореза — пенсиониран лейтенант, бивш старшина рулеви от американската брегова охрана. Бъроус стана от стола, качи се горе и седна до него.

— Омръзна ли ви да си говорите с рибата?

— Да, а и не обичам да пия сам.

Ореза поклати глава.

— Не и когато управлявам.

— Лош навик от миналото ли?

Капитанът кимна.

— Да, може да се каже. Ще ви почерпя обаче едно в клуба. Добре се справихте с рибата. Казвате, че ви е за пръв път?

— За пръв път в открито море — заяви гордо Бъроус.

— Можехте да ме заблудите, господин Бъроус.

— Моля те, Пийт — поправи го инженерът.

— Пийт — съгласи се Ореза. — Викай ми Португалеца.

— Не си тукашен.

— Роден съм в Ню Бедфорд, щата Масачузетс. Зимите там са прекалено студени. Служих някога тук, преди много време. Долу при „Пунта аренас“ имаше станция на бреговата охрана, която сега е затворена. С жена ми харесахме климата и хората, а и конкуренцията из цялата страна в този бранш е прекалено жестока, дявол го взел! — обясни Ореза. — Какво пък, децата отраснаха. Както и да е, накрая дойдохме тук.

— Несъмнено знаеш как да управляваш кораб.

Португалеца кимна.

— Би трябвало. Правя го от тридесет и пет години, че и повече, ако броим излизанията с яхтата ми. — Той завъртя руля наляво, докато заобикаляше остров Манягаха. — Риболовът е западнал и извън Ню Бедфорд.

— Какви са тия? — попита Бъроус, сочейки към търговския пристан.

— Фериботи с коли. Когато дойдох тази сутрин, разтоварваха джипове от този тук. — Капитанът вдигна рамене. — Още скапани коли. Знаеш ли, когато се преместих тук, приличаше на полуостров Кейп Код през зимата. Сега е по-скоро като Кейп Код през лятото. Стена до стена. — Португалеца пак сви рамене. Многото туристи препълваха и разваляха острова, но пък и му осигуряваха повече работа.

— Скъпо ли е да се живее тук?

— Натам отива — потвърди Ореза. Още един самолет 747 излетя от острова. — Това е странно…

— Кое?

— Този не беше от летището.

— Как така?

— Излетя от „Коблър“. Там има стара писта на САК, Стратегическото авиационно командване, база за ГГТН.

— ГГТН ли?

— Големи и грозни тлъсти нещастници — поясни Португалеца. — Самолети В-52. Пет от шестте писти на островите могат да приемат големи „птици“, били са част от военните бази от лошото старо време. „Коблър“ се намира точно до старата ми станция от системата за далечна радионавигация. Учудвам се, че все още я поддържат. По дяволите, дори на знаех.

— Не разбирам.

— Преди на Гуам имаше база на САК. Нали се сещаш, ядрени оръжия и други боклуци. В случай че станеше беля, те трябваше да разпръснат военновъздушната база „Андерсън“, за да не може една ракета да разруши всичко. Има две писти за големи самолети на Сайпан, тоест на летището и „Коблър“. Още две на остров Тиниан, които са останали от Втората световна, и последните две са на Гуам.

— Могат ли още да се използват?

— Защо не? — Ореза извърна глава. — Тук няма големи студове, та нещата да замръзнат и да се начупят. — Поредният 747 се вдигна от международното летище на Сайпан, а в ясното вечерно небе те видяха още един самолет, идващ от източната страна на острова.

— Тук винаги ли е така натоварено?

— Не, за първи път виждам такъв трафик. Гадните хотели сигурно се пукат по шевовете. — Поредно вдигане на рамене. — Което пък значи, че хотелите ще поискат да купят тази рибка от теб.

— За колко?

— Достатъчно, за да си платиш чартърния полет, Пийт. Голяма риба хвана. Ала утре трябва да ти провърви пак.

— Хей, намериш ли ми още едно голямо парче като приятелчето ни там долу, все ми е едно колко ще поискаш.

— Обичам да чувам това от хората. — Ореза намали скоростта, когато приближи яхтклуба. Той се насочи към главния док. Нуждаеха се от подемник, за да свалят рибата. Тази риба тон беше третата по големина, която докарваше, а и този Бъроус съвсем не бе лош клиент.

— Така ли си изкарваш прехраната?

Ореза кимна.

— Да, като включим и пенсията, животът ми не е лош. Тридесет и няколко години плавах на държавно, а сега карам моя си яхта, която ми се отплаща.

Бъроус гледаше търговските кораби. Той вдигна бинокъла на капитана.

— Имаш ли нещо против?

— Преметни ремъка през врата си, ако обичаш. — Удивително, че хората смятаха ремъка за някакво украшение.

— Разбира се. — Бъроус изпълни молбата и като нагласи фокуса, огледа „Оркид ейс“. — Адски грозни неща…

— Не ги правят, за да са красиви, а за да превозват коли. — Ореза започна последната маневра.

— Това не е никаква кола. Прилича на строителна машина, нещо като булдозер…

— Така ли? — Португалеца повика помощника си, едно местно хлапе, да се качи горе и да оправи въжетата. Кадърно момче, петнадесетгодишно, можеше да се пробва в бреговата охрана и да усвои занаята както трябва. Ореза действаше по въпроса.

— Нима армията има база тук?

— Не. Военновъздушните и военноморските сили все още държат хора на Гуам, ала дори там броят им вече е малък. Така. Той затвори клапаните и „Спрингър“ спря плавно, с изключителна прецизност. „Отново“ — помисли си Ореза и както винаги изпита удоволствие от добре свършените моряшки задължения. Някакъв мъж на дока завъртя манивелата, за да издигне подемника над кърмата, и вдигна палец, когато видя размерите на рибата. Като наблюдаваше дали яхтата ще бъде завързана правилно, капитанът се облегна, угаси двигателите и се замечта за първата за вечерта бира.

— Ето, погледни. — Бъроус му подаде бинокъла.

Ореза се завъртя в стола си и нагласи бинокъла според очите си, преди да го насочи към шлепа за автомобили край брега. Знаеше подредбата на корабите. Беше ги проверявал, докато работеше в бреговата охрана. Всъщност бе преглеждал точно този кораб — един от първите построени за целта фериботи, пригодени да превозват камиони и друг товар, както и частни коли. Някои от палубите имаха множество…

— Я гледай!

— Знаеш ли какво е това?

— Не. — Превозното средство имаше гъсенични вериги. Падаше се в сянка, понеже слънцето бе ниско на хоризонта, обаче цветът му определено беше тъмен, а отзад имаше някаква голяма кутия. Изведнъж му просветна. Бе някакъв ракетомет. Спомни си, че ги е виждал по телевизията по време на войната в Персийския залив, точно преди да се пенсионира. Изправи се, за да намери малко по-добър ъгъл. На паркинга имаше още две такива машини…

— А, да, ясно. Има някакво учение — рече Бъроус и заслиза по стълбичката към горната палуба. — Виж, това там е изтребител. Братовчед ми летеше с такъв, преди да премине на американски. Този е „Ийгъл“ F-15, от ВВС.

Ореза завъртя бинокъла и улови кръжащия изтребител. Наистина два самолета „Ийгъл“ F-15 летяха в изрядна, стегната военна формация и обикаляха над средата на острова като класически пример за това как се пази родната земя… Имаше само една нередност. Националната емблема на крилата бе плътен червен кръг.

Джоунс отново предпочете разпечатките пред електронния екран. Последният имаше предимства, ако действието се развиваше в момента, ала при пуснат на бърза скорост запис очите се уморяваха твърде бързо, а тази задача изискваше концентрация. „От това може да зависи нечий живот“ — каза си — и същевременно знаеше, че е лъжа. Двама главни старшини, специалисти по океанография, преглеждаха страниците заедно с него. Започнаха с данните от полунощ, а трябваше да проверяват внимателно. Зоната за подводното учение край атола Куре бе избрана заради близостта й до поредица от хидрофони, които бяха част от тихоокеанската сонарна наблюдателна система. Близката сонарна група беше една от последните, които инсталираха, и имаше размерите на гараж или на малка къща. Всъщност част от мегасистема, тя имаше електронни връзки с друго съоръжение, отдалечено на петдесет морски мили, но то бе по-старо, по-малко и с по-малко възможности. Двата хидролокатора бяха свързани с кабел, който стигаше първо до Куре, а после и до остров Мидуей, където имаше спътникова връзка, подпомагаща водещия чак до Пърл Харбър кабел. Такива кабели пресичаха направо целия океан. През немалкото години на студената война американският флот прокара почти толкова жици, колкото телефонната компания „Бел телефон“, като от време на време наемаше корабите й за целта.

— Добре, тук „Харушио“ се качва за въздух — обади се Джоунс и загради черните петна с червено.

— Как, по дяволите, сте надхитрили „Маскър“? — почуди се един от старшините.

— Ами системата си я бива, но чували ли сте я някога?

— Не съм бил в открито море от десет години — отвърна главният старшина.

— Когато плавах с „Далас“, една седмица се надигравахме с „Мусбръгър“ при Бахамските острови.

— Подводницата „Мусбръгър“ има голяма репутация.

— И тя е съвсем заслужена. Дебнахме се, дебнахме се, майката си трака. — Джоунс вече не говореше като цивилен предприемач с докторат, а като горд оператор на сонар, какъвто някога беше и, сега осъзна, продължаваше да е. — Те разполагаха с хеликоптер, който също ни даваше данни. Както и да е — той обърна страницата, — тогава го проумях. „Маскър“ звучи като дъжд, падащ на повърхността, като пролетен ръмеж. Не вдига много шум, обаче честотите са уникални и човек може да направи хубав анализ. Тогава осъзнах, че трябва само да проверим какво е времето над водата. Ако небето е ясно, а чуваш дъжд с координати нула-две-нула, значи е твоят човек. Вчера е било слънчево на северозапад от Куре. Преди да дойда, проверих във флотската метеорологична станция.

Старшината кимна и се усмихна.

— Ще го запомня, сър.

— Добре, японците са тук в полунощ. Хайде да видим какво друго можем да открием. — Той обърна на следващия лист от принтерната хартия. При различни обстоятелства тя би му заприличала на хартиена спирала, една от новите любими играчки на сина му. — Това трябва да е „Ашвил“, която вероятно се отдалечава на скорост, за да преиграе някакъв сценарий. Тя е с голям брой обороти на винта, нали?

— Не зная.

— Но аз зная. Не мисля, че бихме я уловили така добре, ако се движеше с винт за патрулиране. Да направим диаграма.

— В момента я съставяме, част от нея вече е готова — докладва му друг старшина. Сега операцията бе силно подпомогната от компютър. Някога тя си беше чиста магия.

— Координати? — Джоунс вдигна поглед.

— Позицията й е точно тук, почти същата, като на аварийния предавател. Сър — продължи търпеливо старшината, като надраска черна точка върху покритата с фолио карта на стената, — знаем къде е подводницата. Искам да кажа, спасителните…

— Няма да има никаква спасителна операция. — Джоунс вдигна очи и открадна цигара от минаващ случайно моряк. „Ето, най-сетне го казах гласно!“

— Не можете да пушите тук. Трябва да излезем навън…

— Дай ми огънче и гледай тук — изкомандва Джоунс. Той прелисти нататък, като проверяваше шестдесетхерцовата линия. — Нищо… пак нищо. Тези дизелови подводници си ги бива… обаче ако се спотайват, те не се качват за въздух. А не си ли подадат шнорхеловата тръба, не отиват далеч… „Ашвил“ се е устремила насам и после сигурно се е върнала обратно… — Обърна на нов лист.

— Няма да има спасителни операции ли, сър? — Бяха нужни цели тридесет секунди, докато бъде зададен въпросът.

— Каква е дълбочината там?

— Зная, но аварийните люкове… Така де, виждал съм, че има три такива.

Джоунс даже не вдигна поглед, докато си дърпаше от първата си цигара от години насам.

— Да, маминият люк, така му викахме на „Далас“. „Виж, мамче, ако нещо стане, можем да се измъкнем ей оттук.“ Старшина, не можеш да избягаш през тях, разбираш ли? Не можеш. Подводницата е мъртва, екипажът й също. Искам да разбера защо.

— Но ние вече разполагаме със звуците от катастрофата.

— Знам. Също така зная, че два от самолетоносачите ни са претърпели малка злополука днес. — Тези звуци също ги имаше на разпечатките от сонарната наблюдателна система.

— Какво искате да кажете?

— Нищо. — Поредната страница. В края й се виждаше голямо черно петно, представляващо силния шум, който обозначаваше смъртта на американската подводница „Ашвил“ и на целия й… — Какво, по дяволите, е това?

— Смятаме, че е отражение, сър. Координатите са почти същите като тези на „Ашвил“ и според нас компютърът…

— Времето е различно, дявол да го вземе! Цели четири минути разлика. — Той прелисти три страници назад. — Виждате ли, тук има някой друг.

— „Шарлот“ ли?

В този момент Джоунс изстина още повече. Главата му малко се маеше от цигарата и той си спомни защо ги е отказал. Виждаше един и същ акустичен почерк — дизелова подводница, качила се за въздух, и малко по-късно носещ се на скорост съд клас-688. Звуците бяха толкова близки, почти еднакви, и съвпадащите координати спрямо новите сонари на морското дъно можеха да подведат всеки, че…

— Обадете се на адмирал Манкузо и разберете дали имат контакт с „Шарлот“.

— Ама…

— Веднага, старшина!

Доктор Рон Джоунс стана и се огледа. Беше точно както преди или почти. Хората бяха същите, вършеха същата работа, показваха същата компетентност, ала нещо липсваше. Различното бе… Кое? На стената в голямата зала имаше огромна карта на Тихия океан. Някога тази карта беше осеяна с червени силуети във формата на различните класове съветски подводници, ракетоносни и атакуващи, като често присъстваха и черни силуети, сочещи, че тихоокеанската сонарна наблюдателна система следи „вражеските“ подводници, направлява американските атакуващи подводници към тях и насочва патрулните самолети „Орион“ P-3 по следите им, а те от време на време връхлитаха върху тях и ги разрушаваха, за да им напомнят чии са световните океани. Сега знаците на картата обозначаваха китове, някои от тях с имена, точно както руските подводници, но тези наименования бяха от сорта на „Моби и Мейбъл“ и се даваха на определено стадо с добре позната водеща двойка. Сега нямаше враг и експедитивността бе изчезнала. Те не мислеха по начина, по който той мислеше някога, докато се отправяше „на север“ с „Далас“ и следеше хора, които един ден можеше да се наложи да убие. В действителност Джоунс никога не беше очаквал това, поне не дълбоко в себе си, но не си позволи да забрави когато и да било възможността то да стане. Тези мъже и жени обаче бяха забравили. Виждаше го, а сега и го долавяше в тона, с който старшината говореше по телефона с командира на тихоокеанските подводни сили. Джоунс прекоси стаята и просто му отне слушалката.

— Барт, тук е Рон. „Шарлот“ обаждала ли се е?

— Сега се опитваме да установим радиовръзка с нея.

— Мисля, че няма да можете, капитане — каза мрачно цивилният.

— Какво искаш да кажеш? — По въпроса му ставаше ясно, че е разбрал. Двамата винаги общуваха на невербално равнище.

— Барт, най-добре ще е да дойдеш. Говоря сериозно, капитане.

— След десет минути — обеща Манкузо.

Джоунс хвърли угасената цигара в едно метално кошче и се върна при разпечатките. Вече не му беше лесно, ала отгърна на страницата, където бе спрял. Данните се изписваха с графити, поставени в метални совалки, и представляваха получени шумове, отбелязани в отделни честотни обхвати. Отметките бяха групирани вляво, ако са с ниски честоти, и вдясно, ако са с високи. По мястото в колонките се разбираха координатите. Засечените следи криволичеха и за всички непосветени изглеждаха като въздушни снимки на пясъчни дюни в някаква девствена пустиня, но ако знаеш какво да търсиш, всяка тъничка линия и чупка си имаше значение. Джоунс забави анализа си, като обхващаше приетите и записани сигнали във всяка една минута, а погледът му шареше от ляво на дясно. Междувременно отбелязваше нещо тук-там и си водеше бележки. Хората, които му бяха помагали, сега стояха настрана, тъй като знаеха, че пред тях работи експерт и че той вижда неща, които те би трябвало да са видели, но не бяха, както и разбираха защо един по-млад от тях мъж се обръща към адмирала с малкото му име.

— Всички на палубата, внимание! — извика след малко някакъв глас. — Командирът на тихоокеанските подводни сили.

Манкузо влезе, придружен от капитан Чембърс, оперативния командир, и един адютант, който се дръпна настрана. Адмиралът просто се взря в лицето на Джоунс.

— Установихте ли вече връзка с „Шарлот“, Барт?

— Не.

— Ела тук.

— Накъде биеш, Джоунси?

Джоунс посочи с червената писалка края на страницата.

— Ето го удара, а тук корпусът не издържа.

Манкузо кимна и въздъхна.

— Зная, Рон.

— Виж тук. Това е маневра с голяма скорост…

— Нещо се обърква, те дават максимална мощност и се опитват да я качат до водната повърхност — подметна капитан Чембърс, който още не загряваше или по-вероятно не искаше.

„Е, винаги е било приятно да се работи за капитан като господин Чембърс“ — помисли си Джоунс.

— Но тя не се е насочила право към повърхността, господин Чембърс. Промяна на местоположението има тук и тук. — Джоунс придвижи писалката нагоре по листа, после я върна назад във времето, като така маркира местата, където широчината на следите варираше и координатите се променяха едва доловимо. — Освен това е правила завои при максимална мощност на скоростния винт. Тази следа е вероятно от симулатор. А това — ръката му премина в десния край, — това е торпедо. Безшумно е, обаче погледнете координатите. То също е завивало и е преследвало „Ашвил“, от което идват и тези линии тук, стигащи чак до този момент във времето. — Рон загради двете следи. И наистина, макар на листа да ги разделяха тридесет и пет сантиметра, незначителните чупки и завои бяха почти еднакви. Писалката отново се задвижи нагоре по хартията, сетне се стрелна към колонката на друга честота. — И накрая стигаме до шума от изстрелването. Точно тук.

— Проклятие! — промълви Чембърс.

Манкузо се надвеси до Джоунс над хартията и сега забеляза всичко.

— Ами тази?

— Това вероятно е „Шарлот“, която също маневрира за кратко. Виж, тук и тук. На мен ми приличат на изменения в координатите. Няма шумове, може би защото е била твърде далеч, по същата причина не сме засекли и торпедото. — Джоунс върна писалката към следата на американската подводница „Ашвил“. — Ето. Тази японска дизелова подводница е стреляла по нея. Тук. „Ашвил“ се е опитала да избегне удара и не е успяла. Ето и първата експлозия от бойната глава на торпедото. Тогава шумовете от двигателите спират, била е ударена отзад. Тук вътрешните херметически стени поддават. Сър, „Ашвил“ е потопена от торпедо, може би модел 89, горе-долу по същото време, когато двата ни самолетоносача са имали малък инцидент.

— Не е възможно — изказа гласно мислите си Чембърс.

Когато Джоунс извърна глава, очите му приличаха на копчета от кукленско лице.

— Добре, сър, тогава ми кажете вие какво обозначават тези сигнали. — Някой трябваше да го свали на земята.

— Божичко, Рон!

— Успокой се, Уоли — рече тихо командирът на тихоокеанските подводници, като гледаше данните и търсеше друго правдоподобно тълкувание. Трябваше да потърси такова, въпреки че знаеше, че няма друго възможно заключение.

— Губиш си времето, капитане. — Джоунс почука по следата на американския кораб „Гари“. — Най-добре някой да съобщи на тази фрегата, че тя не участва в спасителна операция. Плава в опасни води. Там има две подводници SSK с бойни торпеда, които те използваха вече на два пъти. — Приближи се към картата на стената. Наложи се да потърси червен маркер, взе го и начерта два кръга, и двата с диаметър петдесетина километра. — Някъде тук са. Ще определим местоположението им по-добре, когато пак се изкачат за въздух. Между другото, чия е следата на повърхността?

— Според сведенията, на техен катер от бреговата охрана, приближаващ се да окаже помощ — отговори Манкузо.

— Можем да помислим за потопяването му — предложи Джоунс, отбеляза този контакт също с червено и остави маркера. Той току-що направи последната крачка. Корабчето, чиято позиция нанесе, не беше „то“, а по-скоро „той“. Врагът. Една мишена.

— Трябва да се срещнем с главнокомандващия на тихоокеанския флот — каза Манкузо.

Джоунс кимна.

— Да, сър, смятам, че се налага.

22.

В СВЕТОВЕН МАЩАБ

Бомбата беше внушителна. Тя избухна пред „Пасатите на Тринкомалий“ — нов луксозен хотел, построен предимно с индийски пари. Няколко човека, нито един от тях на разстояние, по-малко от половин пресечка, щяха да запомнят превозното средство: бяло камионче за доставки, което все пак бе достатъчно голямо, за да побере половин тон експлозивна смес, състояща се от тор на азотна основа и дизелово гориво. Сместа лесно се забъркваше във вана или в леген за пране и в случая се оказа достатъчна, за да отпори фасадата от десететажния хотел, да убие двадесет и седем човека и да рани още стотина. Шумът едва утихна, когато в местния клон на „Ройтер“ телефонът иззвъня.

— Последният етап на освобождението започна — обади се гласът, вероятно четейки подготвено изявление, както често правеха терористите. — „Тамилските тигри“ ще си върнат родната земя и автономията или в Шри Ланка няма да има мир. Това е само началото на края на борбата ни. Ще взривяваме по една бомба на ден, докато не постигнем целта си. — Щрак!

Повече от сто години „Ройтер“ продължаваше да е една от най-способните информационни агенции и клонът в Коломбо не правеше изключение дори в почивните дни. След десет минути съобщението бе изпратено (днес вече чрез спътникова връзка) до седалището на агенцията в Лондон, откъде моментално го препредадоха по световната информационна мрежа като „гореща“ новина.

Много американски агенции имат практиката да следят новинарските мрежи, включително разузнавателните служби, ФБР, тайните служби и Пентагона. Това важеше и за свързочния център на Белия дом и стана така, че двадесет и пет минути след избухването на бомбата една жена — сержант от ВВС — сложи ръка на рамото на Джак Райън. Съветникът по националната сигурност отвори очи и видя пръст, който сочеше нагоре.

— СВЕТКАВИЧНО съобщение, сър — прошепна гласът.

Райън кимна сънено, махна предпазния колан и благодари на Бога, че не е пил твърде много в Москва. На неясната светлина в кабината се виждаше, че всички други са изпаднали в дълбок сън. За да не събуди жена си, му се наложи да прескочи масата. Едва не се препъна, ала сержантът го сграбчи за ръката.

— Благодаря ви, мадам.

— За нищо, сър.

Джак я последва до спираловидната стълба и се заизкачва към комуникационното помещение на горния етаж.

— Какво става? — Той устоя на изкушението да попита за часа. Така щеше да предизвика друг въпрос: часа във Вашингтон, часа в самолета или часа там, откъдето идваше горещата новина. „Просто поредният признак за прогреса“ — помисли си, докато отиваше към лазерния принтер. — Трябва да питаш какво значи „сега“. Дежурният свързочник беше старши лейтенант от военновъздушните сили. Тя бе черна, стройна и хубава.

— Добро утро, доктор Райън. От отдела за национална сигурност наредиха да ви предам това.

Тя му подаде хлъзгавата хартия, която Джак мразеше. Лазерните принтери обаче бяха тихи, а и тази комуникационна зала като всички други бе вече достатъчно шумна. Той прочете телеграмата на „Ройтер“, която беше твърде скорошна, за да бъде придружена от анализ от ЦРУ или от другаде.

— Това е знакът, който търсехме. Добре, осигурете ми сигурна телефонна линия.

— Току-що дойдоха и тези неща — обади се един войник от ВВС и му връчи още листове. — Флотът е имал лош ден.

— Така ли? — Райън седна на един тапициран стол и включи настолната лампа. — Проклятие! — изруга той, след което вдигна очи. — Ще може ли едно кафе, лейтенант?

Тя изпрати един редник да донесе чашка.

— Докъде ще е първото обаждане?

— Националния военен команден център, най-старшия дежурен офицер. — Съветникът по националната сигурност погледна часовника си, направи проста сметка и прецени, че е спал всичко на всичко пет часа. Нямаше голяма вероятност да поспи още оттук, където и да беше това, до Вашингтон.

— Доктор Райън, на трета линия. Адмирал Джексън на телефона.

— Тук ФЕХТОВАЧ — каза Райън, като използва официалното си тайно кодово име. Бяха се опитали да му лепнат СТРЕЛЕЦ в знак на съмнително уважение към предишния му начин на живот.

— Тук ТЕЛЕФОНЕН НОМЕРАТОР. Харесва ли ти полетът, Джак?

Райън всеки път се учудваше, че сигурните цифрови комуникационни връзки са с такова високо качество. Можеше да разпознае гласа на приятеля си и дори веселия му тон. Също така можеше да познае, че е малко престорен.

— Пилотите от военновъздушните сили си ги бива. Може би трябва да се замислиш да се поучиш от тях. Добре, какво става? Защо си в центъра?

— Тихоокеанският флот претърпя малка злополука преди няколко часа.

— И аз така чувам. Първо за Шри Ланка.

— Нямаме почти нищо освен телеграмата. Разполагаме и с няколко фотографии, а видеозаписа очакваме в близкия половин час. Консулството в Тринкомалий в момента ни докладва. Те потвърждават инцидента. Според тях има един ранен американец, само един, и то не сериозно, но той иска да бъде евакуиран възможно най-скоро. Майк го притискат към ъгъла. Когато слънцето залезе, той ще се опита да се измъкне с няколко маневри. По наша преценка приятелчетата започват да стават наистина неспокойни. Амфибиите им са все още успоредно на кея, обаче загубихме дирите на бригадата. Местността, която използваха за учения, изглежда пуста. Имаме спътникови снимки отпреди три часа и базата е празна.

Райън кимна. Той вдигна пластмасовата щора от прозореца до стола си. Навън беше тъмно. Долу не се виждаха никакви светлини. Или вече бяха над океана, или под тях имаше облаци. Успя да види единствено мигащата лампичка в края на крилото на самолета.

— Някакви непосредствени заплахи там?

— Никакви — прецени адмирал Джексън. — Смятаме, че е нужна най-малко седмица за предприемането на истински действия, ала също така смятаме, че сега има вероятност за бойни операции. Момчетата от Конгреса са на същото мнение. Джак — добави Роби, — адмирал Дъбро се нуждае от указания какво му е позволено да прави, и то скоро.

— Разбрано. — Райън си записваше на един бележник с инициалите на самолет номер едно, който журналистите още не бяха успели да задигнат. — Почакай така. — Той погледна към лейтенанта. — По разписание кога кацаме на „Андрюс“?

— След седем часа и половина, сър. Вятърът е доста силен. Сега наближаваме исландското крайбрежие.

Джак кимна.

— Благодаря. Роби, остават ни седем часа и половина. Ще говоря с шефа, преди да кацнем. Започвай да обмисляш свикването на съвещание два часа след пристигането ни.

— Прието.

— Добре. И така, какво, по дяволите, се е случило с тези самолетоносачи?

— Предполага се, че един от японските разрушители е имал техническа неизправност и е изстрелял торпедата си, модел 50. Улучили са двата ни самолетоносача право в задниците. И четирите двигателя на „Ентърпрайс“ са повредени. При „Стенис“ три са извън строя. Докладват, че няма нищо фатално, само някои дребни щети.

— Роби, как, по дяволите…

— Хей, ФЕХТОВАЧ, аз само работя тук, забрави ли?

— Колко време ще е нужно?

— От четири до шест месеца за извършване на ремонта, засега знаем само това. Чакай, задръж така, Джак. — Гласът замлъкна, но Райън чуваше мърморене и шумолене на хартия. — Почакай малко… Току-що получих още нещо.

— Чакам. — Той отпи от кафето си и поднови опитите да прецени колко е часът.

— Джак, лоша новина. Имаме ИЗЧЕЗНАЛА/ ПОТЪНАЛА/ПОДВОДНИЦА от тихоокеанския флот.

— Тоест?

— Новата американска подводница „Ашвил“, клас-688. Предавателят й BST-3 просто започнал да вие. От „Стенис“ са изпратили един самолет, за да провери, един разрушител също се насочва натам. Това не е на добро.

— Колко е екипажът? Стотина човека?

— Повече, сто и двадесет, сто и тридесет. О, по дяволите. Последния път, когато се случи такова нещо, бях флотски курсант.

— Провеждахме учение с тях, нали?

— Да, ПАРТНЬОРИ НА 180-И МЕРИДИАН. Свърши едва вчера. Допреди два часа изглеждаше като хубаво учение. Нещата се закучиха за нула време… — Гласът на Джексън заглъхна. — Нова телеграма. Според първия доклад от изстреляния от „Стенис“ „Хувър“…

— Моля?

— Това е самолет за борба с подводници, „Вайкинг“ S-3. Четиричленен екипаж. Докладват, че няма оцелели от подводницата. Мамка му! — изруга Джексън, макар че не бе съвсем изненадан. — Джак, трябва да свърша някои работи тук.

— Разбрано. Дръж ме в течение.

— Готово. Край. — Линията замря.

Райън допи кафето си и хвърли пластмасовата чашка в кошче, закрепено с болтове към пода на самолета. Все още нямаше смисъл да буди президента. Сънят щеше да му е нужен. Дърлинг се връщаше у дома, за да завари финансова криза, политическа бъркотия, може би връхлитаща война в Индийския океан, а след този дяволски глупав инцидент в Тихия океан положението с Япония само щеше да се влоши. Президентът имаше право и на нещо хубаво, нали?

Съвсем случайно личната кола на Ореза беше бял джип „Тойота“, каквито се използваха много на острова. Той и клиентът му отиваха към него, когато още два джипа, съвсем същите, спряха на паркинга пред яхтклуба. Шестима човека слязоха и се насочиха право към тях. Бившият лейтенант се закова на място. Той бе напуснал Сайпан малко преди зазоряване, след като лично взе Бъроус от хотела, за да попаднат на повече риба тон, която преследваше храната си рано сутрин. Въпреки че докато влизаше в дока, движението беше… хм, малко по-натоварено от обикновено, светът не бе загубил нормалния си вид.

Сега обаче беше друго. Сега над острова кръжаха японски изтребители, а ето че и шестима мъже с униформи и кобури с пистолети се приближаваха към него и клиента му. Помисли си, че все едно са във филм, в един от онези откачени телевизионни минисериали от времето, когато руснаците представляваха заплаха.

— Здравейте. Как мина риболовът? — попита мъжът. Ореза забеляза, че той има капитански чин и парашутистка значка на левия си горен джоб. Усмихваше се възможно най-вежливо и дружелюбно.

— Хванах страхотна риба тон — рече Пийт Бъроус с гордост, подсилена от четирите изпити бири.

Усмивката на непознатия се разтегли.

— О! Може ли да я видя?

— Разбира се! — Бъроус смени посоката и ги поведе обратно към дока, където рибата все още висеше с главата надолу от подемника.

— Това корабче ваше ли е, капитан Ореза? — попита офицерът.

Само един мъж последва капитана. Останалите стояха отзад и наблюдаваха внимателно, сякаш имаха заповеди да не бъдат прекалено… „Нещо си“ — помисли си Португалеца. Не му убягна и фактът, че капитанът си бе направил труда да му запомни името.

— Точно така. Може би се интересувате от риболов? — попита той с невинна усмивка.

— Дядо ми беше рибар — обясни им японецът.

Португалеца кимна и се усмихна.

— Моят също. Семейна традиция.

— Дългогодишна ли?

Ореза пак кимна, когато стигнаха до „Спрингър“.

— Продължава повече от сто години.

— О, хубава яхта имате. Може ли да я разгледам?

— Разбира се, качвайте се.

Ореза мина пръв и му махна да се качи на борда. Сержантът, слязъл дотук с капитана си, остана на дока с господин Бъроус, като поддържаше дистанция от около два метра. В кобура на мъжа имаше оръжие — SIG Р220, стандартния револвер на японската армия. В главата на Ореза вече светеха всякакви сигнални лампички.

— Какво означава „Спрингър“?

— Порода ловджийско куче.

— А, разбирам, чудесно. — Военният се огледа. — Какви радиостанции ви трябват за такова корабче. Скъпи ли са?

— Ще ви покажа. — Ореза го въведе в салона. — Вашите хора ги правят, сър, компанията „Нипон електрик“. Стандартни корабни свръхвисоки честоти. Ето навигаторската ми система за глобално разпознаване, апарати за определяне на дълбочини и откриване на риба, радар. — Той докосваше всеки апарат. Фактически всички бяха японско производство, с високо качество, на разумна цена и адски надеждни.

— Имате ли оръжия на борда?

Щрак!

— Оръжия ли? За какво?

— Не притежават ли много от жителите на острова оръжия?

— Доколкото зная, не. — Португалеца поклати глава. — Пък и никога не съм бил нападан от риба. Не, нямам даже вкъщи.

Капитанът очевидно остана доволен от новината.

— Ореза… Що за име е това? — На въпросния ишии му звучеше като местно.

— Имате предвид произхода му ли? Преди много години фамилията ми дошла от Португалия.

— Отдавна ли живее семейството ви на острова?

Ореза кимна.

— И още как. — Пет години бяха много време, нали? Мъж и жена също съставяха семейство, не е ли така?

— Казвате, че радиостанциите са със свръхвисоки честоти. Малък ли е обхватът? — Японецът се огледа за друга апаратура, каквато явно нямаше.

— Да, сър, най-добре, действа в полезрението.

Капитанът кимна.

— Много добре. Благодаря ви. Красиво корабче. Много се гордеете с него, нали?

— Да, сър, така е.

— Благодаря, че ме разведохте. Сега сте свободен — каза накрая мъжът, без да съзнава добре в какво несъответствие с тона е последното изречение.

Ореза го придружи до дока и проследи как той се връща при хората си, без да каже нищо.

— Какво беше…

— Пийт, какво ще кажеш да си затвориш устата за малко? — Командата беше произнесена с тона му на лейтенант и постигна желания ефект.

Те се отправиха към колата на Ореза, като позволиха на другите да се отдалечат, маршируващи като войници, правещи точно сто и двадесет крачки в минута. Сержантът бе с една стъпка вляво от капитана и с половин назад, следвайки прецизно хода. Когато рибарят стигна до джипа си, стана ясно, че още един джип „Тойота“ стои на входа за паркинга на яхтклуба, без да прави абсолютно нищо. В него имаше трима мъже, всичките с униформи.

— Някакво учение ли има? Военни упражнения? Какво става? — попита Бъроус, щом се озоваха в колата на Ореза.

— Убий ме, ако знам, Пийт. — Той запали и излезе от паркинга, след което сви вдясно, за да излезе на „Бийч роуд“. След няколко минути караха покрай търговските докове. Португалеца не бързаше, спазваше всички правила и ограничения и възхваляваше късмета си, че джипът му е същият модел и цвят като тези на войниците.

Или почти. Превозните средства, слизащи сега от „Оркид ейс“, бяха предимно маслиненозелени. Като на постоянна таксиметрова пиаца автобуси от летището стоварваха хора, носещи униформи със същия цвят. Те, изглежда, се събираха на едно място, след което се разпръсваха или към паркираните военни превозни средства, или към кораба, вероятно за да разтоварят зачисления им инвентар.

— Какви са онези големи кутии?

— Наричат се ракетни системи за многократно изстрелване. — Ореза забеляза, че сега те са шест.

— За какво служат?

— За убиване на хора — отговори кратко Португалеца. Когато минаха покрай пътя, водещ към доковете, един войник енергично им махна да продължат. Появиха се още камиони. Още войници, може би петстотин или шестстотин. Ореза продължи на юг. На всяко важно кръстовище стоеше по един джип и не по-малко от трима войници, някои с пистолети, а от време на време и по някой с преметната през рамо пушка. Бяха му нужни няколко минути, докато осъзнае, че не се вижда нито една полицейска кола. Той зави вляво по магистралата „Уолъс“.

— Ами хотелът ми?

— Какво ще кажеш да вечеряш у нас? — Ореза се отправи нагоре по хълма, мина край болницата и накрая зави наляво към дома си. Въпреки че обичаше морето, предпочиташе къщата му да е нависоко. Това предоставяше и чудесен изглед към южната част на острова. Домът му бе със скромни размери и с много прозорци. Съпругата му, Исабел, работеше на рецепцията в болницата, която й беше достатъчно близо, за да може да отива пеш на работа, ако е в настроение. Тази вечер настроението й не бе весело. Щом той паркира на алеята, жена му се появи на вратата.

— Мани, какво става? — Тя беше от същото потекло. Ниска, закръглена и с тъмен тен, сега мургавата й кожа бе бледа.

— Нека влезем вътре, а? Скъпа, това е Пийт Бъроус. Днес излизахме за риба. — Гласът му беше спокоен, ала погледът му шареше наоколо. Светлините на четири приземяващи се самолета се виждаха на изток, подредени на няколко километра разстояние и приближаващи двете големи писти на острова. Когато те тримата влязоха вътре и затвориха вратите, разговорът можеше да започне.

— Телефоните са изключени. Опитах се да се обадя на Рейчъл и ми отговори запис. Презокеанските линии са извън строя. А когато отидох до търговския център…

— Видя войници ли? — прекъсна Португалеца жена си.

— Стотици, и всичките са…

— Жълтури — довърши мисълта лейтенант Мануел Ореза, пенсиониран офицер от американската брегова охрана.

— Хей, това не е учтиво…

— Нашествието също не е учтиво, господин Бъроус.

— Какво?

Ореза вдигна телефона в кухнята и натисна бутона за автоматично набиране на номера на дъщеря му в Масачузетс.

— Съжаляваме, но повреда в телефонните кабели временно прекъсна презокеанските връзки. Хората ни работят по проблема. Благодаря ви за търпението…

— Как не! — извика той на записа. — Кабели, дрън-дрън! Ами сателитните чинии?

— Не можете ли да избирате? — Бъроус загряваше бавно, ала поне разбираше от тези неща.

— Ами така изглежда.

— Опитай с това. — Компютърният инженер бръкна в джоба си и извади клетъчен телефон.

— Аз също имам такъв — обади се Исабел. — И той не работи. Тоест става за вътрешни обаждания, но…

— Кой е номерът?

— Кодът е шестстотин и седемнадесет — рече Португалеца и му каза останалите цифри.

— Чакай, трябва ми кодът на САЩ.

— Няма да стане — настояваше госпожа Ореза.

— Тук още нямате сателитни телефони, а? — Бъроус се усмихна. — Компанията ми ни осигури тези нещица съвсем наскоро. Мога да записвам на сгъваемия си компютър, да изпращам факсове с него и тем подобни. Ето. — Той му подаде телефона. — Звъни.

Цялата система беше нова и на този остров все още не бяха продадени такива модели — факт, който японската армия си направи труда да научи миналата седмица, обаче услугата се предлагаше в световен мащаб, макар местните търговци да не бяха започнали да продават тези телефони тук. Сигналът от малкото устройство се отправяше към един от тридесет и петте спътника, съставящи нискоорбитна плеяда над най-близката наземна станция. В случая това бе Манила, която бе по-близо от Токио с някакви си петдесет километра, въпреки че дори един километър би бил достатъчен за изпълнителната програма на системата. Наземната станция в Лузон функционираше едва от осем седмици и незабавно препрати обаждането към друг спътник, който се въртеше в орбита над Тихия океан наравно със земята. Оттам сигналът слезе до станцията в Калифорния, откъдето посредством оптични влакна стигна до Кембридж, щата Масачузетс.

— Ало? — обади се малко сърдито гласът, тъй като в американската източна поясна зона бе пет сутринта.

— Рейчъл?

— Татко?

— Аз съм, мила.

— Добре ли сте? — попита настоятелно дъщеря му.

— Какво имаш предвид?

— Опитах се да се свържа с мама, обаче се включи запис, според който при вас е имало голяма буря и линиите са прекъснати.

— Не е имало никаква буря, Рейч — каза Ореза, без да се замисли.

— Тогава какъв е проблемът?

„Господи, откъде да започна?“ — запита се Португалеца. Ами ако никой… Беше ли възможно това?

— Ъъ, Португалец — повика го Бъроус.

— Какво има? — попита Ореза.

— За какво говориш, тате? — попита дъщеря му на свой ред, естествено.

— Изчакай малко, мила. Какво има, Пийт? — Той затули слушалката с ръка.

— Под нашествие имаш предвид нещо като война, преврат и прочие ли?

Ореза кимна.

— Да, така изглежда.

— Веднага изключи телефона! — Настойчивостта в гласа му бе очевидна. Никой още не беше обмислил ситуацията и двамата я приемаха за реална по различен път и с различна скорост.

— Скъпа, ще се обадя пак, а? Добре сме. Чао. — Ореза натисна копчето за прекъсване. — Какво не е наред, Пийт?

— Това не е майтап, нали? Не ми погаждаш номер, туристически шегички и тем подобни, нали?

— Божичко, трябва да изпия една бира. — Ореза отвори хладилника и си взе една. За момента нямаше значение, че марката бе японска. Той подхвърли едно шише и на госта си. — Пийт, изобщо не става дума за театралничене. В случай че не си забелязал, видяхме поне един батальон войници, механизирани превозни средства и изтребители, а онзи тъпанар на дока прояви голям интерес към радиостанцията на яхтата ми.

— Добре. — Бъроус отвори бирата и отпи една голяма глътка. — Да приемем, че не се бъзикаш. Можеш да превърнеш една от тези машинки в Ер Пе.

— Ер Пе? Какво искаш да кажеш? — Последва пауза, докато той изрови част от отдавна неизползваната си памет. — А… да.

В щаба на главнокомандващия тихоокеанските части кипеше работа. Носещият този чин командваше целия флот — традиция, която водеше началото си от адмирал Честър Нимиц. В момента хората се щураха насам-натам. Почти всички бяха униформени. Цивилните служители рядко присъстваха в почивните дни, а и с няколко изключения за тях без това беше твърде късно. След като мина през охраната, Манкузо забеляза общото настроение: хората бяха свели погледи, разтревожени и смръщени, и действаха бързо, за да се изолират по-добре от тежката атмосфера на изпадналото в смут учреждение. Никой не искаше да бъде застигнат от бурята.

— Къде е адмирал Сийтън? — попита командирът на тихоокеанските подводни сили най-близкия старшина свързочник. Старшината само посочи към кабинета. Манкузо поведе двамата си спътници натам.

— Къде, по дяволите, беше? — попита главнокомандващият на тихоокеанските части, когато те влязоха в кабинета му.

— В клона на сонарната наблюдателна система, сър. Адмирале, познавате капитан Чембърс, оперативния ми командир. Това е доктор Джоунс…

— Операторът на сонар, с когото толкова се хвалеше? — Адмирал Дейвид Сийтън си позволи един приятен миг. Той продължи съвсем кратко.

— Точно той, сър. Току-що бяхме в клона на сонарната — наблюдателна система и проверявахме данните за…

— Няма оцелели, Барт. Съжалявам, обаче екипажът на „Вайкинг“ твърди, че…

— Сър, те са били убити — прекъсна го Джоунс, отегчен от предисловията. Думите му смразиха всички.

— Какво искате да кажете, доктор Джоунс? — попита главнокомандващият след около секунда.

— Искам да кажа, че „Ашвил“ и „Шарлот“ са били торпилирани и потопени от японски подводници, сър.

— Чакай малко, синко. Значи и „Шарлот“? — Главата на Сийтън се замая. — Барт, какви ги говори този?

Командирът на тихоокеанските подводници нямаше възможност да отговори.

— Мога да го докажа, сър. — Джоунс извади купчината листове изпод мишницата си. — Трябва ми маса с настолна лампа.

Лицето на Манкузо бе изключително мрачно.

— Сър, изглежда, Джоунси е прав. Не са били нещастни случаи.

— Господа, в момента в оперативния център имам петнадесет японски командири, опитващи се да обяснят как функционира огневият контрол на разрушителите им и…

— Имате морски пехотинци, нали? — попита невъзмутимо Джоунс. — И са въоръжени, нали така?

— Покажете ми онова, с което разполагате. — Дейв Сийтън посочи към бюрото си.

Джоунс разясни на главнокомандващия американските сили в зоната на Тихия океан разпечатките и ако Сийтън не беше точно идеалната публика, определено бе най-тихата. При понататъшно проучване засечените от сонарната наблюдателна система следи дори показаха корабите и торпедата модел 50 за борба с подводници, парализирали половината американски тихоокеански самолетоносачи. „Новата сонарна група край Куре наистина е нещо по-специално“ — помисли си Джоунс.

— Вижте времето, сър. Всичко това се е случило в разстояние на… Колко? Двадесетина минути. Там загинаха двеста и петдесет моряци и не става дума за никаква злополука.

Сийтън поклати глава като кон, отърсващ се от досадни насекоми.

— Чакайте малко, никой не ми е съобщавал… Искам да кажа, че картата с военни заплахи е празна. Няма абсолютно никакви признаци, че…

— Вече има, сър. — Джоунс изобщо не отпускаше примката.

— Но…

— По дяволите, адмирале! — изруга той. — Ето го, черно на бяло. Разбирате ли? Има още копия на тези данни в клона на сонарната наблюдателна система, има и видеозапис и мога да ви го пусна на някой скапан телевизор! Искате собствените ви експерти да отидат там? Ами, дявол го взел, те са пред вас, не е ли така? — Предприемачът посочи Манкузо и Чембърс. — Бяхме атакувани, сър.

— Каква е вероятността да има някаква грешка? — поинтересува се Сийтън. Лицето му бе призрачно бледо като плата на непарадната му бяла риза.

— Почти никаква. Сигурно бихте могли да изчакате те да пуснат реклама в „Ню Йорк Таймс“, ако искате допълнително потвърждение. — Тактичността никога не е била най-силният коз на Джоунс, пък и беше прекалено ядосан, за да мисли за нея.

— Слушайте, господине… — започна Сийтън, ала сетне думите му секнаха и вместо да продължи, той погледна към командира на подводниците. — Барт?

— Не мога да споря с фактите, сър. Ако имаше начин да ги оспорим, с Уоли щяхме да го намерим. Момчетата от сонарната наблюдателна система са на същото мнение. На мен също ми е трудно да повярвам — призна си Манкузо. — „Шарлот“ пропусна часа за докладване и…

— Защо не се е задействал аварийният й предавател? — контрира го главнокомандващият.

— Джаджата е поставена извън корпуса, в задния край. Част от капитаните ми ги заваряваха. Онези от атакуващите подводници миналата година се противопоставиха на инсталирането им на борда, помните ли? Както и да е, торпедото може да е унищожило предавателя BST или пък той не се е задействал правилно по друга причина. Засечен е шум откъм приблизителното местоположение на „Шарлот“, а и подводницата не отвърна на спешната заповед да се свърже с нас. Сър, няма никаква причина да смятаме, че тя е още жива. — След като Манкузо го призна, фактът вече придоби официалност. Трябваше да бъде казано още нещо.

— Искате да ми кажете, че сме във война. — Изречението бе произнесено със зловещо спокоен глас.

Командирът на тихоокеанските подводни сили кимна.

— Да, сър, така е.

— Не съм получил абсолютно никакво предупреждение — възрази Сийтън.

— Да, човек трябва да се възхити на начина, по който тачат традициите, нали? — отбеляза Джоунс, забравяйки, че последния път бе имало предостатъчно предупреждения и всичките бяха пренебрегнати.

Пийт Бъроус не довърши петата си за деня бира. Нощта не донесе спокойствие. Въпреки че небето беше ясно и осеяно със звезди, по-ярки от тях светлини продължаваха да идват към Сайпан от изток, като се възползваха от пасатите, за да облекчат кацането си на двете американски писти на острова. Всеки реактивен самолет сигурно превозваше най-малко двеста войници, може би по-скоро триста. Те можеха да видят двете летища. Бинокълът на Ореза бе повече от достатъчен, за да различат самолетите и цистерните с гориво, суетящи се наоколо с цел да заредят пристигащите реактивни самолети, така че те да могат бързо да се върнат у дома и да направят още един курс. На никой не му хрумна да води статистика, докато не изминаха няколко часа.

— Приближава се кола — предупреди Бъроус, разтревожен от блесналите към тях светлини.

С Ореза се оттеглиха встрани от къщата, като се надяваха, че няма да се виждат в сенките. Колата беше поредният джип „Тойота“, който продължи надолу по пътя, обърна в края на задънената улица и потегли обратно, след като не направи почти нищо, освен да огледа местността и може би да преброи колите на многобройните алеи пред къщите, или по-скоро да се увери, че хората не са се събрали по неподходящ начин.

— Имаш ли представа какво можем да направим? — попита той Ореза, след като джипът си отиде.

— Хей, не забравяй, че съм бил само брегова охрана. Това са военноморски лайнарщини. Не, по-скоро пехотински лайнарщини.

— Със сигурност мирише здравата, приятел. Мислиш ли, че някой знае?

— Би трябвало. Все някой трябва да знае — рече Португалеца, след което свали бинокъла и тръгна обратно към къщата. — Можем да наблюдаваме от спалнята. Така или иначе винаги оставяме прозорците отворени. — Хладните вечери тук, винаги освежаващи и приятни заради океанските бризове, бяха още една причина за решението му да се преместят на Сайпан. — С какво точно се занимаваш, Пийт?

— Компютърна индустрия. Всъщност с няколко неща. Имам магистърска степен по електроника. Истинската ми специалност са комуникациите, начинът, по който компютрите говорят помежду си. Работил съм малко и за правителството. Компанията ми им прави много услуги, но най-вече за друга част от Белия дом. — Бъроус огледа кухнята. Госпожа Ореза бе приготвила лека вечеря и по всичко личеше, че е хубава, макар че вече изстиваше.

— Тревожеше се, че ще засекат телефона ти.

— Може просто да съм параноичен, обаче компанията ми произвежда чиповете за радиолокатори, които армията използва точно за тази цел.

Ореза седна и започна да нагъва изпърженото по китайски ядене в чинията си.

— Вече нищо не ми се вижда параноично, приятел.

— Прав си, капитане. — Бъроус реши да последва примера му и погледна одобрително храната. — И двамата ли се опитвате да отслабнете?

Ореза изсумтя.

— И аз, и Изи имаме нужда. Тя ходи на курсове за полезно хранене.

Бъроус се огледа. Макар че къщата имаше трапезария, както повечето пенсионерски двойки (мислеше за тях като за такива, въпреки че определено не бяха) те се хранеха на малка маса в кухнята. Мивката и плотът бяха красиво съчетани, а инженерът забеляза и стоманените съдове за разбъркване и сервиране. Неръждаемата стомана блестеше. Исабел Ореза също управляваше кораба със здрава ръка и бе явно кой е командирът вкъщи.

— Да ходя ли на работа утре? — попита тя, а умът й се рееше и се мъчеше да се примири с промяната на ситуацията.

— Не зная, скъпа — отвърна съпругът й, като собствените му мисли замръзнаха на място от въпроса. Какво щеше да прави самият той? Да излезе пак за риба, сякаш не се е случило абсолютно нищо?

— Я чакай малко — обади се Пийт, все още вперил очи в съдовете за разбъркване. Той стана, направи нужните две крачки, с които стигна до кухненския плот, и взе най-голямата купа. Беше с диаметър четиридесет сантиметра и цели тринадесет-петнадесет сантиметра дълбока. Дъното представляваше гладък, около седемсантиметров кръг, ала като цяло формата й бе сферична, почти параболична. Той измъкна спътниковия си телефон от джоба на ризата си. Никога не беше измервал антената, но като я изтегли сега, видя, че няма и десет сантиметра. Бъроус погледна към Ореза. — Да имаш бормашина?

— Да, защо?

— За Ер Пе, радиопеленгатора, по дяволите. Измислих го!

— Не те разбирам, Пийт.

— Пробиваме дупка в дъното и пъхаме антената през нея. Купата е от стомана. Тя отразява радиовълните точно като микровълнова антена. Всичко отива право нагоре. По дяволите, така предавателят дори може да стане по-мощен!

— Искаш да кажеш, нещо като „Ити звъни вкъщи“?

— Близко си, капитане. Ами ако никой не се е обадил до Америка, за да им съобщи? — Бъроус все още се опитваше да обмисли хубаво нещата, като бавно приемаше изключително плашещото положение. „Нашествието“ означаваше „война“. В случая войната беше между Америка и Япония и колкото и фантастична да бе тази възможност, единствено тя обясняваше нещата, видени през деня. Ако имаше война, то той беше враг на чужда територия. Домакините му също. Забеляза обаче, че Ореза се движеше много наперено, когато бяха при яхтклуба.

— Чакай да си взема бормашината. Колко голяма искаш да е дупката?

Бъроус му подаде спътниковия телефон. Изкуши се да му го подхвърли във въздуха, ала се спря, понеже осъзна, че това е вероятно най-ценната му вещ. Ореза провери диаметъра на малката пъпка на върха на тънката метална пръчка и отиде за инструментите си.

— Ало?

— Рейчъл? Татко ти се обажда.

— Сигурен ли си, че сте добре? Сега вече мога ли да ви избирам?

— Скъпа, ние сме добре, но тук има проблем. — „Как, по дяволите, се обяснява такова нещо?“ — зачуди се той. Рейчъл Ореза Чандлър работеше като прокурор в Бостън, като всъщност очакваше с нетърпение да напусне държавната служба и да стане криминалист на частна практика, където удовлетворението от професията идваше по-рядко, обаче заплащането и работното време бяха далеч по-хубави. Тъй като наближаваше тридесетте, сега тя бе във фазата, когато човек се тревожи за родителите си по същия начин, по който някога те са се тревожили за него. Той реши, че засега няма смисъл да притеснява Рейчъл. — Можеш ли да ми дадеш един телефонен номер?

— Разбира се. Какъв?

— На щабквартирата на бреговата охрана. Намира се в окръг Колумбия, на нос Бъзард. Трябва ми дежурният център. Ще изчакам.

Адвокатката остави отворена едната линия и набра справочното бюро в окръг Колумбия. След минута тя му даде номера и чу как баща й го повтаря цифра по цифра.

— Същият. Сигурен ли си, че всичко е наред? Струваш ми се малко напрегнат.

— С майка ти се чувстваме чудесно. Честно, бебчо.

Тя мразеше да я нарича така, но вероятно бе твърде късно да го променя. Татко й просто никога нямаше да се почувства бивш командир.

— Добре, щом казваш. Чух, че бурята е била наистина тежка. Включиха ли ви вече електричеството? — попита тя, като забрави, че изобщо не е имало буря.

— Не още, скъпа, но сигурно ще го пуснат скоро — излъга той. — До скоро, бебчо.

— Брегова охрана, дежурен център. Тук главен старшина Обреки, линията не е обезопасена. — Мъжът изстреля изреченията възможно най-бързо, за да не може обаждащият се да разбере и думичка.

— Да не искаш да ми кажеш, че онзи новак с пубертетски мъх по бузите, с когото плавах на „Панаш“, е станал главен старшина? — Забележката беше достатъчна, за да стресне човека на другия край на линията и отговорът бе разбираем.

— Тук е главен старшина Обреки. Кой се обажда?

— Лейтенант Ореза.

— О, Португалецо, как си, по дяволите? Чух, че си се пенсионирал. — Дежурният старшина се облегна в стола. След като вече сам бе главен старшина, той можеше да се обръща към човека, с когото говореше, с прякора му.

— Намирам се на Сайпан. Добре, синко, слушай: дай ми веднага началника си.

— Какво има, лейтенант?

— Няма време, разбираш ли? Действай.

— Става. — Обреки остави линията отворена. — Госпожо капитан, бихте ли се обадили на първа?

— Национален военен команден център, контраадмирал Джексън слуша — обади се Роби уморено и в отвратително настроение. Той вдигна слушалката с голяма неохота, и то едва след препоръката на млад майор от ВВС.

— Адмирале, тук капитан III ранг Пауърс от бреговата охрана на нос Бъзард. Получих обаждане от Сайпан. Обажда се пенсиониран лейтенант от бреговата охрана. Един от нашите е.

„По дяволите, занимавам се със засегната група самолетоносачи!“ — разбунтува се умът му.

— Чудесно, капитане. Искате ли да ме запознаете със случая набързо? Зает съм.

— Сър, той докладва, че на остров Сайпан има огромно количество японски войници.

Джексън вдигна очи от телеграмите на бюрото си.

— Моля?

— Мога да ви свържа веднага, сър.

— Добре — рече Роби предпазливо.

— С кого говоря? — попита друг глас, този път на стар и пресипнал човек.

Роби си помисли, че мъжът звучи като началник.

— С контраадмирал Джексън от Националния военен команден център. — Не се налагаше да нареди записване на разговора. Всичките се записваха.

— Сър, обажда се лейтенант Мануел Ореза от американската брегова охрана, сериен номер три-две-осем-шест-едно-четири-нула-три-нула. Пенсионирах се преди пет години и се преместих на Сайпан. Тук управлявам риболовно корабче. Сър, на това скалисто място и точно сега има много, ама адски много японски войници, които са с униформи и оръжия, сър.

Джексън хвана по-удобно телефона и направи знак на друг военен да вдигне слушалката.

— Лейтенанте, надявам се, разбирате, че ми е малко трудно да, го повярвам.

— По дяволите, сър, трябва да го погледнете от моята страна. В момента гледам през прозореца си. Виждам долу летището и базата „Коблър“. Мога да преброя общо шест реактивни самолета: четири на летището и два в „Коблър“. Забелязах два изтребителя „Ийгъл“ F-15 с маркировка във формата на кюфте, които кръжаха над острова преди няколко часа. Въпросът ми, сър, е има ли някакво съвместно учение, провеждащо се по това време? — попита гласът, който според Джексън не би могъл да е по-трезвен. Определено звучеше като военен моряк, дявол го взел!

Майорът от ВВС, подслушващ на четири-пет метра от Джексън, нахвърляше бележки, макар че покана за Джурасик парк би изглеждала малко по-реалистична.

— Току-що приключихме едно съвместно учение, обаче Сайпан изобщо не влизаше в него.

— Тогава това не е никакво учение, сър. Три търговски кораба, или по-точно фериботи за автомобили, са завързани успоредно на дока, намиращ се нагоре по брега. Един от тях носи името „Оркид ейс“. С очите си видях военни превозни средства, струва ми се, „Майк Лима Ромео Сиера“. Шест такива стоят на паркинга на търговския док. Адмирале, проверете в бреговата охрана и изтеглете досието ми. Служих тридесет години в бреговата охрана. Не се занасям, сър. Проверете сам, телефонните връзки с острова са изключени. Уж сме имали силна буря, която е прекъснала линиите и така нататък. Нямаше никаква буря, адмирале. Ловях риба с корабчето цял ден, разбирате ли? Тъпите синоптици ще потвърдят и това. На този остров има японски взводове, облечени с военни униформи и носещи оръжия под мишниците си.

— Знаете ли броя им, лейтенант?

Роби си помисли, че най-доброто потвърждение на тази откачена история бе притесненият отговор, който получи:

— Не, сър, съжалявам. Не ми хрумна да броя самолетите. Предположението ми е от три до шест кацания на час, поне през последните шест часа. Вероятно са повече, но това е само предположение, сър. Почакайте… Един от самолетите на „Коблър“ се движи, изглежда, ще излита. Той е 747, обаче не мога да различа маркировките.

— Чакайте малко. Ако телефоните са извън строя, как говорите с мен? — Ореза обясни и му даде стандартен номер, на който да се обади. — Добре, лейтенант. Ще направя някои проверки. Ще се свържа с вас след по-малко от час. Става ли?

— Да, сър. Струва ми се, че си свършихме нашата работа. — Връзката прекъсна.

— Майоре! — извика Джексън, без да вдига очи. Когато погледна, мъжът беше пред него.

— Сър, зная, че той изглеждаше нормален и прочие, обаче…

— Обаче веднага се обади на военновъздушната база „Андерсън“.

— Слушам. — Младият пилот се върна на бюрото си и отвори указателя си. Тридесет секунди по-късно той вдигна поглед и поклати глава с любопитно изражение.

— Да не искате да ми кажете — попита Джексън тавана, — че днес една американска военновъздушна база е отпаднала от мрежата и никой не е забелязал?

— Адмирале, главнокомандващият войските в Тихия океан чака на СТЛ, сър. Кодирано е като КРИТИЧНО съобщение.

КРИТИЧНО беше код, ползващ се с по-голям приоритет дори от СВЕТКАВИЧНО, и не се използваше често даже от главнокомандващ на военна зона. „Какво пък толкова — помисли си Джексън. — Защо да не попитам?“

— Адмирал Сийтън, тук е Роби Джексън. Във война ли сме, сър?

Цзян Хансан си мислеше, че неговата роля в играта изглежда съвсем лесна. Просто един полет до едно място, където да говори с някакъв човек, сетне с друг, като всичко мина дори по-лесно, отколкото очакваше.

„Е, не би трябвало да се учудвам“ — помисли си, докато се връщаше към летището, седнал отзад в колата на посолството. Корея щеше да бъде изолирана със сигурност в продължение на месеци и вероятно за неопределен период. Всичко друго би донесло големи опасности за страната, чиято армия бе съкратена, а съседка й беше нацията с най-голямата в света редовна войска, при това неин исторически враг. Хан даже не бе принуден да повдигне тази непристойна идея. Той просто сподели свое наблюдение. Изглежда, имаше трудности между Америка и Япония. Тези проблеми не засягаха пряко Република Корея. Нямаше и да изглежда, че Корея е способна веднага да смекчи тези различия освен може би като честен и влиятелен посредник при започването на дипломатически преговори, когато услугите на републиката щяха да бъдат приети наистина с широки обятия от всички страни в диспута и със сигурност от Япония.

Той не изпита особено удоволствие от притеснението, което меките му думи предизвикаха у домакините му. Цзян си помисли, че корейците заслужаваха възхищение в много отношения — факт, който не правеше никакво впечатление на японците заради слепия им расизъм. С малко късмет можеше да заздрави търговските отношения между Китайската народна република и Южна Корея и те също щяха да извлекат полза от крайната цел… И защо не? Южнокорейците нямаше защо да обичат руснаците, още по-малко пък японците. Те трябваше просто да превъзмогнат непростимата дружба с Америка и да станат част от една нова действителност. Засега беше достатъчно, че наистина бяха видели нещата през неговите очи и че единственият останал американски съюзник в тази част на света напусна игрището, след като техният президент и външният им министър погледнаха разумно на нещата. Ако имаха късмет, войната, каквато и да бе тя, можеше в общи линии да е приключила.

— Дами и господа. — Гласът се чу от дневната, където госпожа Ореза беше оставила телевизора включен. — След десет минути ще има специално изявление. Моля ви да останете на същата честота.

— Мани?

— Чух, скъпа.

— Имаш ли празна видеокасета? — попита Бъроус.

23.

НАВАКСВАНЕ

Денят започна достатъчно лошо за Роби Джексън. Беше имал лоши дни и преди, включително онзи, когато бе капитан III ранг във Военноморския авиоизпитателен център на река Патъксент, Мериленд, и един реактивен учебен самолет реши без никакво предупреждение да го изстреля заедно със стола за катапултиране през навеса, при което той си счупи крак и бе негоден за летене месеци наред. Беше виждал смъртта на приятели при различни видове катастрофи и дори повече пъти бе участвал в издирвания на хора, които рядко намираше живи. По-често откриваше разлято самолетно гориво и от време на време малко отломъци. Като командир на ескадрила и по-късно на авиогрупа на него се падаше честта да пише писмата до родители и съпруги, за да им съобщи, че любимият им, а напоследък и скъпите им момиченца са загинали в служба на родината, и всеки път се питаше къде е могъл да постъпи различно, за да предотврати необходимостта от ритуала. Животът на един военноморски летец беше пълен с такива дни.

Този обаче бе по-лош и единствената му утеха беше, че е заместник-началник на оперативния отдел и отговаря за разработването на операции и планове за армията на страната си. Ако работеше в J-2, при момчетата от разузнаването, чувството му за провал щеше да е наистина пълно.

— Това е положението, сър. Якота, Мисава и Кадена са изключени от мрежата. Никой не отговаря.

— Колко човека имаме там? — попита Джексън.

— Общо към две хиляди: предимно механици, оператори на радари и други такива. Може би има един-два самолета, кацнали за кратко там, но не са много. В момента хората ми проверяват — отвърна майорът. — Ами флотът?

— Имаме хора в „Андерсън“ на Гуам, разположена до вашата база. Също и на пристанището. Може би общо хиляда човека. Базата ни е много по-малка отпреди. — Джексън вдигна засекретяващия телефон и набра номера на главнокомандващия тихоокеанските части. — Адмирал Сийтън? Пак е Джексън. Нещо ново?

— Не можем да установим връзка с никого на запад от Мидуей, Роб. Всичко започва да изглежда истина.

— Как работи това чудо? — попита Ореза.

— Съжалявам, че трябва да го кажа, ала не съм сигурен. Не си направих труда да прочета инструкциите — призна си Бъроус. Спътниковият телефон лежеше на масичката за кафе, а антената му бе изтеглена през пробитата с бормашина дупка в дъното на купата, която на свой ред стоеше върху две камари книги. — Не съм сигурен дали излъчва координатите си към спътниците периодично или не. — Поради тази причина те сметнаха за необходимо да запазят комичната подредба.

— Моят се изключва, като се прибере антената — подхвърли Исабел Ореза и накара двамата мъже да извърнат глави. — Или можеш просто да извадиш батериите, нали?

— Проклятие! — Ругатнята изпревари действията на Бъроус, ала не много. Той изтегли купата, прибра малката антена, сетне махна капачето отзад и извади двете батерии. Сега телефонът беше изцяло изключен. — Госпожо, ако искате да се запишете в магистърската програма в Санфорд, използвайте ме за препоръки.

— Дами и господа. — Хората в дневната обърнаха глави и видяха усмихнат мъж в зелена униформа. Английският му бе безупречен. — Аз съм генерал Токикичи Арима от японските сухопътни отбранителни сили. Моля ви, позволете ми да ви обясня какво се случи днес. Най-напред нека ви уверя, че няма никакви причини за безпокойство. Възникна злощастна престрелка в полицейския участък, намиращ се в съседство с вашия парламент, но и двамата полицейски служители, които бяха ранени при нея, се чувстват добре и са в местната болница. Ако сте чули слухове за насилие и смърт, те са неверни — увери генералът двадесет и деветте хиляди граждани на Сайпан. — Вероятно искате да знаете какво се е случило. Рано тази сутрин командвани от мен части започнаха да пристигат на Сайпан и Гуам. Както знаете от историята и както някои от по-възрастните жители на този остров добре си спомнят, до 1944 г. Марианските острови бяха японско владение. Някои от вас може да се изненадат, като разберат, че след съдебното решение отпреди няколко години, позволяващо на японски граждани да закупуват недвижима собственост на островите, по-голямата част от земята на Сайпан и Гуам са собственост на сънародниците ми. Познавате също любовта и привързаността ни към тези острови и към хората, живеещи тук. Вложихме милиарди долари тук и доведохме до възраждане на местната икономика след дългогодишната срамна небрежност на американското правителство. Следователно в действителност изобщо не сме непознати, нали? Вероятно също така знаете, че възникнаха големи трудности между Япония и Америка. Тези трудности принудиха родината ми да преосмисли приоритетите на отбраната ни. Затова решихме да възстановим правото си на собственост над Марианските острови като чисто предохранителна мярка, за да предпазим собственото си крайбрежие от възможни американски действия. С други думи, налага ни се да поддържаме отбранителни войски тук и следователно да върнем тези острови на страната ни.

Генерал Арима се усмихна.

— Сега как ще се отрази това на вас, жителите на Сайпан? На практика никак. Всички предприятия ще си останат отворени. Ние също вярваме в частната стопанска инициатива. Вие ще продължите да ръководите делата си чрез избрани от вас длъжностни лица, като ще се ползвате с допълнителното предимство да имате статут на четиридесет и осма японска префектура с пълно парламентарно присъствие. Това право го нямахте като американска република, за да не кажа колония, което е едно и също, нали? Ще имате право на двойно гражданство. Ние ще уважаваме културата и езика ви. Няма да бъде нарушена свободата ви да пътувате. Свободата на словото, печата, религията и законодателството ще бъде същата, на каквато се радват всички японски граждани, и напълно ще съвпада с гражданските права, с които се ползвате сега. С две думи, ежедневният ви начин на живот няма да се промени изобщо. — Последва още една чаровна усмивка. — Истината е, че ще извлечете голяма полза от тази смяна на правителството. Като част от Япония вие ще бъдете част от най-жизнената и динамична икономика в света. Дори в острова ви ще бъдат вложени още повече пари. Ще видите благоденствие, каквото не сте и сънували — гарантира Арима на публиката си. — Промените, през които ще преминете, ще бъдат единствено положителни. Имате думата ми и тази на моето правителство. Може би ще кажете, че е лесно да се говорят големи приказки, и ще сте прави. Утре по улиците и шосетата на Сайпан ще видите хора, които правят проучвания, измерват и разпитват местните жители. Първата ни значима задача ще е да подобрим пътищата и магистралите на острова ви, за които американците не ги беше грижа. Нуждаем се от съвета ви как е най-добре да се направи това. Всъщност ще приемем охотно помощта и участието ви във всичко, което вършим.

Арима се приведе напред.

— Така. Зная, че някои от вас ще намерят този развой на събитията за неприятен, и бих искал искрено да им се извиня. Не желаем по никакъв начин да навредим на някого тук, но трябва да разберете, че всяка атака срещу някой от хората ми или който и да е японски гражданин ще бъде приета като нарушение на закона. Аз отговарям и за предприемането на известни предпазни мерки, за да защитя войниците си и да въведа на острова японските закони. Всички огнестрелни оръжия на Сайпан, притежавани от частни лица, трябва да бъдат предадени в следващите няколко дни. Можете да ги занесете в местните полицейски участъци. Ако разполагате с квитанция за покупката на оръжията или ако можете да докажете търговската им стойност, ще ви платим точната сума в брой. Също така се налага да помолим всички собственици на любителски радиостанции да ни ги предадат за кратък период от време. И, моля ви, преди да го сторите, не ги използвайте. Отново подчертавам, че ще изплатим в брой цялата стойност на вещите ви, а в случая с радиопредавателите, когато ви ги върнем, можете да задържите парите като знак на благодарност за сътрудничеството ви. Като изключим това — поредната усмивка, — почти няма да забелязвате присъствието ни. Войниците ми имат заповеди да се отнасят към всички на този остров като към свои сънародници. Ако станете жертва или дори само видите един инцидент, при който японски войник се държи нелюбезно с местен жител, бих искал да дойдете в щаба ми и да докладвате. Както виждате, законите ни важат и за нас… Засега ви моля да продължите нормалния си начин на живот. — На екрана се появи някакъв номер. — Ако имате конкретни въпроси, моля, обадете се на този номер или не се притеснявайте да дойдете в щаба ми в сградата на вашия парламент. Ще се радваме да ви помогнем, доколкото можем. Благодаря за вниманието. Лека нощ.

— Това съобщение ще бъде повтаряно на всеки петнадесет минути по Шести канал, който е достъпен за всички — оповести друг глас.

— Кучият му син! — прошепна Ореза.

— Питам се коя е рекламната им агенция — подхвърли Бъроус и отиде да превърти видеокасетата отначало.

— Можем ли да му вярваме? — попита Исабел.

— Кой знае? Имате ли някакви оръжия?

Португалеца поклати глава.

— Не. Даже не зная дали на това парче скала има закон за регистриране на оръжията. Пък и трябва да си луд, за да се нахвърлиш върху войници, нали?

— Ще им бъде много по-лесно, ако не се налага да пазят гърба си. — Бъроус започна да връща батериите в спътниковия телефон. — Имаш ли номера на онзи адмирал?

— Джексън слуша.

— Тук лейтенант Ореза, сър. Записвате ли разговора?

— Да. С какво разполагате?

— Ами вече е официално, сър — докладва сухо Ореза. — Те току-що направиха изявление по телевизията. Записахме го. Включвам видеокасетофона. Ще държа телефона непосредствено до високоговорителя.

„Генерал Токикичи Арима“ — написа Джексън на един бележник и го подаде на един сержант.

— Нека момчетата от разузнаването да проверят името.

— Слушам, сър. — Сержантът изчезна мигновено.

— Майоре! — извика след това Роби.

— Да, адмирале?

— Качеството на звука е много добро. Прати едно копие от записа на шпионите за анализ на гласа. После искам напечатано копие, което да е готово възможно най-бързо, за да го изпратя на хиляда места.

— Тъй вярно.

През останалото време Джексън просто слушаше, намерил спокойно островче в едно море на лудостта или поне така изглеждаше.

— Това е — каза Ореза, когато изявлението свърши. — Искате ли предоставения номер, адмирале?

— Не, не веднага. Добра работа, лейтенант. Има ли нещо друго за докладване?

— Самолетите продължават да пристигат редовно. Преброих четиринадесет от последния ни разговор.

— Добре. — Роби направи необходимите записки. — Чувствате ли се в непосредствена опасност?

— Не виждам хора, тичащи наоколо с оръжия, адмирале. Забелязахте ли, че не споменаха нищо за американски поданици на острова?

— Не, не съм. Добро попадение. — „Опа!“

— Положението не ми харесва особено, сър. — Ореза му предаде набързо случилото се на яхтата му.

— Не мога да ви виня, лейтенанте. Страната ви работи по въпроса, разбирате ли?

— Това го казвате вие, адмирале. Няма да излъчвам известно време.

— Добре. Дръжте се — заповяда Джексън. Нареждането беше неискрено и те и двамата го знаеха.

— Прието, край.

Роби постави слушалката обратно на вилката.

— Мнения?

— Искате да кажете нещо различно от „Всичко е адски откачено“? — запита една жена, щабен офицер.

— За нас може да е откачено, обаче за някого е дяволски логично. — Джексън знаеше, че няма смисъл да я разпердушини заради забележката й. Щеше да им е нужно повечко време, преди наистина да приемат положението. — Има ли някой, който не вярва на информацията, получена досега? — Той се огледа. Присъстваха седем командири, а и хората не ги избираха да служат в Националния военен команден център заради глупостта им.

— Може да е откачено, сър, но всичко продължава да се стича по един и същи начин. Всеки пост, с който се опитахме да се свържем, е изключен. Навсякъде би трябвало да има дежурни служители, обаче никой не вдига телефона. Сателитните връзки не работят. Четири военновъздушни бази и един боен пункт, с които нямаме връзка. Всичко е истина, сър. — Тя поправи грешката си с повторното си изказване.

— Има ли нещо от Държавния департамент? Или от някоя от шпионските служби?

— Нищо — отвърна един полковник от J-2. — Мога да ви предложа спътниково наблюдение на Марианските острови след около час. Вече уведомих Националната разузнавателна служба и Центъра за разузнавателни и кризисни анализи за задачата и за приоритетите.

— Чрез спътника КН-11?

— Да, сър, всички камери работят. Времето е ясно. Ще получим хубави спътникови снимки — увери го разузнавачът.

— Да е имало вчера някаква буря в района?

— Никаква — отговори друг офицер. — Няма никаква причина телефонните услуги да са извън строя. Те разполагат с презокеански телеграф и сателитни връзки. Обадих се на предприемача, който контролира антените. Изобщо не са били предупреждавани. Опитвали са сами да се свържат с хората си и да поискат информация, но няма отговор.

Джексън кимна. Чака толкова дълго, само за да получи потвърждението, нужно му за следващата стъпка.

— Добре, да съставим предупредителна телеграма до всички главнокомандващи. Предупредете министъра на отбраната и началник-щабовете. Сега ще се обадя на президента.

— Доктор Райън, Националният военен команден център на СТЛ, код КРИТИЧНО. Отново адмирал Робърт Джексън. — Думата „КРИТИЧНО“ накара хората да извърнат глави, когато Райън вдигна сигурния телефон.

— Роби, тук е Джак. Какво става? — Всички в комуникационния сектор забелязаха, че съветникът по националната сигурност пребледня. — Роби, сериозно ли говориш? — Той погледна към дежурния свързочник. — Къде се намираме?

— Наближаваме залива Гус бей, Лабрадор, сър. Остават около три часа.

— Изпратете тук горе специален агент Д’Агустино, ако обичате. — Той отмести ръка от слушалката. — Роби, трябва да ми го пратиш по електронната поща… Добре… Все още спи, струва ми се. Дай ми тридесет минути, за да се организираме. Обади се, ако ти трябвам.

Джак стана от стола и се запъти към тоалетната, намираща се в дъното на помещението за екипажа. Успя да не се погледне в огледалото, докато миеше ръцете си. Когато излезе, агентът от тайните служби го чакаше.

— Не сте спали, а?

— Шефът стана ли вече?

— Сър, той даде разпореждане да не го будим, докато не остане само час. Току-що говорих с пилота и…

— Разбуди го, Дага, веднага. После прати горе министър Хансън и Фидлър. Арни също.

— Какво има, сър?

— Ще бъдеш тук и ще чуеш. — Райън изтегли свитъка факсова хартия от подсигурения апарат и зачете. Сетне вдигна поглед. — Не се шегувам, Дага. Направи го веднага.

— Някаква опасност за президента?

— Да допуснем, че има такава — рече Джак и се замисли за миг. — Къде се намира най-близката база с изтребители, лейтенант?

Въпросът „Какво?!“ бе изписан ясно по лицето й.

— Сър, има изтребители F-15 в Отис на нос Код и F-16 в Бърлингтън, Върмонт. И двете са авиогрупи от Националната въздушна охрана, имащи за задача континентална въздушна отбрана.

— Обади им се и им кажи, че президентът би искал да има малко приятели около себе си възможно най-скоро. — Хубавото на говоренето с лейтенанти бе, че те не бяха свикнали да питат защо се дава една заповед дори когато няма видима причина за нея. Това не се отнасяше за служители на тайните служби.

— Докторе, ако се налага да го направите, тогава аз също трябва да зная какво става, и то веднага.

— Да, Дага, сигурно е така. — Когато стигна до втората страница, Райън откъсна първия лист от хартията, излязла от термичния факс.

— Мамка му! — изруга гласно агентът и му го върна. — Ще събудя президента. Трябва да уведомите пилота. Те си вършат работата малко по-различно в такива моменти.

— Дадено. След петнадесет минути, Дага. Става ли?

— Да, сър. — Тя заслиза по виещата се стълба, а Джак се отправи към кабината на екипажа.

— Остават сто и шестдесет минути, доктор Райън. Дългичък полет, нали? — попита любезно полковникът на контролното табло. Усмивката му замръзна мигновено.

Минаването им покрай американското посолство беше чиста случайност. Кларк си помисли, че може би просто му се бе приискало да види знамето. То винаги представляваше приятна гледка на чужда земя дори ако се развяваше над сграда, проектирана от бюрократ с чувство за художественост колкото…

— Някой се е притеснил за сигурността — отбеляза Чавес.

— Евгений Павлович, зная, че владеете добре английски. Няма нужда да си го практикувате чрез мен.

— Извинявай. От размирици ли се опасяват японците, Ваня? С изключение на онзи инцидент нямаше много хулиганщини… — Гласът му замря. Около сградата бяха строени два отряда тежко въоръжени пехотинци. Изглеждаше наистина много странно. Динг си помисли, че тук един-двама полицаи би трябвало да са достатъчни…

— Йоб твою матъ!

В този момент Кларк се гордееше с младежа. Колкото и неприлична да беше ругатнята, един руснак би казал точно това. Причината също бе ясна. Пазачите около посолството наблюдаваха какво става навън не по-малко, отколкото какво става вътре, а морските пехотинци не се виждаха никакви.

— Иван Сергеевич, като че ли има нещо изключително странно.

— Наистина е странно, Женя — съгласи се спокойно Джон Кларк. Той не намали скоростта и се надяваше, че войниците на тротоара няма да забележат двамата гайджин, минаващи оттам, и да им запишат номера. Може би моментът бе подходящ да сменят взетата под наем кола.

— Казва се Арима, сър. Първо име Токикичи, генерал-лейтенант, петдесет и три годишен. — Армейският сержант беше специалист в разузнаването. — Завършил е тяхната Академия за национална отбрана, издига се във войската като пехотинец с постоянно добри изяви. Въздушнодесантна квалификация. Преди осем години изкарва курса за повишаване в чин в казармите на Карлайл, представя се чудесно. Формулярите му приписват „политическа проницателност“. Има стабилни връзки. Генералът командва тяхната Източна армия, грубо съответствие на корпус в американската войска, но без толкова тежко снаряжение, което важи особено за артилерията. Състои се от две пехотни дивизии, Първа и Дванадесета, Първа въздушнодесантна бригада, Първа сапьорска бригада, Втори противовъздушен отряд и други административни подкрепления.

Сержантът предаде папката, съдържаща и две снимки. „Вече врагът си има лице — помисли си Джексън. — Поне едно.“ Той го проучи за няколко секунди и затвори папката. Тя щеше да отиде под код ФРЕНЕТИЧНО в Пентагона. Първият шеф от Обединения комитет на началник-щабовете стоеше на паркинга и бе щастливото копеле, което щеше да им съобщи новината, била тя и лоша. Джексън подреди документите си и се отправи към Изолатора, който всъщност представляваше приятна зала, разположена от външната страна на източното крило.

Чет Номури прекара деня в срещи в безразборни часове с трима от контактите си, от които не научи нищо, освен че се мъти нещо много странно, макар че никой не знаеше какво. Реши, че най-добрият начин на действие е да отиде пак в обществената баня с надеждата, че Казуо Таока ще се появи. Най-накрая той дойде, а през това време Номури бе киснал толкова дълго във врялата вода, че чувстваше тялото си като спагети, престояли в тенджерата около месец.

— Сигурно денят ти е бил като моя — успя да подхвърли той с разкривена усмивка.

— Какъв беше твоят? — попита Казуо. Неговата усмивка бе уморена, ала възторжена.

— Има една готина мадама в един бар. Три месеца я обработвах. Прекарахме изтощителен следобед. — Номури пъхна ръка под водата и симулира агония по недвусмислен начин. — Може никога повече да не се вдигне.

— Ще ми се онази американка все още да беше тук — рече Таока, като се настани в басейнчето с продължително „ааааах“. — Сега ми трябва някоя като нея.

— Замина ли си? — поинтересува се невинно Номури.

— Мъртва е — отвърна чиновникът, като лесно овладя чувството за загуба.

— Какво се е случило?

— Щяха да я изпращат у дома й. Ямата прати Канеда, телохранителя си, за да оправи нещата. Изглежда обаче, че тя е взимала наркотици. Намерили я умряла от свръхдоза. Много жалко — отбеляза Таока, сякаш описваше кончината на съседската котка. — Но там, откъдето тя идва, има още като нея.

Номури само кимна с отегчена незаинтересованост, като мислено си отбеляза, че досега не бе виждал тази страна на мъжа. Казуо беше сравнително типичен японски чиновник. Той влязъл в компанията си веднага след колежа, като започнал на малко отдалечена от чиновничеството длъжност. След като работил там пет години, бил изпратен в бизнесшкола, която в тази страна беше интелектуалното съответствие на Перис Айлънд с леки примеси от Бухенвалд. Имаше нещо възмутително в начина, по който тази държава функционираше. Той очакваше, че нещата ще са различни. В крайна сметка тук бе чужда земя, а всяка страна се различава от другите и по принцип това е хубаво. Америка беше живото доказателство. Тя до голяма степен се прехранваше чрез пъстрото множество, стичащо се към крайбрежието й, като всяка етническа общност добавяше по нещо в националното блюдо и така се получаваше често кипяща, ала винаги градивна и жизнена смес. Сега обаче истински разбра защо хората идваха в САЩ и особено жителите на тази държава.

Япония изискваше много от гражданите си, или по-точно, културата й го изискваше. Шефът беше винаги прав. Добър служител бе онзи, който правеше каквото му наредят. За да напреднеш, трябва да целунеш немалко задници, да вървиш по свирката на компанията и всяка сутрин да се напрягаш, все едно си в някакъв тъп тренировъчен лагер, като идваш с час по-рано да покажеш искреността си. Удивително беше, че тук изобщо ставаше нещо градивно. Може би най-добрите си пробиваха път към върха въпреки всичко или пък бяха достатъчно хитри, че да прикриват действителните си чувства, докато не придобият истинска власт, но стигнали най-сетне до заветния пост, те сигурно бяха насъбрали достатъчно потискана ярост, та Хитлер да изглежда пред тях като „педалче“.

Междувременно те се разтоварваха с пиянски гуляи и сексуални оргии, за каквито бе слушал в същия този горещ басейн. Разказите за забежки до Тайланд и Тайван, а в последно време и до Марианските острови бяха особено интересни и в тях имаше неща, които биха накарали състудентите му от Калифорнийския университет в Лос Анджелис да се изчервят. Всички тези симптоми говореха за едно общество, поощряващо психологическото потискане, чиято топла и нежна фасада от добри обноски приличаше на бент, задържащ всичкия насъбран гняв и неудовлетвореност. Този бент от време на време пропускаше (най-вече системно и контролирано), ала напрежението в язовира бе постоянно и една от последиците от него беше начинът, по който те виждаха другите и особено един гайджин и който обиждаше възприетите в Америка егалитарни възгледи на Номури. Осъзна, че не след дълго ще започне да мрази това място. „Това ще е вредно и непрофесионално“ — помисли си агентът на ЦРУ, като си спомни многократно повтаряния урок във Фермата: добрият шпионин се солидаризира с културата, която атакува. Той обаче се отплесваше в обратната посока и ироничното бе, че най-дълбоката причина за неговата растяща антипатия бяха корените му, излизащи от същата тази страна.

— Наистина ли искаш и други като нея? — попита Номури със затворени очи.

— О, Да. Шибаните американци скоро ще бъдат националното ни забавление. — Таока се изкикоти. — През последните два дни добре се позабавлявахме. Аз също присъствах и видях как стана всичко — приключи той с благоговение. Всичко си бе струвало. Двадесетте години строго спазване на правилата бяха възнаградени: да бъде във Военната зала, да чува и да проследява всичко, да вижда как историята се кове пред очите му. Чиновникът се беше проявил и най-важното бе забелязан от самия Ямата-сан.

— Е, какви велики дела са станали, докато аз вършех своите, а? — поинтересува се Номури, отвори очи и пусна похотлива усмивка.

— Току-що влязохме във война с Америка и спечелихме! — заяви Таока.

— Война ли? Нан джа? Успяхме да надвием „Дженерал мотърс“, така ли?

— Говоря за истинска война, приятелю. Парализирахме тихоокеанския им флот и Марианските острови са отново японски.

— Приятелю мой, многото алкохол не ти понася — изказа гласно мисълта си Номури, като наистина вярваше в това, което каза на самохвалкото.

— Не съм вкусил капка от четири дни! — запротестира Таока. — Казвам ти истината!

— Казуо — обърна се Чет към него като към надарено дете. — Умееш да разказваш с вещина и стил, каквито не съм срещал у никого. Начинът, по който описваш жените, кара слабините ми да се издуват, сякаш се намирам там. — Той се усмихна. — Обаче преувеличаваш.

— Не и този път, приятелю, честно. — Таока наистина искаше приятелят му да му повярва и затова започна да дава подробности.

Номури нямаше истинска военна подготовка. Повечето му знания в тази област идваха от четенето на книги и гледането на филми. Инструкциите за действията му в Япония нямаха нищо общо със събирането на информация за японските отбранителни сили, а по-скоро касаеха търговията и проблемите на външната политика. Казуо Таока обаче наистина беше добър разказвач, с набито око за детайлите, и минаха едва три минути, след което се наложи Чет пак да затвори очи, залепил на устните си фалшива усмивка. И двата хода бяха плод на подготовката му в Йорктаун, щата Вирджиния, както и паметта му, мъчеща се да запечата всяка една думичка, докато друга част от съзнанието му се чудеше как, по дяволите, щеше да изпрати информацията навън. Другата му реакция Таока не можеше нито да види, нито да чуе. Тя бе чиста проба американизъм, изникнал в ума на агента от ЦРУ: „Копелета мръсни!“

— Добре, СКАЧАЧА стана и е почти на себе си — оповести Хелън д’Агустино. — ЖАСМИН — използва тя кодовото име на Ан Дърлинг — ще бъде в друга кабина. Държавният секретар и министърът на финансите също са будни и пият кафето си. Арни ван Дам е може би в най-добра форма от всички на борда. Време е за действие. Какво става с изтребителите?

— Ще се присъединят към нас до двадесетина минути. Избрахме изтребителите F-15 от Отис. Способни са на по-дълъг пробег, ще ни следват чак до кацането. Постъпвам наистина параноично, нали?

В очите на Дага проблесна студената усмивка на професионалист.

— Знаете ли какво винаги ми е харесвало у вас, доктор Райън?

— Какво?

— Не се налага да ви обяснявам мерките за сигурност както на всички останали. Разсъждавате точно като мен. — На един таен агент му струваше много да каже такова нещо. — Президентът ви чака, сър. — Тя го поведе надолу по стълбите.

По пътя Райън се сблъска с жена си. Красива както винаги, тя не си патеше от миналата нощ напук на предупрежденията на съпруга си и при вида на Джак за малко да се пошегува, че всъщност той имаше проб…

— Какво има?

— Работа, Кати.

— Нещо лошо ли?

Мъжът й само кимна и продължи покрай агент на тайните служби и въоръжен служител на военновъздушната държавна сигурност. Двете разпъващи се канапета бяха оправени. Президентът Дърлинг седеше, облякъл официални панталони и бяла риза. Засега вратовръзката и сакото му не се виждаха. На ниската масичка имаше сребърно кафениче. Райън можеше да гледа през прозорците и от двете страни на носовата част на самолета. Летяха на около триста метра над пухкавите кълбести облаци.

— Чух, че си будувал цяла нощ, Джак — рече Дърлинг.

— Откак наближихме Исландия, когато и да беше това, господин президент — отвърна Райън. Не беше се умил и обръснал, а косата му сигурно приличаше на тази на Кати, когато е извършвала дълга операция с хирургическа шапка на главата. Още по-плашещ бе погледът му, докато се подготвяше да съобщи най-зловещата новина, излизала от устата му.

— Изглеждаш кошмарно. Какъв е проблемът?

— Господин президент, въз основа на информацията, получена през последните няколко часа, смятам, че Съединените американски щати са във война с Япония.

— Това, от което имаш нужда, е добър старшина, който да свърши работата — отбеляза Джоунс.

— Рон, още една такава забележка, и ще те хвърля в карцера, разбра ли? Достатъчно важничи за днес — рече Манкузо уморено. — Тези хора бяха под мое командване, забрави ли?

— Чак такъв ли тъпанар бях?

— Да, Джоунси — предостави отговора Чембърс. — Може би Сийтън заслужаваше да бъде скастрен веднъж, но ти здравата прекали. Сега се нуждаем от решения, а не да се правим на умници.

Джоунс кимна, ала не издаде мнението си.

— Така да бъде, сър. С какъв потенциал разполагаме?

— Според най-точните ми изчисления, те разполагат с осемнадесет подводници. Две са в основен ремонт и вероятно не могат да се използват поне няколко месеца — отвърна Чембърс, като започна с врага. — След като „Шарлот“ и „Ашвил“ са вън от играта, нашите са общо седемнадесет. Четири от тях са в корабостроителниците за основен ремонт и не са на разположение. Още четири стоят успоредно на кея тук или в Даго за малък ремонт. Други четири са в Индийския океан. Може би ще можем да ги отделим, може би не. Така остават пет. Три от тях са при самолетоносачите за „учението“, една е тук долу, на кея. Последната е в открито море в залива на Аляска, където провежда изпитания. Тя има нов командир… От колко? Едва три седмици?

— Правилно. — Манкузо кимна. — Той сега се учи.

— Божичко, толкова ли е пуст килерът? — Джоунс вече съжаляваше за коментара, че им трябва добър старшина. Огромната Американска тихоокеанска флота, само допреди пет години най-могъщата военноморска сила в историята на цивилизацията, сега се състоеше от фрегати.

— Пет наши, осемнадесет техни, като всичките са готови да действат с пълна скорост. Те провеждаха операции през последните два месеца. — Чембърс погледна към морската карта на стената и се намръщи. — Дяволски голям океан, Джоунси. — Начинът, по който той добави последното изречение, разтревожи предприемача.

— Ами четирите в малък ремонт?

— Тази заповед е дадена. „Ускорете подготовката им за плаване.“ Така числото става девет до две седмици, ако имаме късмет.

— Господин Чембърс! Сър?

Чембърс се обърна.

— Моля, старшина Джоунс?

— Помните ли, когато се отправяхме на север, съвсем сами, и преследвахме четири-пет от лошите едновременно?

Оперативният командир кимна сериозно, почти носталгично. Отговорът му беше спокоен.

— Много време мина, Джоунси. Сега си имаме работа с клас-SSK на тяхна територия и…

— Да не сте заложил и топките си, за да получите четвъртата нашивка на рамото?

Чембърс се извъртя във внезапен изблик на ярост.

— Чуй ме добре, момченце, аз…

Рон Джоунс обаче не му остана длъжен:

— Да, именно вие някога сритвахте задници, а сега сте подвили опашка! Разчитах, че знаете какво да правите с данните, които ви давах, точно както разчитах на него… — Той посочи адмирал Манкузо. — Когато плавах с вас, момчета, ние бяхме най-високата класа в целия този свят. И ако сте вършили добре работата си като капитан, ако ти си се справил както трябва като командир на подводните сили, Барт, значи онези момчета в океана все още са от класа. Дяволите да го вземат! Когато за пръв път хвърлих чантата си на „Далас“, аз разчитах, че знаете как да изпълнявате проклетите си задължения. Бъркал ли съм, господа? Помните ли девиза на „Далас“? „Първи в опасността!“ Какво, по дяволите, става тук? — Въпросът увисна за няколко секунди. Чембърс бе прекалено ядосан, за да го осмисли. Командирът на тихоокеанските подводници не беше.

— Толкова зле ли изглеждаме? — попита Манкузо.

— Няма съмнение, сър. Добре, тези копелета ни подпалиха задника. Време е да се замислим как да наваксаме. Ние сме представителният отбор, нали? Кой е по-добре подготвен за това от нас?

— Джоунс, винаги си плямпал много — каза Чембърс. После пак погледна към картата. — Струва ми се обаче, че май е време да се заловим за работа.

Един главен старшина подаде глава иззад вратата.

— Сър, „Пасадена“ току-що се обади от кея. Готова е във всяко отношение за потегляне, командирът й очаква заповеди.

— Какъв й е арсеналът? — попита Манкузо, като осъзнаваше, че ако наистина си бе вършил работата както трябва последните няколко дни, въпросът би бил излишен.

— Двадесет и две торпеда с разширени възможности, шест тип „Харпун“ и дванадесет „Томахоук“-С. Всичките са бойни — уточни старшината. — Той е готов за акция, сър.

Командирът на тихоокеанските подводни сили кимна.

— Предайте му да очаква оперативни инструкции.

— Слушам, сър.

— Добър капитан ли е? — поинтересува се Джоунс.

— Миналата година подводницата му беше в най-добра бойна готовност — отвърна Чембърс. — Тим Пери. Беше ми помощник на „Кий уест“. Ще свърши работа.

— Значи сега му е нужна само мисия.

Манкузо вдигна засекретяващия телефон за връзка с главнокомандващия.

— Така е.

— Телеграма от Държавния департамент — оповести свързочникът от ВВС, когато влезе в помещението. — Японският посланик моли да се срещне спешно с президента.

— Брет?

— Да видим какво има да каже — отвърна държавният секретар и Райън се съгласи с кимване.

— Има ли някаква вероятност това да е грешка? — попита Дърлинг.

— Очакваме всеки момент достоверна информация от минаващ над Марианските острови спътник. Сега там е тъмно, но това не е от голямо значение. — Райън бе приключил с доклада си и сега данните, които успя да представи, изглеждаха много оскъдни. Простата истина беше, че онова, което явно се бе случило, дотолкова надхвърляше разумните граници, че самият той щеше да повярва напълно едва когато видеше с очите си спътниковите снимки.

— Ами ако е вярно?

— Ще ни е нужно малко време — призна Джак. — Искаме да чуем какво ще каже посланикът им.

— Какво са намислили всъщност? — попита министърът на финансите Фидлър.

— Не се знае, сър. Само ни вбесяват, не си струва главоболията. Ние имаме ядрени оръжия, те нямат. Откачена работа… — рече Райън тихо. — Няма никаква логика. — Тогава си припомни, че през 1939 най-големият търговски партньор на Германия е била… Франция. Най-често повтаряният урок в историята бе, че логиката не е константа за поведението на нациите. Изучаването на историята не винаги беше двустранно и уроците, научени от нея, зависеха от способността на ученика. Джак си помисли, че си струва да се помни, понеже противникът можеше да забрави.

— Трябва да има някаква грешка — заяви Хансън. — Две-три злополуки. Може би двете ни подводници са се сблъскали под водата и вероятно някои от хората ни на Сайпан са неуравновесени. Нали разбирате, това е пълна безсмислица.

— Съгласен съм, че информацията не ни дава ясна картина, обаче отделните компоненти… По дяволите, познавам Роби Джексън! Познавам и Барт Манкузо.

— Кой е той?

— Командирът на тихоокеанските подводни сили. Ръководи всичките ни подводници там. Плавал съм с него веднъж. Джексън е заместник-началник на оперативния отдел и сме приятели от времето, когато и двамата преподавахме в Анаполис. — Уви, преди много, много години!

— Добре — намеси се Дърлинг. — Каза ни всичко, което знаеш, нали?

— Да, господин президент. Дума по дума, без никакъв анализ.

— Което значи, че всъщност нямаш такъв?

Въпросът го жегна, ала не бе време за разкрасяване на нещата. Райън кимна.

— Точно така, господин президент.

— Значи засега ще чакаме. Колко остава до „Андрюс“?

Фидлър погледна през прозореца.

— Това под нас е заливът Чесапийк. Не може да сме много далеч.

— Ще има ли журналисти на летището? — попита Арни ван Дам.

— Само тези, които са в задната част на самолета, сър.

— Райън?

— Ще подплатим информацията си възможно най-бързо. Всички комуникационни служби са на крак.

— Какво правят тези изтребители отвън? — поинтересува се Фидлър.

Сега те летяха отстрани и на около километър от самолет номер едно, в стегната формация по двама, а пилотите им се питаха за какво е всичко това. Райън се чудеше дали пресата ще ги забележи. Е, колко време тези събития можеха да останат в тайна?

— Идеята е моя, Бъз — каза той, което бе равносилно на поемането на отговорност за тях.

— Не ви ли се струва малко драматично? — запита държавният секретар.

— Не очаквахме да атакуват и флотата ни, сър.

— Дами и господа, говори полковник Ивънс. Вече наближаваме военновъздушната база „Андрюс“. Надяваме се, че полетът е бил приятен. Моля ви да изправите седалките си в изходно положение и… — Нисшестоящите съветници от Белия дом в задната част демонстративно отказаха да затегнат предпазните си колани. Разбира се, екипажът в кабината направи каквото трябваше.

Райън почувства как предното колело удря дясната писта нула-едно. За повечето хора на борда и най-вече за журналистите това беше краят. За него бе само началото. Първите признаци бяха по-големият от обикновено брой на агентите от Службата за сигурност, чакащи на терминала, и няколкото изключително нервни тайни агенти. В известен смисъл това донесе облекчение на съветника по националната сигурност. Не всички смятаха, че има някаква грешка, но Райън си помисли, че би било далеч по-добре, ако поне този път грешеше. Иначе щяха да се изправят пред най-сложната криза в историята на страната му.

24.

ДВИЖЕНИЕ НА МЯСТО

Ако имаше по-лошо усещане от това, Кларк не знаеше какво може да е то. Мисията им в Япония би трябвало да е лесна: да евакуират американска гражданка, изпаднала в затруднение, и да констатират възможността за повторно активизиране на стара и покрита с малко прах разузнавателна мрежа.

„Е, поне такава бе идеята“ — каза си агентът, докато отиваше към стаята си. Чавес паркираше колата. Решиха да наемат нов автомобил и чиновникът на гишето отново промени изражението си, когато видя, че кредитната им карта е написана както на латиница, така и на кирилица. Усещането беше съвсем безпрецедентно. Дори в апогея (или бездната) на студената война руснаците се отнасяха към американските граждани с по-голямо уважение, отколкото към своите сънародници и било от любопитство или не привилегията да си американец се беше превърнала във важен критерий за един самотен странник на чужда и враждебна територия. Кларк никога не се бе чувствал така уплашен и намираше малка утеха във факта, че Динг Чавес нямаше нужния опит, за да осъзнае в колко необичайно и опасно положение бяха.

Затова изпита известно облекчение, когато напипа парчето тиксо от вътрешната страна на топката на вратата. Може би Номури можеше да му даде полезна информация. Влезе в стаята само колкото да използва тоалетната, след което веднага се върна обратно. Видя Чавес във фоайето и му направи нужния знак: „Стой на място.“ Кларк забеляза с усмивка, че младшият му партньор се е спрял в някоя книжарница и е купил един руски вестник, който носеше демонстративно като един вид предпазна мярка. След две минути Кларк пак зяпаше витрината на магазина за камери. Нямаше много движение, ала стигаше това, че той не бе единственият на улицата. Докато стоеше, загледан в последното автоматизирано чудо на „Никон“, усети, че някой се блъсва в него.

— Гледай къде вървиш — каза някой рязко на английски и отмина.

Кларк изчака няколко секунди, преди да се отправи в обратната посока, сетне зави на ъгъла и тръгна надолу по уличката. Минута по-късно откри едно сенчесто място и зачака. Номури бързо се озова там.

— Това е опасно, момче.

— Защо според вас ви нося това съобщение? — Гласът на Номури беше тих и трепереше.

Това беше шпионски номер от телевизията, реалистичен и професионален горе-долу колкото действията на две хлапета, пушещи тайно в мъжката тоалетна на прогимназията. Странното бе, че колкото и важно да беше съобщението на Номури, то отне близо минута. Останалото време посветиха на процедурни въпроси.

— Добре, първо: никакви контакти с нормалната мрежа от информатори. Дори да им е позволено да осъществяват връзка на улицата, не ги познаваш. Няма да се приближаваш до тях. Контактите ти вече ги няма, хлапе, разбираш ли? — В момента умът на Кларк се луташе безрезултатно със скоростта на светлината, но първостепенната задача беше оцеляване. Трябваше да оживееш, за да постигнеш нещо, а Номури, както те двамата с Чавес, бе „нелегален“ и не можеше да се надява на каквото и да било снизхождение, след като бъде арестуван и напълно изолиран от подкрепата на общата им агенция.

Чет Номури кимна.

— Така оставате само вие, сър.

— Именно, и ако ни загубиш, оставаш си под прикритие и не предприемаш нищо. Ясно ли е? Абсолютно нищо. Ти си почтен японски гражданин и оставаш в бърлогата си.

— Но…

— Никакво „но“, момче. Сега изпълняваш моите нареждания и ако ги нарушиш, ще отговаряш пред мен! — Кларк смекчи тона си. — Приоритетът ти е винаги оцеляването. Ние не раздаваме хапове за самоубийство и не очакваме холивудски глупости. Мъртвият агент е тъп агент. — „По дяволите!“ — помисли си той. Ако мисията беше по-различна от самото начало, щяха да имат установени рутинни ходове: смъртоносни капки, цяла поредица от сигнали, подбрани изходи… Сега обаче нямаше време да ги създадат, а както си говореха в сенките, имаше вероятност всеки момент някой токиец да пусне котката си навън, да забележи, че един японец говори с гайджин и да го запомни. Кривата на параноята се беше устремила бързо нагоре и щеше да става все по-стръмна.

— Добре, щом казвате.

— И не го забравяй. Придържай се към редовната си програма. Не променяй нищо, най-много да се оттеглиш малко. Слей се с останалите. Дръж се като всички други. Пирон, който стърчи, го забиват. Чуковете нараняват, момче. Така, ето какво искам да направиш. — Кларк му даде подробностите за минута. — Ясно ли е?

— Тъй вярно, сър.

— Изчезвай. — Кларк продължи по уличката и влезе в хотела си през входа за доставки, който за щастие не се пазеше в този час на нощта. „Слава богу, че в Токио има толкова малко престъпност“ — помисли си. В Америка този вход щеше да е заключен, да има аларма или да е снабден с въоръжен пазач. Дори във военно време Токио си оставаше по-безопасно място от Вашингтон, окръг Колумбия.

— Защо просто не си купиш една бутилка, вместо да излизаш да пиеш? — попита не за пръв път „Чехов“, след като партньорът му се върна в стаята.

— Може би трябва да го направя. — Този отговор накара по-младия агент да вдигне рязко очи от вестника и да прекрати практикуването на руския. Кларк посочи телевизора, включи го и намери на английски „Водещите новини“ на Си Ен Ен.

„А сега към следващия номер. Как, по дяволите, да изпратя посланието?“ — запита се той. Не смееше да използва факса до Америка. Дори вашингтонският клон на „Интерфакс“ криеше прекалено сериозен риск, този в Москва нямаше нужното декодиращо устройство, а не можеше да използва и връзката с ЦРУ на посолството. Имаше едни правила за действие в приятелска страна и съвсем други за вражеска; никой не бе очаквал основните правила да се променят без предупреждение. Фактът, че той и други служители на ЦРУ трябваше предварително да предупредят за събитието, беше просто поредното нещо, което ядоса опитния шпионин. Разглеждането на този въпрос в Конгреса със сигурност щеше да е забавно, ако доживееше да му се наслади. Единствената добра новина бе, че разполагаше с името на човек, заподозрян в убийството на Кимбърли Нортън. Това поне му даваше почва за малко фантазии, пък и нямаше много полезни неща, с които умът му да се захване в момента. С настъпването на поредния половин час стана ясно, че даже Си Ен Ен нямаше представа какво става, а щом те не знаеха, значи никой не знаеше. „Не е ли направо страхотно?“ — помисли си той. Също като в легендата за Касандра, дъщерята на троянския цар Приам, която винаги знаела какво става и никога не й обръщали внимание. Но Кларк дори нямаше как да съобщи новината… Нали?

„Чудя се дали…“ Не. Той поклати глава. Беше твърде налудничаво.

— Пълен напред! — нареди командирът на „Айзенхауер“.

— Тъй вярно, пълен напред — старшина-кормчията на командното табло бутна лостовете напред. След миг вътрешната стрелка се завъртя до същото положение. — Сър, от машинното отговарят, че заповедта е изпълнена.

— Много добре. — Командирът погледна към адмирал Дъбро. — Желаете ли да определите шансовете ни, сър?

Колкото и да е странно, най-добрата информация идваше от хидролокатори. Два от ескортиращите бойната група кораби бяха пуснали във водата кърмовите си сонари, наричани „опашки“ и данните от тях заедно с тези от двете ядрени подводници, намиращи се вдясно от бойния строй, сочеха, че индийската флотилия бе далеч на юг. Беше един от онези особени случаи, по-чести, отколкото човек би могъл да очаква, в които сонарът се представя много по-добре от радара, чиито електронни вълни са ограничени от извивките на земята, докато звуковите вълни си намират свои тайни пътища. Индийският флот се намираше на повече от двеста и четиридесет километра и въпреки че разстоянието не беше нищо за реактивни атакуващи самолети, индийците се бяха обърнали на юг, не на север, а освен това им се струваше, че адмирал Чандраската не си падаше по нощните въздушни операции и свързаните с тях рискове за ограничения брой на хариърите му. „Да — помислиха си двамата мъже, — нощните кацания на самолетоносач не могат да се нарекат забавни.“

— Повече от равностойни — отговори адмирал Дъбро след кратък анализ.

— Мисля, че сте прав.

Флотилията плаваше прикрито (нормално обстоятелство за бойни кораби), с изключени радари, и единствените използвани радиостанции бяха апарати с малък обхват с възможности за светкавично излъчване, които предаваха само за стотни от секундата. Дори спътниковите предаватели произвеждаха допълнителни вълни, които можеха да издадат местоположението им, а тайният им преход на юг от Шри Ланка бе от съществено значение.

— Така е било през Втората световна война — продължи командирът, с което показа нервността си. Зависеха от най-субективния основен фактор. Бяха поставени допълнителни наблюдателни постове, използващи както нормалните бинокли, така и електронни устройства за нощно виждане, за да претърсват хоризонта за силуети и върхове на мачти, докато други на долните палуби се взираха по-внимателно за издайническия „гребен“ от перископ на подводница. Индийците бяха пуснали две подводници, за които Дъбро нямаше дори приблизителни координати. Вероятно те също пореха водите на юг, ала ако Чандраската наистина бе толкова хитър, колкото се опасяваше, той щеше да е оставил едната някъде наблизо, просто като застраховка. Може би. Заблуждаващата операция на Дъбро беше майсторска.

— Адмирале? — Гласът бе на свързочник, към когото Дъбро извърна глава. — СВЕТКАВИЧНО съобщение от главнокомандващия американските тихоокеански войски. — Старшината му подаде бележника и освети съобщението с фенерче, покрито с червен филтър, за да може командирът на бойната група да го прочете.

— Потвърдихте ли приемането? — поинтересува се адмиралът, преди да започне да чете.

— Не, сър, дали сте нареждания да се правим на глухи.

— Много добре, моряко. — Дъбро започна да чете. След секунда държеше както бележника, така и фенерчето. — Мамка му!

Специалният агент Робъртън щеше да откара Кати у дома. След това известие Райън отново се превърна по-скоро в правителствен служител, отколкото в човешко същество с жена и семейство. Пътят до хеликоптер номер едно на флотата, чиято перка вече се въртеше, бе кратък. Президентът и госпожа Дърлинг, или СКАЧАЧ и ЖАСМИН, бяха дарили с нужните усмивки камерите и използваха дългия полет като удобно извинение, за да отложат отговорите на всякакви въпроси. Райън ги следваше по петите като флигел-адютант.

— Вземи си един час, за да наваксаш — рече Дърлинг, когато хеликоптерът се приземи на южната тревна площ пред Белия дом. — За колко часа е уговорката с посланика?

— Единадесет и тридесет — докладва Брет Хансън.

— Искам ти, Арни, и Джак да присъствате на срещата.

— Добре, господин президент — прие държавният секретар.

Обичайният брой фотографи беше налице, но повечето репортери, занимаващи се с Белия дом, чиито кресливи въпроси толкова дразнеха всички, все още бяха на базата „Андрюс“ и си прибираха багажа. При входа на партера имаше по-голям от обикновено контингент от тайни агенти. Райън се отправи на запад и се озова в кабинета си след две минути, където се отърва от сакото си и седна на вече окиченото с бележки бюро. Засега той не им обърна внимание, вдигна телефона и избра номера на ЦРУ.

— Тук заместник-директорът на Оперативния, добре дошъл вкъщи, Джак — каза Мери Пат Фоли.

Райън не си направи труда да я попита откъде знае, че е той. Не че много хора имаха номера на директната й линия.

— Много зле ли е?

— Хората ни от посолството са в безопасност. Все още не са нахлули в консулството и ние унищожаваме всичко. — Токийският клон, както се случи с всички клонове на ЦРУ през последните десет години, се ръководеше изцяло електронно. Унищожаването на файловете бе въпрос на секунди и не оставяше никакъв издайнически дим. — Би трябвало вече да са свършили. — Процедурата беше проста. Многобройните компютърни дискети се изтриваха, форматираха се наново, пак се изтриваха и сетне се подлагаха мощни магнити. Лошото бе, че част от данните бяха незаменими, макар и не колкото самите хора, които ги бяха събрали. Сега в Токио имаше общо трима „нелегални“: целият човешки разузнавателен потенциал на САЩ в една вероятно вражеска страна.

— Друго?

— Позволяват на хората да пътуват към домовете си и обратно с охрана. Всъщност те действат съвсем спокойно — каза госпожа Фоли, без да показва изненадата си. — При всички положения не е като Техеран през седемдесет и девета. Колкото до комуникациите, досега ни позволяват да използваме сателитни връзки, обаче те се контролират по електронен път. В посолството има една действаща СТЛ-6. Останалите бяха деактивирани. Все още можем да ползваме и СТЕП — довърши тя, като имаше предвид произволния шифър, който сега използваха всички посолства чрез комуникационната мрежа на Агенцията за национална сигурност.

— Друг потенциал? — попита Райън с надеждата, че личната му сигурна телефонна линия не е изложена на риск, като въпреки това употреби кодирана фраза.

— Без „легалните“, те са до голяма степен изолирани. — При този отговор тревогата в гласа й ясно си пролича, имаше и немалко себеупрекване. В много страни ЦРУ все още провеждаше операции, при които персоналът на посолствата не бе абсолютно необходим за затваряне на веригата. Япония обаче не беше една от тях и дори Мери Пат не можеше да върне времето назад, за да приложи закъснялата преценка.

— Те знаят ли изобщо какво става?

Заместник-директорът на Оперативния отдел оцени проницателния въпрос, пронизващ отново плътта й.

— Не се знае — призна госпожа Фоли. — Изобщо не са се свързвали с нас. Или нямат представа, или са били компрометирани. — Последната дума бе по-мек синоним на „арестувани“.

— Други постове?

— Джак, хванаха ни по бели гащи. Няма смисъл да го отричаме. — Въпреки всичката болка, която сигурно си причиняваше, тя докладваше фактите като хирург в операционната. Колко жалко, че Конгресът щеше безмилостно да я върти на шиш заради пропуска на разузнаването. — Наши хора в Сеул и Пекин разбутват храстите, но не очаквам нещо от тях в близките няколко часа.

Райън ровеше из розовите листчета, уведомяващи го за телефонни обаждания.

— Тук има една бележка отпреди час, от Головко е…

— По дяволите, обади се на този негодник — нареди веднага Мери Пат. — Дръж ме в течение.

— Дадено. — Джак поклати глава, когато си спомни за какво си говориха с руснака. — Добери се бързо дотук. Вземи и Ед. Имам нужда от спешен съвет за нещо, но не по телефона.

— Там сме след половин час — обеща госпожа Фоли.

Джак разпръсна няколко факса по бюрото си и им хвърли бърз поглед. Оперативният център на Пентагона бе реагирал по-бързо от другите агенции, ала сега военното разузнаване напомняше за себе си, последвано веднага от Държавния департамент. Правителството се беше събудило („Нищо не може да се сравни със стрелбата за постигането на тази цел“ — помисли си той иронично), но в основата си информацията се повтаряше, тъй като различни агенции научаваха едно и също нещо по различно време и докладваха за него, сякаш е новост. Джак разрови отново листчетата. Очевидно повечето казваха едно и също. Погледът му се върна на бележката от шефа на руската служба за външно разузнаване. Той вдигна слушалката и набра номера, като се питаше кой от телефоните на бюрото на Головко ще звънне. Извади едно тефтерче и отбеляза часа. Разбира се, Свързочният център щеше да вземе под внимание обаждането и да го запише, обаче Джак искаше да си води свои бележки.

— Здравейте, Джак.

— Това да не е личният ви телефон, Сергей Николаич?

— Щом е за приятел, защо не? — Руснакът направи пауза и приключи с любезностите за деня. — Предполагам, че знаете.

— О, да. — Райън помисли малко, преди да продължи: — Изненадаха ни — призна си той и чу типично руско, съчувствено изсумтяване.

— Нас също. Напълно. Имате ли представа какво са намислили онези откачени? — попита шефът на руската служба за външно разузнаване, а в гласа му се смесваха гняв и безпокойство.

— Не, засега не виждам абсолютно никаква логика. — Да, може би това беше най-тревожното.

— Какви са плановете ви?

— В момента? Никакви. Посланикът им трябва да е тук след по-малко от час.

— Прекрасно планиране на времето от негова страна — отбеляза руснакът. — Постъпвали са така с вас и преди, ако не ме лъже паметта.

— С вас също — рече Райън, като си спомни как бе започнала Руско-японската война. „Те наистина обичат да поднасят изненади.“

— Така е, Райън, с нас също. — Именно тази беше причината Сергей да се обади и гласът му да издава истинска тревога и Джак го знаеше. В крайна сметка страхът от непознатото не се срещаше само при децата, нали? — Можете ли да ми кажете с какъв потенциал разполагате там, за да се справите с кризата?

— В момента не съм сигурен, Сергей — излъга Райън. — Ако вашата резидентура във Вашингтон функционира, значи знаеш, че току-що влизам. Нужно ми е време, за да наваксам. Мери Пат е сега на път за кабинета ми.

— Ех — чу се от слушалката. Да, лъжата му беше прозрачна, а Сергей бе хитър стар професионалист, достатъчно хитър, за да я усети. — Постъпихте много глупаво, като не активизирахте по-рано БОДИЛ, приятелю.

— Това е открита линия, Сергей Николаич. — Отчасти това беше вярно. Обаждането достигаше до американското посолство в Москва по обезопасена верига, но оттам нататък вероятно минаваше по стандартна телефонна линия и следователно имаше риск от евентуално подслушване.

— Не бива да се безпокоите прекалено, Иван Еметович. Спомняте ли си разговора ни в моя кабинет?

„О, разбира се.“ Може би руснаците наистина контролираха шефа на японското контраразузнаване. Ако беше така, Головко би могъл да знае дали телефонната линия е сигурна или не. Ако наистина бе така, той държеше и други козове. Силни козове. Дали не предлагаше на Райън да надникне?

„Мисли бързо, Джак — наложи си той. — Добре, значи руснаците имат друга мрежа, която действа…“

— Сергей, искам да знам нещо важно: не получихте ли някакво предупреждение?

— Джак, честна шпионска дума! — Райън почти чуваше разкривената усмивка, която сигурно придружаваше отговора. — Просто трябваше да кажа на президента, че са ме заварили със свален цип, и за мен положението е дори по-неловко, отколкото…

Джак не си направи труда да слуша разкрасяването. „Добре.“ Руснаците действително имаха друга разузнавателна мрежа, функционираща в Япония, но вероятно те също не са били предупредени, нали така? Не, опасността, криеща се зад такова двуличие, беше просто твърде голяма. Пореден факт: втората им мрежа бе в самото японско правителство. Не можеше да не е, щом бяха проникнали в службата за обществена безопасност. БОДИЛ обаче беше и винаги е била най-вече търговска шпионска мрежа, а Сергей току-що му каза, че САЩ са постъпили глупаво, като не са я активизирали по-скоро. Онова, което знаеше, че ще последва, бе така необичайно, че отвлече вниманието на Джак от едва доловимото загатване за приемане на вината от Москва.

— Сергей Николаич, не разполагам с време. Имате нещо наум. Какво е то?

— Предлагам взаимно сътрудничество. За предложението имам одобрението на президента Грушевой.

Джак забеляза, че той не каза „пълно сътрудничество“, и все пак предложението беше поразително.

„Никога, абсолютно никога, освен в лошите филми, КГБ и ЦРУ не са си сътрудничили истински в нещо значимо. Вярно, светът се промени неимоверно, ала дори в новото си въплъщение КГБ все още се старае да проникне в американските институции и си остава майстор в това. Ето защо не отваряме вратите си за тях. Но така или иначе той току-що ми направи предложение. Защо?“

„Руснаците са изплашени. Но от какво?“

— Ще изложа фактите пред нашия президент, след като се посъветвам с Мери Пат. — Райън още не бе сигурен в каква светлина ще ги представи. Головко обаче осъзнаваше цената на онова, което сложи сега на американската маса. Не се изискваше голяма прозорливост, за да се предвиди вероятният отговор.

Джак отново почти чу усмивката му.

— Ако мадам Фоли не се съгласи, ще бъда изключително изненадан. Ще съм в кабинета си още няколко часа.

— Аз също. Благодаря, Сергей.

— Приятен ден, доктор Райън.

— Я, звучеше интересно — обади се Роби Джексън от вратата. — Като че ли и ти си имал тежка нощ.

— При това в самолет. Кафе?

Адмиралът поклати глава.

— Още една чашка и може да се разпадна. — Той влезе и седна.

— Зле ли е?

— И става все по-лошо. Все още се опитваме да изчислим с колко униформени хора разполагаме в Япония… Има няколко временно пребиваващи. Преди час един С-141 кацна в Якота и бързо изчезна от ефира. Проклетата машина се отправи право натам. Може да е повреда в радиостанцията, а по-вероятно е да не са имали гориво, за да отидат другаде. Екипажът се състои от четирима, може би петима… Забравих. Държавният департамент се опитва да направи сметка колко бизнесмени и туристи има там. Би трябвало да излязат с приблизително число, обаче не бива да се забравят и туристите.

— Заложници. — Райън се намръщи.

Адмиралът кимна.

— Приеми десет хиляди за долна граница.

— Ами двете подводници?

Джексън поклати глава.

— Потопени са, оцелели няма. „Стенис“ прие обратно самолета си и се носи към Пърл с около дванадесет възла. „Ентърпрайс“ се мъчи да прави завои с един двигател и е взет на буксир. Вероятно вдига шест възла. Може и нула, ако щетите по двигателя са толкова тежки, колкото рапортува капитанът. Пратиха голям спасителен влекач, който да им помогне. Ние изпратихме няколко самолета P-3 до Мидуей, за да патрулират в търсене на подводници. Ако бях на мястото на противника, бих се опитал да ги довърша. „Джони Реб“ би трябвало да се оправи, ала „Ентърпрайс“ е дяволски лесна мишена. Главнокомандващият войските в Тихия океан се тревожи. Край с демонстрациите на величие, Джак.

— А Гуам?

— Всички Мариански острови са отрязани с едно изключение. — Джексън му обясни за Ореза. — Той само ни доказва колко лошо е положението.

— Препоръки?

Някои от хората ми проучват няколко идеи, но като начало трябва да знаем дали президентът иска да опитаме. А ще поиска ли? — попита Роби.

— Посланикът им скоро ще е тук.

— Радвам се за него. Не отговорихте на въпроса ми, доктор Райън.

— Още не зная отговора.

— Като че ли не знаем какъв ще е.

За капитан Бъд Санчес усещането бе уникално. Не беше голямо чудо, че върна „Вайкинг“ S-3 без инциденти. Той бе послушен самолет при добро въздушно течение, а над палубата вятърът духаше с цели двадесет възла. Сега цялото му авиокрило стоеше отново на борда и самолетоносачът му бягаше.

Бягаше. Не плаваше срещу опасността според кредото на американския флот, а се тътреше назад към Пърл Харбър. Петте ескадрили изтребители и щурмови самолети просто си стояха на борда на „Джон Стенис“, подредени в изрядни редици на излетателната палуба, всички до един готови за военни операции, ала неспособни да излетят, освен ако положението не е критично. Нещата се свеждаха до тегло и вятър. Самолетоносачите се обръщаха срещу вятъра, за да изстрелват и да приемат самолети, и се нуждаеха от супермощни двигатели на борда си, за да създадат възможно най-силно въздушно течение над кърмата. Движещият се въздух засилваше тласъка при излитането, породен от работещите с пара катапулти, за да даде подемна сила на изстреляния самолет. Способността им да излитат зависеше пряко от това въздушно течение и което бе по-важно от тактическа гледна точка, силата на въздушния поток определяше тежестта, която можеха да вдигнат във въздуха, тоест гориво и амуниции. При това положение той можеше да накара самолетите да излетят, обаче без необходимото гориво за дълъг полет или за преследване на мишени в океана, а също и без оръжията, нужни за атакуване на тези мишени. Прецени, че може да използва изтребителите, за да защити флотилията от въздушна заплаха в радиус от може би сто и петдесет километра. Нямаше обаче никаква въздушна заплаха и макар да знаеха местоположението на оттеглящите се японски ескадри, той не беше способен да ги достигне с щурмовите си самолети. А и така или иначе нямаше заповеди, позволяващи му да го стори.

Нощта в открито море би трябвало да е нещо красиво, ала този път бе различно. Звездите и почти пълната луна се отразяваха в спокойната повърхност на океана и изнервяха всички. Безспорно имаше достатъчно светлина, за да бъдат забелязани корабите, били те и извън радиоефира. От авиокрилото му истински функционираха само хеликоптерите за борба с подводници, чиито мигащи предупредителни лампички блещукаха най-вече пред самолетоносачите, подпомогнати от няколко от ескортиращите самолети на „Джони Реб“. Единственото хубаво нещо беше, че бавната скорост на флотилията допринасяше за отличното представяне на сонарните системи на разрушителите и фрегатите, чиито хидролокатори с голям ефективен отвор се носеха в оставяните от тях дири. Не бяха много. Повечето ескортиращи кораби се бяха задържали отзад при „Ентърпрайс“, обкръжили го в два обръча като телохранители, пазещи държавен глава, докато един от тях — кръстосвач със система „Егида“ — се опитваше да му помогне в придвижването с верига за теглене и увеличаваше скоростта му на цели шест възла и половина за момента. Без прилична буря над кърмата „Ентърпрайс“ изобщо не можеше да провежда въздушни операции.

Подводниците, исторически доказаната най-голяма заплаха за самолетоносачите, можеше да са наблизо. От Пърл Харбър докладваха, че не са установили никакви контакти в близост до сега разделената бойна група, но бе лесно да се говори така от брегова база. Операторите на сонари, пришпорвани от нервните офицери да не пропускат нищо, за сметка на това откриваха неща, които не съществуваха: водовъртежи, ехо от общуващи помежду си риби и какво ли не. Нервността на флотилията си пролича от начина, по който една фрегата на осем километра от тях увеличи скоростта и рязко зави наляво, като сонарът й несъмнено търсеше усилено и вероятно без никаква причина освен превъзбуденото въображение на някой сонарен оператор трети ранг, който може и да беше чул, а може и да не беше, пръднята на кит. „Може би са били две пръдни“ — помисли си капитан Санчес. Един от собствените му вертолети „Сийхоук“ кръжеше ниско над повърхността, потопил своя хидролокатор, за да проучи зоната лично. „Две хиляди километра до Пърл Харбър“ — мислеше си Санчес. Това се равняваше на четири дни и половина, като на всеки километър щеше да ги заплашва подводна атака.

Имаше още един въпрос: кой гений бе решил, че оттеглянето от западната част на Тихия океан е добра идея? Бяха ли Съединените щати световна сила или не? Демонстрирането на величие пред света бе важно, нали? „Поне със сигурност беше“ — каза си Санчес, като си спомни часовете във военния колеж. „Екскурзията“ до Нюпорт се оказа последната, преди да заеме този пост — командир на въздушна група. Американският флот поддържаше съотношението на всичките световни сили в продължение на две поколения и можеше да сплаши останалите със самото си съществуване просто като позволи на хората да видят фотографиите в последните броеве на „Бойни кораби“. Човек никога не знаеше къде са тези кораби. Можеше само да брои празните котвени места във внушителните военноморски бази и да се чуди. Е, сега нямаше да има много поводи за чудене. Двата най-големи сухи дока на Пърл Харбър щяха да са пълни доста време, а ако новината за Марианските острови бе вярна, Америка нямаше нужната подвижна огнева мощ, за да си ги върне даже ако Майк Дъбро решеше да влезе в ролята на Седма кавалерия и се втурнеше към къщи.

— Здравей, Крис. Благодаря ти, че дойде.

Посланикът щеше да пристигне в Белия дом след броени минути. Часът беше невъобразим, ала който и да вземаше решенията в Токио, не го интересуваше какво би било удобно за Нагумо и той го знаеше. Имаше още една причина, правеща времето неудобно. Обикновено град, който почти не обръщаше внимание на чужденците, Вашингтон скоро щеше да се промени. Нагумо за пръв път се почувства гайджин.

— Сейджи, какво, по дяволите, се е случило? — попита Кук.

Двамата мъже бяха членове на университетския клуб — луксозна сграда в съседство с руското посолство, която се гордееше с една от най-хубавите спортни зали в града и затова бе предпочитано място за полезни тренировки и за бързо хапване. Японско търговско предприятие държеше апартамент там и въпреки че повече нямаше да могат да използват това място за срещи, в случая то наистина гарантираше анонимност.

— Какво ти казаха, Крис?

— Че един от военноморските ви кораби е имал малка повреда. Господи, Сейджи, не е ли достатъчно лошо положението и без такива грешки? Не бяха ли проклетите бензинови резервоари достатъчен проблем?

Нагумо изчака секунда-две, преди да отговори. В известен смисъл това беше добра новина. Както сам предвиди и както посланикът се надяваше, цялостните събития се пазеха в тайна. Сега бе изнервен, макар че поведението му не го издаваше.

— Крис, не става дума за повреда.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че имаше незначителна битка. Искам да кажа също, че родината ми се чувства силно застрашена и че предприехме известни предпазни мерки, за да се защитим.

Кук изобщо не загряваше. Въпреки че беше един от специалистите на Държавния департамент по отношение на Япония, все още не бяха го повикали, за да го запознаят изцяло с фактите, и знаеше само нещата, които чу по радиото в колата си, тоест съвсем малко. Нагумо виждаше, че на Крис не му достигаше въображение да си представи, че страната му може да бъде атакувана. В крайна сметка Съветския съюз вече го нямаше, нали? Това удовлетворяваше Сейджи. Макар и ужасен от рисковете, поети от родината му, и незапознат с причините за тях, той си оставаше патриот. Обичаше отечеството си като всеки човек. Също така бе част от културата му. Получил беше заповеди и инструкции. Съзнанието му можеше да се бунтува срещу тях, ала той просто реши, че е войник, служещ на страната си, и толкова. Да, истинският гайджин бе Кук, не самият той. Непрекъснато си го повтаряше.

— Крис, до известна степен двете ни държави са във война. Прекалено много ни притиснахте. Прости ми. Трябва да разбереш, че този факт не ме радва.

— Чакай малко. — Крис Кук поклати глава, а лицето му се разкриви в изключително озадачена физиономия. — Искаш да кажеш война? Истинска война?

Нагумо бавно кимна и заговори с умерен, изпълнен със съжаление тон:

— Ние окупирахме Марианските острови. За щастие го постигнахме, без това да струва нечий живот. Краткият сблъсък между нашите два флота може би се оказа по-сериозен, но не прекалено. В момента двете страни се отдалечават една от друга, което е добре.

— Убили сте наши хора?

— Да, за съжаление трябва да призная, че и двете страни може би са загубили част от хората си. — Нагумо замълча и сведе поглед така, сякаш не можеше да погледне приятеля си в очите. Вече бе видял в тях чувствата, които очакваше. — Моля те да не ме виниш за станалото, Крис — продължи тихо той, като очевидно строго контролираше гласа си. — Тези неща са се случвали и преди. Не съм участвал по никакъв начин. Никой не е искал мнението ми. Знаеш какво бих отвърнал. Знаеш какъв би бил съветът ми. — Всяка една дума бе вярна и Кук го разбираше.

— Божичко, Сейджи, какво можем да направим? — Въпросът изразяваше приятелството и подкрепата му и затова беше напълно предвидим. Също според предвижданията той даде на Нагумо благоприятната възможност, която очакваше и от която се нуждаеше.

— Трябва да намерим начин, по който да контролираме нещата. Не искам да видя родината си пак разрушена. Трябва да спрем това, и то бързо. — Такава бе целта на страната му и следователно на самия него. — Няма място в този свят за тази… тази гадост. У нас има и по-трезви глави. Гото е глупак. Ето — той вдигна ръце във въздуха, — казах го. Той наистина е глупак. Трябва ли да позволим на страните си да си нанесат трайни щети заради глупаци? Какво да кажем за вашия Конгрес и за онзи маниак Трент с неговия Реформен декрет? Виж докъде ни доведоха неговите реформи! — Сега бе влязъл истински в ролята си. Способен да прикрива дълбоките си чувства като повечето дипломати, сега той откриваше актьорски заложби, които прилагаше още по-ефикасно поради факта, че действително вярваше в думите си. Вдигна очи и в тях имаше сълзи. — Крис, ако хората като нас не овладеят нещата… Боже мой, какво ще стане тогава? Постигнатото от няколко поколения отива на вятъра. И твоята, и моята родина ще пострадат тежко, ще има мъртви хора, напредъкът ще бъде отритнат и защо? Понеже глупаците у нас и у вас не са могли да изгладят затрудненията в търговията! Кристофър, трябва да ми помогнеш, за да спрем това. Длъжен си! — Продажник и изменник или не, Кристофър Кук беше дипломат и професионалното му верую бе всяческо избягване на война. Той трябваше да откликне и го стори.

— Но какво може да се направи?

— Крис, ти знаеш, че всъщност стоя по-високо в йерархията, отколкото може да се съди по поста ми — изтъкна Нагумо. — Как иначе бих могъл да направя за теб онези неща, които скрепиха приятелството ни?

Кук кимна. Подозираше нещо такова.

— Имам приятели и връзки в Токио. Нужно ми е време. Трябва да мога и да се разгърна в преговорите. Така ще успея да смекча позицията ни и да дам на политическите опоненти на Гото материал за действие. Трябва да тикнем този човек в лудница, където му е мястото… или сам да го застрелям. Този маниак може да разруши родината ми, Крис! За бога, трябва да ми помогнеш да го спрем. — Последното изречение представляваше гореща молба, идваща от сърцето.

— По дяволите, какво мога да сторя, Сейджи? Аз съм само помощник на заместник държавния секретар, забрави ли? Незначителен индианец сред група вождове.

— Ти си един от малкото хора в Държавния департамент, който истински ни разбира. Те ще поискат съвета ти. — Малко ласкателство, на което Кук кимна.

— Може би. Ако са умни — добави той. — Скот Адлер ме познава, говорим за това-онова.

— Ако можеш да ми кажеш какво желае Държавният департамент, бих могъл да изпратя информацията до Токио. С малко късмет ще успея да накарам хората ми във външното ни министерство да предложат тези неща първи. Ако успеем да постигнем толкова, тогава вашите идеи ще бъдат представени като наши и по-лесно ще се съгласим с желанията ви. — Това се наричаше джудо, „нежното изкуство“, и основната идея беше да се използват силата и движенията на противника срещу самия него. Нагумо си помисли, че сега го прилагаше много умело. На тщеславието на Кук би трябвало да се хареса идеята, че той е в състояние сам да направлява външната политика чрез хитрост. На Нагумо пък му изнасяше да вярва, че лично е съчинил този гамбит.

По лицето на Кук отново премина недоверие.

— Но ако сме във война, как, по дяволите, ще…

— Гото не е напълно невменяем. Ще оставим посолствата си отворени като средство за общуване. Ще предложим да ви върнем Марианските острови. Съмнявам се, че предложението ще е съвсем искрено, ала то ще бъде поставено като знак за добрите ни намерения. Ето, вече предадох страната си. — Според плана.

— Какъв краен сценарий ще бъде приемлив за правителството ти?

— Искаш мнението ми ли? Пълна независимост на северните Мариански острови и премахване на статута им на обединен щат. Поради географски и икономически причини те при всички положения ще бъдат под наше влияние. Мисля, че компромисът е справедлив. Все пак ние притежаваме повечето земя там — напомни Нагумо на госта си. — Изказвам само предположение, което обаче е логично.

— Ами Гуам?

— Щом бъде демилитаризиран, ще си остане американска територия. Отново предполагам, ала с основание. Ще е нужно време за пълно разрешаване на различните проблеми, но смятам, че можем да прекратим тази война, преди да се е развихрила.

— Ами ако не се съгласим?

— Тогава много хора ще умрат. Ние сме дипломати, Крис. Мисията ни в живота е да предотвратим това. — И пак старата песен: — Ако ми помогнеш, само да ни уведомиш какво желаете да направим, за да насоча нашите хора в тази посока, с теб можем да сложим край на една война, Крис. Моля те, помогни ми.

— Няма да приема пари за това, Сейджи — рече Кук вместо отговор.

„Удивително!“ В края на краищата човекът си имаше принципи. Колко хубаво, че не бяха съчетани с проницателност.

Японският посланик се появи според указанията на входа на Източното крило. Един служител от Белия дом му отвори и морският пехотинец на вратата отдаде чест, тъй като не бе предупреден да не го прави. Той влезе сам, без телохранител, мина през металните детектори без произшествия и сетне сви на запад по един дълъг коридор, включващ сред многото други неща и входа към личния киносалон на президента. Имаше портрети на други президенти, скулптури от Фредерик Ремингтън и други неща, напомнящи за американската образцова история. Самата разходка имаше за цел да даде на госта представа за размерите на страната, пред която той представяше своята родина. Трио агенти от тайните служби го придружиха нагоре до политическото крило на сградата, което той познаваше добре, след което продължиха на запад към мястото, от което се управляваха Съединените щати. Посланикът забеляза, че погледите не бяха недружелюбни, а просто коректни, но те бяха далеч от сърдечността, с която обикновено го посрещаха в това здание. Като последен щрих срещата щеше да се състои в залата на Рузвелт. В нея се пазеше Нобеловата награда, спечелена от Теодор за преговорите, довели до края на Руско-японската война.

Посланикът си помисли, че ако начинът на посрещане би трябвало да всее страх у него, то последното хрумване имаше обратен ефект. Американците, както и други народи, бяха известни с подобно глупаво театралничене. Залата, където е бил сключен Индианският договор, намираща се в съседната стара сграда на изпълнителната власт, бе проектирана с цел да сплаши диваците. Тази пък му напомни за първия значим конфликт на родината му, който издигна Япония до редиците на великите нации чрез победата й над друг член на този клуб, царска Русия — страна, съвсем не толкова велика, колкото беше изглеждала, покварена отвътре, осеяна с раздори, отдала се на преструвки и шумни заплахи. „Всъщност почти като Америка“ — помисли си посланикът. В този момент му бяха нужни такива идеи, за да овладее треперенето на колената си. Президентът Дърлинг стоеше прав и пое ръката му.

— Господин посланик, познавате всички тук. Моля, седнете.

— Благодаря ви, господин президент. Благодаря и за това, че ме посрещате веднага и без уговорка. — Той огледа масата за съвещания, докато Дърлинг отиваше към мястото си в противоположния край, и кимна на всеки поотделно. Брет Хансън, държавният секретар; Арнолд ван Дам, шефът на президентската канцелария; Джак Райън, съветник по националната сигурност. Знаеше, че министърът на отбраната също се намира в сградата, ала не беше тук. Колко интересно! Посланикът служеше от дълги години във Вашингтон и знаеше много за американците. Полицата на седналите мъже бе изписан гняв. Въпреки че президентът владееше възхитително чувствата си досущ като хората от охраната, застанали на вратите, погледът му беше на войник. Гневът на Хансън изразяваше оскърбление. Той не можеше да повярва, че някой може да е толкова тъп, че да заплаши страната му по какъвто и да е начин; приличаше на разглезено хлапе, възмутено от слабата си оценка на изпита, поставена му от справедлив и съвестен учител. Ван Дам бе политик и го възприемаше като гайджин: чудато дребно човече. Гневът на Райън си личеше най-малко, макар че го имаше. Издаваше го по-скоро начинът, по който той държеше писалката си, отколкото втренченият поглед на сините му като на котка очи. Посланикът никога не си беше имал работа с Райън, като се изключат няколкото случайни срещи на официални приеми. Същото важеше за по-голямата част от служителите на посолството и въпреки че миналото му бе добре известно на всички посветени във Вашингтон, те го знаеха като специалист по европейските въпроси и следователно неосведомен за Япония. „Това е добре“ — помисли си посланикът. Ако имаше повече познания, той можеше да бъде опасен противник.

— Господин посланик, вие поискахте тази среща — обади се Хансън. — Ще ви предоставим възможността да започнете.

Райън изтърпя встъпителното слово. То беше твърде дълго, нагласено и предвидимо, като съдържаше нещата, които всяка държава би казала при такива обстоятелства, плюс малко национални оттенъци. Вината не била тяхна. Те били притиснати, към тях се отнесли като към нисши васали въпреки дългогодишното искрено и плодотворно приятелство. Те също съжалявали за възникналата ситуация. И прочие. Всичко бе само дипломатическо разкрасяване и Джак остави работата на очите си, докато ушите му отсяваха шума.

По-интересно беше поведението на говорещия. При приятелска атмосфера дипломатите предпочитаха цветист език, а при враждебна говореха провлачено, сякаш се притесняваха да произнесат думите. Не и този път. Японският посланик излъчваше явна сила, говореща за гордостта, която изпитваше от родината си и нейните действия. Не се държеше съвсем предизвикателно, ала не бе и притеснен. Джак помнеше, че даже немският посланик, съобщил на Молотов за нашествието на Хитлер, го беше сторил с прискърбие.

Райън забеляза, че президентът от своя страна слушаше безизразно, като оставяше Арни да покаже гнева им, а Хансън — шока. Това говореше добре за него.

— Господин посланик, една война срещу Съединените американски щати не е незначително нещо — заяви държавният секретар, когато встъпителното слово приключи.

Посланикът не се стресна.

— Това се превръща във война само ако вие пожелаете. Не искаме да разрушим страната ви, обаче си имаме своите съображения за сигурност. — Той продължи с излагане на позицията на родината си относно Марианските острови. Те са били японско владение преди, сега бяха отново техни. Страната му имала право на свой предохранителен периметър. Според него това беше всичко.

— Знаете, че сме способни да унищожим страната ви, нали? — попита Хансън.

Последва кимване.

— Да, зная. Добре си спомняме как използвахте ядрените си оръжия върху нас.

При този отговор очите на Джак леко се разшириха. Той написа в бележника си: ядрени оръжия?

— Имате да кажете още нещо — отбеляза Дърлинг, с което се включи в разговора.

— Господин президент… Родината ми също притежава ядрени оръжия.

— И как са получени? — поинтересува се Арни и изсумтя. Райън безмълвно го благослови за въпроса. Имаше моменти, когато и задниците си имаха своето място.

— Страната ми разполага с голям брой междуконтинентални ракети с ядрени глави. Собствените ви хора видяха монтажния завод. Можете да проверите в НАСА, ако искате. — Посланикът прочете името и датите по много сух начин, като забеляза, че Райън ги записа като добросъвестен служител. В залата стана толкова тихо, че можеше да чуе скърцането на писалката. Още по-интригуващи бяха израженията по лицата на останалите.

— Заплашвате ли ни? — попита тихо Дърлинг. Посланикът го погледна право в очите от делящите ги шест метра.

— Не, господин президент, не ви заплашвам. Просто констатирам един факт. Пак повтарям: това ще бъде война само ако вие го желаете. Да, знаем, че можете да ни унищожите, ако поискате, и че ние не можем, макар че сме способни да ви нанесем тежки щети. За какво, господин президент? Заради няколко островчета, които и без това, исторически погледнато, са наше владение? Те са японски от години насам във всяко отношение, като изключим името.

— А хората, които убихте? — попита Ван Дам.

— Искрено съжалявам за това. Разбира се, ние ще предложим компенсация на засегнатите семейства. Надяваме се, че можем да разрешим проблемите. Няма да безпокоим посолството ви или служителите му и се надяваме, че ще ни окажете същия акт на внимание, за да поддържаме връзката между правителствата ни. — Толкова ли е трудно да ни възприемете като равни? Защо изпитахте нужда да ни причините болка? Помним времето, когато само една самолетна катастрофа, дължаща се на грешка, допусната от вашите хора в „Боинг“, уби повече мои съграждани, отколкото американци загинаха сега в Тихия океан. Разкрещяхме ли ви се? Заплашихме ли икономическата ви стабилност и самото ви оцеляване като нация? Не. Не го направихме. Дойде време родината ми да заеме полагащото й се място в света. Вие се оттеглихте от Западния Тих океан. Сега ние трябва да се погрижим за своите отбранителни съоръжения. За да го сторим, имаме нужда от някои неща. Откъде можем да сме сигурни, че след като осакатихте нацията ни в икономическо отношение, няма по-късно да се опитате да ни унищожите физически?

— Никога не бихме го направили! — възрази Хансън.

— Лесно е да се каже, господин държавен секретар. Правили сте го вече веднъж и както сам току-що изтъкнахте, още имате тези възможности.

— Не ние започнахме тази война — подчерта Ван Дам.

— Нима? — попита посланикът. — Като прекъснахте петрола и търговията ни, вие ни изправихте пред разруха и резулатът беше война. Едва миналия месец превърнахте икономиката ни в хаос и очаквахте да не предприемем нищо… понеже не бяхме способни да се защитаваме. Е, все пак имаме тази възможност. Може би сега ще се отнасяте към нас като с равни… Доколкото това зависи от правителството ми, конфликтът е приключил. Няма да предприемаме повече никакви действия срещу американците. Вашите граждани са добре дошли в страната ми. Ще коригираме търговската си практика така, че да е съобразена с вашите закони. Целият този инцидент може да бъде представен пред обществеността като злощастна злополука и можем да постигнем споразумение относно Марианските острови. Имаме готовност чрез преговори да стигнем до решение, което да отговаря на вашите и на нашите нужди. Такава е позицията на моето правителство. — С тези думи посланикът отвори папката си и извади „нотата“, изисквана от международния етикет. Той се изправи и я връчи на държавния секретар.

— Ако почувствате нужда от присъствието ми, аз съм на вашите услуги. Приятен ден. — Той се отправи обратно към вратата покрай съветника по националната сигурност, който не го проследи с поглед за разлика от останалите. Райън не бе казал абсолютно нищо. Ако се отнасяше за японец, това можеше да е обезпокоително, ала с американците всъщност не бе така. Той просто нямаше какво да каже. Е, нали беше специалист по европейски проблеми?

Вратата се затвори и Райън изчака още няколко секунди, преди да се обади.

— Да, много интересно — отбеляза той, докато преглеждаше страницата с бележките си. — Каза ни само едно наистина важно нещо.

— Какво имате предвид? — запита Хансън.

— Ядрените оръжия и системите за доставянето им. Останалото беше украса, предназначена всъщност за друга публика. Все още не знаем какво правят в действителност.

25.

ЕДНО ВЕЛИЧИЕ В РУИНИ

Новината още не бе стигнала до медиите, ала това щеше да се промени. ФБР вече търсеше Чък Сърлс. Знаеха, че няма да е лесно, а и истината беше, че въз основа на онова, с което разполагаха, можеха само да го разпитат. На шестимата програмисти, работили малко или много по програмата „Електра-Клърк 2.4.0“, им бяха зададени разни въпроси и всичките отрекоха да са знаели за нещото, което всеки един от тях наричаше „великденско яйце“, винаги със смесица от възмущение от направеното и възхищение от начина, по който е постигнато. Само три добре отделени кодови комбинации, за откриването на които на шестимата заедно им бяха нужни двадесет и седем часа. Сетне дойде истинската лоша новина: и шестте човека плюс Сърлс бяха имали достъп до необработената програма. В края на краищата те бяха шестимата най-старши програмисти във фирмата и като всички с подобни карти за достъп всеки можеше да се добере до нея, когато пожелае, или поточно от мига, в който програмата напуснеше кабинета на дискета. Освен това, макар да се водеха записки за достъпа, всеки от програмистите можеше да се справи с кода в главния компютър и или да изтрие въведения час на достъп, или да го смеси с другите. По тази причина великденското яйце би могло да е снесено там преди месеците, които са им били нужни за усъвършенстване на програмата, толкова умело бе изработено. Накрая единият си призна съвсем непринудено, че всеки от тях може да го е направил. По компютърните програми не оставаха отпечатъци и което беше по-важно в момента, нямаше начин да се възстанови поразеното от „Електра-Клърк 2.4.0“.

Стореното бе достатъчно страховито, че да накара работещите по случая агенти на ФБР да се пошегуват мрачно, че появата на бронирани термопластични прозорци в административните учреждения на Уолстрийт вероятно спасяваше живота на хиляди души. Последната отчетена сделка беше въведена в 12,00,00 и като се започнеше от 12,00,01, всички записки бяха на неразбираем жаргон. Буквално милиарди, фактически стотици милиарди долари, използвани за сделките, бяха изчезнали, потънали в компютърния архив на Депозитното контролно дружество.

Новината още не беше се разчула. Случилото се продължаваше да е тайна — тактика, предложена първоначално от управителния съвет на ДКД и засега одобрена както от шефа на Комисията за ценни книжа и валута, така и от управителя на Нюйоркската фондова борса. Наложи им се да обяснят причините за решението на ФБР. Освен загубата на всички тези пари, причинена от получилия се в петък крах, иначе щяха да се натрупат и немалко суми чрез правото за специални продажби на определена дата, тоест чрез вторични сделки, използвани от много брокери като прегради срещу кризата и като средство за извличане на печалби от сриващия се пазар. Освен това всяка търговска къща си водеше свои регистри и следователно на теория все пак имаше възможност с времето да се възстанови всичко, изтрито от великденското яйце. Ако се разчуеше обаче за катастрофата в Депозитното контролно дружество, бе възможно безскрупулни или просто отчаяни брокери да подправят архивите си. Тази вероятност не беше голяма при по-важните търговски къщи, ала изглеждаше направо неизбежна при по-малките, а такава машинация щеше да е почти невъзможно да се докаже — пак класическият пример с думите на един човек срещу тези на друг, най-лошият тип доказателствен материал. Дори най-големите и почитани брокерски къщи си имаха своите мерзавци, били те действащи или потенциални. Просто бяха замесени твърде много пари, като положението се усложняваше допълнително от моралния дълг на дилърите да предпазят спестяванията на клиентите си.

По тази причина над двеста агенти посетиха учрежденията и домовете на главните изпълнителни директори на всяка търговска фирма в сто и шестдесет километров радиус с център Ню Йорк. Този подвиг не се оказа толкова труден, колкото мнозина се опасяваха, тъй като голяма част от изпълнителните директори превръщаха уикенда в период за френетична работа и в повечето случаи оказаха съдействие, предавайки компютърните си документации. Бе изчислено, че осемдесет процента от сделките, сключени след петък по обяд, вече бяха в ръцете на федералните власти. Дотук беше лесно. Агентите току-що научиха, че трудната част ще е да ги анализират, да свържат всяка една сделка, направена в дадена търговска къща, със съответната сделка, сключена в друга. По ирония на съдбата един програмист от компанията на Сърлс, без да е инструктиран, бе нахвърлял минималните изисквания за справяне със задачата: високоефективен микрокомпютър за документацията на всяка компания, свързан с останалите чрез още един мощен компютърен терминал с главен процесор, не по-малък от „Крей“-Y (той ги осведоми, че има един такъв в ЦРУ и още три в Агенцията за национална безопасност), както и много майсторска, изготвена по поръчка програма. Имаше хиляди дилъри и институции, някои от които бяха извършили милиони сделки. Пермутациите — според думите на програмиста пред единствените двама агенти, способни да следят забързаната му лекция — бяха от порядъка на десет на шестнадесета степен… може и на осемнадесета. Наложи се да им обясни, че последното число се равняваше на милион, повдигнат на куб, тоест милион пъти по милион пъти милион. Изключително голямо число. А, и още нещо: най-добре беше да са дяволски сигурни, че имат записи от всяка брокерска къща и за всяка сделка, иначе цялата операция можеше да се провали. Колко време щеше да е нужно за анализиране на всички сделки ли? Той не се съгласи да се ангажира с прогноза, а това не се хареса на агентите, на които се наложи да се върнат в централата на ФБР и да обяснят всичко на шефа си, който от своя страна отказваше да използва служебния си компютър даже за изготвяне на писма. Терминът „Мисия: НЕВЪЗМОЖНА“ изникна в умовете им по време на краткия път обратно към работните им места.

И все пак трябваше да го направят. В крайна сметка не ставаше дума само за ценни книжа. Всяка сделка имаше и своята парична стойност — истински пари, сменили по електронен път собствениците си и преминали от една сметка в друга, и макар електронен, сложният паричен поток трябваше да бъде отчетен. Докато не бъдеха анализирани всички сделки, паричната сума в сметката на всяка търговска къща, институция, банка и накрая на всяко частно лице в Америка (даже и на онези, които не играеха на борсата) не би могла да се знае. Плюс парализирането на Уолстрийт, сега цялата американска банкова система се беше заковала на място — извод, до който достигнаха горе-долу по времето, когато самолет номер едно кацна във военновъздушната база „Андрюс“.

— О, мамка му! — бе коментарът на заместник-директора на нюйоркския оперативен клон на Федералното бюро за разследване. Така той се оказа по-изразителен от следователите от другите федерални агенции, които използваха северозападния му кабинет за заседателна зала. Останалите най-вече зяпаха евтиния килим на пода и преглъщаха.

Положението не можеше да не се влоши и това стана. Един от служителите на ДКД разказал историята на свой съсед, адвокат, който казал на някакъв репортер, който пък се обадил на няколко места и изготвил статия за „Ню Йорк Таймс“. От водещия вестник позвъниха на министъра на финансите, който, върнал се току-що от Москва и все още незапознат със значимостта на ситуацията, отказа коментар, ала забрави да помоли „Таймс“ да отхвърли материала. Преди той да успее да поправи грешката си, статията беше готова за публикуване.

Министърът на финансите Босли Фидлър направо пробяга тунела, свързващ Министерството на финансите с Белия дом. Непривикнал на изморителни упражнения, когато се добра до залата на Рузвелт секунди след оттеглянето на японския посланик, той се беше запъхтял.

— Какво има, Бъз? — попита президентът Дърлинг.

Фидлър забави дишането си и даде петминутно резюме на онова, което току-що научи чрез видеовръзката с Ню Йорк.

— Не можем да позволим на пазарите да отворят — заключи той. — Тоест те не могат да отворят. Никой не може да търгува. Никой не знае с какви пари разполага. Никой не знае кой какво притежава. А и банките… Господин президент, изправени сме пред огромен проблем. Досега не се е случвало нищо, което дори бегло да прилича на това.

— Бъз, става въпрос само за пари, нали? — попита Арни ван Дам, като се чудеше защо всичко трябваше да им се стовари в един ден след сравнително приятните няколко месеца.

— Не, не са само пари. — Всички извърнаха глави към Райън, понеже именно той отговори на въпроса. — Става дума за увереност. Бъз написа книга по въпроса по времето, когато аз работех за „Мерил Линч“. — „Може би една приятелска забележка ще успокои малко човека“ — помисли си той.

— Благодаря ти, Джак. — Фидлър седна и отпи от чашата с вода. — Вземете за пример краха през 1929. Какво загубихме всъщност? В парично отношение отговорът е нищо. Много вложители загубиха и ризите на гърба си, купуването на кредит утежни още повече нещата, но онова, което хората често не проумяват, е, че загубените от тях пари са били вече дадени на други.

— Не разбирам — рече Арни.

— Никой не го разбира истински. Става дума за едно от онези неща, които са прекалено прости. В сферата на пазара хората очакват нещо сложно и забравят, че гората се състои от отделни дървета. Всеки инвеститор, загубил пари, първо е дал парите си на борсов посредник, в замяна на което е получил удостоверение за притежаван капитал. Той е заменил парите си за нещо стойностно, ала стойността на това нещо е паднала и така се е стигнало до краха. Но другият човек, онзи, който е издал удостоверението и е прибрал парите Преди катастрофата… Абстрактно погледнато, той е постъпил умно и не е загубил нищо, нали? Следователно количеството пари, въртящи се в икономиката през 1929, изобщо не се е променило.

— Парите не могат просто да се изпарят, Арни — поясни Райън. — Те преминават от един собственик към друг. Не изчезват просто така. Федералният резервен фонд се грижи за това. — Беше очевидно обаче, че Ван Дам не разбираше.

— Но тогава защо, по дяволите, се е стигнало до Голямата депресия?

— Заради увереността — отвърна Фидлър. — Много хора наистина са изгорели през двадесет и девета. Купували са акции, като са залагали суми, по-ниски от стойността на сделката. Днес на това се вика спекулации с кредит. После не са могли да изплатят дълга си, когато е трябвало да продават. Банките и другите институции са опрали пешкира, защото се е наложило да покрият разликите. Като краен резултат имаме множество незначителни хора, останали само с дългове, които не биха могли да изплатят, и банки, страдащи от паричен дефицит. При тези обстоятелства хората спират всякаква дейност. Страх ги е да рискуват онова, което им е останало. Онези, които са се измъкнали навреме и все още имат пари, тоест, които в действителност не са пострадали, виждат какво е дереджето на останалата икономика и също не правят нищо. Просто са се закотвили по местата си, понеже навън изглежда страшно. Ето какъв е проблемът, Арни. Разбирате ли, една икономика не се изгражда с богатство, а с използването на това богатство чрез всичките сделки, сключвани всеки ден: от хлапето, което коси тревата ти за долар, до големите корпоративни операции. Ако тези неща спрат, всичко спира.

Райън кимна одобрително на Фидлър. Идеална, кратка лекция.

— Все още не съм сигурен, че разбирам — каза шефът на президентската канцелария. Самият президент още само слушаше.

„Мой ред е“ — помисли си Джак и поклати глава.

— Не са много хората, които го схващат. Както каза Бъз, прекалено просто е. Като показател за една тенденция човек взима дейността, а не бездействието, обаче истинската опасност се крие в бездействието. Ако аз реша да стоя със скръстени ръце и да не правя нищо, тогава парите ми не са в обращение. Не купувам продукти и хората, правещи продуктите, които бих купил, остават без работа. Това нещо ги плаши, плаши и съседите им. Съседите така се изплашват, че стискат здраво парите си: защо да ги харчат, след като може да им потрябват за храна, когато и те загубят работата си, нали така? И така нататък, и така нататък. Изправени сме пред истински проблем, момчета — заключи Джак. — В понеделник сутринта банкерите ще открият, че също не знаят какво притежават. Преди банковата криза започнала в действителност едва през 1932, дълго след бъркотията на финансовия пазар. Не и този път.

— Много ли е зле? — Въпросът дойде от президента.

— Не зная — отговори Фидлър. — Никога преди не се е случвало.

— „Не зная“ не решава проблема, Бъз — отбеляза Дърлинг.

— Нима предпочитате лъжа? — попита финансовият министър. — Трябва ни председателят на Федералния резервен фонд. Сблъскваме се с много проблеми. Първият и един от най-големите е криза на ликвидността с небивали размери.

— Да не говорим за избухналата война — подчерта Райън за онези, които можеше да са забравили.

— Кое е по-сериозно? — поинтересува се президентът Дърлинг.

Джак се замисли за миг.

— От гледна точка на окончателните щети, които ще понесе страната ни ли? Имаме две потопени подводници и предполагам към двеста и петдесет мъртви моряци. Два осакатени самолетоносача, които могат да се поправят. Марианските острови имат нов владетел. Всичко това е лошо — рече Джак с премерен глас, като обмисляше думите си. — Те обаче не засягат истински националната ни сигурност, понеже тези неща не са свързани с действителната сила на страната ни. Америка е една споделена от всички идея. Ние сме хора, мислещи по определен начин и вярващи, че могат да направят всичко, което поискат. Всичко друго е следствие от това. Става дума за увереност, оптимизъм, нещото, което останалите държави намират за странна наша черта. По дяволите, отнеме ли ни някой това, няма да се различаваме по нищо от другите. Най-краткият отговор на вашия въпрос, господин президент, е, че икономическият проблем е далеч по-опасен за нас от направеното току-що от японците.

— Изненадваш ме, Джак — рече Дърлинг.

— Сър, както каза Бъз, нима предпочитате лъжа?

— Дявол го взел, какъв е проблемът? — попита Рон Джоунс. Слънцето вече бе изгряло и добре се виждаше, че американската подводница „Пасадена“ все още е завързана за кея, националният флаг провиснал жалко в неподвижния въздух. Бойна подводница от американските военноморски сили бездействаше, а синът на неговия наставник беше загинал от ръката на врага. Защо никой не предприемаше нещо по въпроса?

— Тя не е получила заповеди — отвърна Манкузо, — защото аз нямам заповеди, защото главнокомандващият в тихоокеанската зона няма заповеди и най-вече, понеже Националното главно командване не е издало никакви заповеди.

— Да не са заспали там?

— Сега министърът на отбраната би трябвало да е в Белия дом. Президентът вече е бил запознат с фактите, предполагам — разсъждаваше гласно командирът на тихоокеанските подводници.

— Обаче не може да си извади палеца от устата — подхвърли Джоунс.

— Говорим за президента, Рон. Правим каквото той каже.

— Да, така Джонсън изпрати баща ми във Виетнам. — Той се обърна и погледна картата на стената. До края на деня японските кораби щяха да излязат от обсега на самолетоносачите, които така или иначе не можеха да изстрелят самолети. Американският кораб „Гари“ приключи издирването за оцелели най-вече от страх да не би там да са изостанали японски подводници, ала в очите на всички изглеждаше така, сякаш бе прогонен от местопроизшествието от катер на бреговата охрана. Информацията, с която разполагаха, се основаваше на спътникови наблюдения, понеже бяха сметнали за неблагоразумно да изпратят дори патрулен самолет P-ЗC, който да следва корабите, камо ли да преследват установените подводни контакти. — Първи в безопасност, а?

Манкузо реши този път да не се ядосва. Той беше флагман и му се плащаше да мисли като такъв.

— Всичко с времето си. Най-важният ни потенциал, който е изложен на риск, са тези два самолетоносача. Трябва да ги върнем обратно и да ги поправим. В момента Уоли замисля някои операции. Трябва да съберем информация, да я обмислим и тогава да решим какво можем да направим.

— А после да видим дали той ще ни разреши, така ли?

Манкузо кимна.

— Така действа системата.

— Страхотно!

Зората беше наистина привлекателна. Седнал на горния етаж и до прозореца от лявата страна на самолета 747, Ямата гледаше навън и не обръщаше внимание на жуженето от водещите се около него разговори. Почти не бе мигнал от три дни насам и все пак приливът от сила и въодушевление го заливаше като потоп. Този беше последният полет от предварителното разписание. Превозваше предимно ръководен персонал, както и няколко инженери и цивилни граждани, които щяха да започнат внедряването на новото правителство. Бюрократите, натоварени с тази задача, постъпиха сравнително хитро по техен си начин. Разбира се, всеки на Сайпан щеше да има право на глас и изборите щяха да са обект на международно наблюдение — това бе политическа необходимост. Местните жители бяха около двадесет и девет хиляди, но в това число не влизаха японците, мнозина от тях притежаващи сега земя, дом и търговски предприятия. В него не влизаха и войниците и отседналите в хотели хора. Самите хотели (естествено, най-големите бяха японска собственост) щяха да се разглеждат като жилищни кооперации, а всички обитатели на апартаментите — местни жители с право на собственост. Като японски граждани всички те имаха право на глас. Войниците също бяха граждани и имаха избирателно право и тъй като статутът на гарнизона им беше неясен, те също се смятаха за местни жители. Войници и цивилни, японците на острова бяха тридесет и една хиляди, а щом се провеждаха избори… Е, сънародниците му прилежно се възползваха от гражданските си права, нали? „Международните наблюдатели — помисли си той, отправил взор на изток — да вървят по дяволите.“

Бе особено приятно да наблюдаваш от височина единадесет хиляди метра първата притъпена руменина на хоризонта, която силно приличаше на украса към букета от все още видими звезди. Заревото просветля и се разрасна, премина от пурпурно през наситено червено и оранжево, а сетне прие първите сребристи тонове на слънчевото лице, които още не се забелязваха по черното море отдолу. На Ямата му хрумна, че сякаш изгревът е само за неговите очи, виждащи го дълго преди по-долните хора да могат да му се порадват и насладят. Самолетът изви леко надясно и започна да се снижава. Траекторията надолу през утринния въздух бе идеално съобразена с времето и като че ли задържа слънцето на едно място през цялото спускане, просто едно жълто-бяло сребро, и така запази вълшебния момент за няколко минути. Чистото великолепие трогна Ямата почти до сълзи. Той още помнеше лицата на родителите си, скромния им дом на Сайпан. Баща му беше дребен и не особено преуспяващ търговец, продаващ най-вече дрънкулки и полезни джунджурии на войниците от гарнизона на острова. Райзо си спомняше, че татко му винаги бе много учтив с тях, усмихваше се, кланяше се, приемаше дебелашките им шеги за изсъхналия му от детски паралич крак. Момчето, наблюдавало всичко, някога смяташе за нормално да се отнасяш почтително към мъже, носещи оръжия и униформата на нацията ти. Оттогава опитът го научи друго, разбира се. Те бяха просто слуги. Продължаващи самурайската традиция или не (напомни си, че самата дума „самурай“ бе производна от глагола „служа“ и явно предполагаше и господар, нали?), именно те се грижеха и защитаваха по-високопоставените, а пък последните ги наемаха, плащаха им и им казваха какво да правят. Налагаше се да се отнасят към тях с по-голямо уважение, отколкото наистина заслужаваха, но странното бе, че колкото по-висок чин имаха, толкова по-добре разбираха къде е истинското им място.

— Ще кацнем след пет минути — съобщи му един полковник.

— Дозо.[1] — Последва кимване вместо поклон, Защото бе седнал, ала въпреки всичко кимването беше премерено, точно колкото да благодари за услугата на един подчинен, като с този мил жест му показваше едновременно вежливостта и превъзходството си. С времето, ако този полковник го биваше и достигнеше генералски чин, кимването щеше да се промени, а ако продължеше нагоре, то някой ден с малко късмет Ямата-сан можеше да се обърне към него с първото му име в знак на приятелство, да го дари с усмивка и някоя шега, да го покани да пийнат по нещо и с издигането му във висшето командване да го научи кой е истинският господар. Полковникът вероятно се стремеше към тази цел. Ямата закопча предпазния колан и приглади косата си.

Капитан Сато беше изтощен. Просто прекара твърде много време във въздуха, като не само наруши, а направо разби на пух и прах правилата на своята авиолиния за почивка на екипажа, но той също не можеше да забрави дълга си. Отмести поглед вляво и видя в утринното небе мигащите светлинки на два изтребителя, вероятно F-15 (в единия може би летеше синът му), които кръжаха наоколо, за да бранят земята, била някога пак част от тяхната страна. „Внимателно“ — каза си той. На грижите му бяха поверени войници на неговата родина и те заслужаваха най-доброто. Като с едната ръка контролираше ръчките за газта, а с другата кормилото, пилотът направляваше пътническия самолет „Боинг“ по невидимата спускаща се през въздуха линия към точката, която очите му вече бяха набелязали. След командата му към втория пилот огромните предкрилки бяха спуснати докрай. Сато плавно дръпна назад ръчката, с което повдигна носа и даде кратко ускорение на самолета, остави го да се уравновеси и гладко да се спусне, докато накрая единствено стържещият звук от гума им показа, че се движат по земята.

— Вие сте поет — възкликна вторият пилот, за пореден път впечатлен от уменията на колегата си.

Сато си позволи да се усмихне, докато превключваше реверса.

— Вкарайте го в терминала. — Сетне пусна интеркома в кабината и се обърна към пътниците: — Добре дошли в Япония.

Ямата не извика само защото тези думи го изненадаха много. Той не изчака самолетът да спре и разкопча колана си. Вратата на пилотската кабина бе пред очите му и Райзо трябваше да каже нещо.

— Капитане?

— Да, Ямата-сан?

— Вие разбирате, нали?

Пилотът кимна като горд професионалист и в този миг изключително приличаше на дзайбацу.

— Хай. — Беше възнаграден с най-искрен поклон и уважението на Ямата-сан стопли сърцето му.

Бизнесменът не бързаше, не и сега. Бюрократите и административните военни лица слизаха от самолета и се качваха в чакащите ги автобуси, които щяха да ги откарат до хотел „Нико Сайпан“ — голяма модерна постройка, разположена по средата на западния бряг на острова, която щеше да е временната административна дирекция за наемателите… „За новото правителство“ — поправи се Ямата. Нужни бяха пет минути, докато слязат всички, след което сам се отправи към поредния джип „Тойота“. Шофьорът този път се оказа един от служителите му, знаещ какво да прави, без да му се казва, и съзнаващ, че за Ямата това бе момент, на който искаше да се наслади мълчаливо.

Той почти не забелязваше оживлението. Макар сам да го предизвика, сега то беше по-маловажно, отколкото когато го очакваше. Е, може би дари с кратка усмивка военните превозни средства, ала сега усети истински умората и очите му се затваряха напук на желязната му воля, заповядваща им да се отворят широко и да се прояснят. Шофьорът внимателно бе планирал маршрута и успя да избегне големите задръствания. Скоро пак минаха покрай Марианския клуб и въпреки че слънцето вече беше високо, не се виждаха никакви играчи на голф. Нямаше и никакво военно присъствие, като се изключат двата камиона за спътникови връзки в края на паркинга, пребоядисани в зелено съвсем наскоро, след присвояването им от Ен Ейч Кей. Не, не биваше да повреждат игрището за голф, което сега несъмнено бе най-скъпият недвижим имот на острова.

„Тук някъде беше“ — помисли си Ямата, като си припомни формата на хълмовете. Недодяланото магазинче на баща му някога се мъдреше близо до северното летище и той добре помнеше изтребителите А6М, наперените летци и често надменните войници. Ей там стоеше фабриката за захарна тръстика на компанията „Нанио Кохацу Кайша“, което му напомни как крадеше малки късчета тръстика и сетне ги дъвчеше. Колко хубави бяха прохладните утрини! Скоро се озоваха в неговата земя. С усилие на волята си Ямата прогони стелещата се пелена, слезе от колата и този път се запъти на север.

Насам би трябвало да са тръгнали баща му, майка му и неговите брат и сестра и във въображението си той виждаше татко си, накуцващ с осакатения крак и борещ се за достойнството, от което връхлетялата го в детството болест винаги го лишаваше. Дали в тези последни дни той е служил на войниците, като им е занасял полезните неща, които е имал? Дали самите войници в тези последни дни са престанали с грубите подигравки относно физическия му недъг и са му благодарили с прямотата, характерна за хора, видели и почувствали приближаването на смъртта? Щеше му се да вярва, че е било така. Трябва да са дошли до тази клисура, а отстъплението им към смъртта сигурно е било бранено от последния ариергарден военен отряд, показващ за последен път своето съвършенство.

Местните я наричаха канарата Банзай, а питаещите по-малко расизъм — канарата на самоубийството. На Ямата щеше да му се наложи да накара рекламните си агенти да се погрижат за смяна на името с нещо по-почтително. Девети юли 1944: денят, в който организираната съпротива приключи. Денят, в който американците обявиха остров Сайпан за „сигурна територия“.

Канарите всъщност бяха две, образуващи дъга и гледащи навътре, сякаш към някакъв театър. По-високата се извисяваше на двеста и четиридесет метра над зовящото море. Мраморни колони, построени преди години от японски студенти, отбелязваха мястото и изобразяваха деца, коленичили за молитва. Тук би трябвало да са се приближили към ръба, хванали се за ръце. Помнеше силните ръце на баща си. Дали брат му и сестра му са се страхували? Реши, че по-скоро са се ориентирали, отколкото са изпитали страх, след онези двадесет и един дни, изпълнени с врява, ужас и неразбиране. Мама сигурно е погледнала татко. Сърдечна, ниска и закръглена жена, чийто весел звънлив смях кънтеше отново в ушите на сина й. Войниците от време на време се отнасяха грубо с баща му, ала с нея никога, нито пък с децата й. А и последната услуга на воините е била да държат американците на разстояние от тях в онзи последен миг, когато са скочили от канарата. Ямата предпочиташе да вярва, че са се държали за ръце, всеки е притиснал едно от децата в последна нежна прегръдка (с което са оставили другия си син сирак) и гордо са отказали да паднат пленници в ръцете на варвари. Той можеше да затвори очи и да види всичко и за пръв път споменът и изникналата във въображението му гледка породиха емоции, които разтърсиха тялото му. Досега, като идваше тук през всичките тези години, той никога не си бе позволявал нещо повече от ярост, но днес можеше да даде пълна воля на чувствата си и да заплаче от гордост, тъй като изпълни моралния си дълг към тези, дарили го с живот, и към онези, осъдили родителите му на смърт. Докрай.

Шофьорът наблюдаваше и го разбираше, макар да не знаеше всичко това, понеже познаваше историята на това място и сам се трогна до сълзи при вида на треперещия щестдесет и няколко годишен мъж, пляскащ с ръце, за да привлече вниманието на заспалите завинаги роднини. Спрял се на сто метра оттам, той виждаше разтърсваните от ридания рамене на Ямата, който след известно време полегна на една страна, както си беше с официален костюм, и заспа. Може би щеше да ги сънува. Може би духовете, на когото и да бяха те, щяха да го посетят в съня и да му кажат нещата, които имаше нужда да чуе. Поне така си мислеше шофьорът. Истинската изненада според него обаче бе, че старият негодник изобщо имаше душа. Вероятно си е съставил погрешно мнение за шефа си.

— Проклет да съм, ако организацията им не е добра! — каза си Ореза, докато гледаше през бинокъла си. Онзи евтиния, който държеше вкъщи.

Прозорецът на всекидневната предоставяше изглед към летищата, а кухнята гледаше към пристанището. „Оркид ейс“ отдавна беше отплавал и друг ферибот за автомобили зае котвеното му място. Този се казваше „Сенчъри хайуей 5“ и разтоварваше джипове и камиони. Португалеца бе направо съсипан, след като си наложи да стои буден цяла нощ. Събраха му се и седем часа без сън, част от които прекара в тежко надиграване с океана на запад от острова. Лейтенантът знаеше, че е прекалено стар за такива неща. Бъроус, който беше по-млад и по-умен, се бе свил на килима в дневната и хъркаше.

За първи път от години Ореза копнееше за цигара. Те помагаха, когато трябва да си нащрек. Човек просто се нуждаеше от тях в такива моменти. Цигарите бяха нещо, което един воин би използвал, или поне така излизаше от филмите за Втората световна война. Сега обаче не беше Втората световна, а и той не бе воин. Въпреки тридесет и кусур годишната си служба в американската брегова охрана никога не беше стрелял в пристъп на гняв даже по време на единственото си посещение във Виетнам. Винаги някой друг поемаше стрелбата. Той не знаеше как да се бие.

— Цяла нощ ли будува? — попита Исабел, облечена за работа. От тази страна на сто и осемдесетия меридиан бе понеделник и следователно работен ден. Тя сведе поглед и забеляза, че кочанът с бележки, обикновено стоящ до телефона, е покрит с драскулки и цифри. — Има ли значение?

— Не зная, Из.

— Искаш ли закуска?

— Не може да ни навреди — обади се Пийт Бъроус, който се протягаше при влизането си в кухнята. — Май съм задрямал от умора към три. — Последва моментен размисъл. — Чувствам се като… боклук — каза той от уважение към дамата в стаята.

— Е, трябва да съм на рецепцията след около час — отбеляза госпожа Ореза и отвори хладилника.

Бъроус разбра, че закуската в този дом предлага избор от няколко вида студени тестени храни и обезмаслено мляко плюс препечена филийка от хляб с вкус на слама. „Прибавим ли малко плодове, все едно съм отново в Сан Хосе“ — помисли си. Вече надушваше обаче кафето. Намери си чашка и си наля.

— Някой е истински майстор на кафето.

— Мани — поясни Исабел.

Ореза се усмихна за пръв път от часове насам.

— Научих се от първия си шеф. Подходяща комбинация от сортове, подходящи пропорции и щипка сол.

„Сигурно при лунно затъмнение и след принасяне в жертва на някоя коза“ — помисли си Бъроус. Но и така да беше, козата бе умряла за благородна кауза. Той отпи голяма глътка и се приближи до Ореза, за да провери списъка.

— Толкова много?

— Може и преценката ми да е скромна. Оттук до Япония има два часа полет. Това прави четири за отиване и връщане. Да проявим щедрост и да кажем, че престоят на двете места е по деветдесет минути. Получаваме седемчасов цикъл. По три курса и половина на самолет за един ден. С всеки полет идват триста, може би триста и петдесет войници. Значи всеки самолет докарва хиляда човека. При петнадесет самолета, действащи за един ден, получаваме пълна дивизия. Мислиш ли, че жълтурите имат повече от петнадесет самолета 747? — попита Португалеца. — Както казах, умерена преценка. Сега остава само да докарат оборудваните си превозни средства.

— Колко кораба ще им трябват?

Последва ново смръщване.

— Не съм сигурен. По време на войната в Персийския залив… Тогава бях там като пристанищна охрана… По дяволите! Зависи какви кораби използваш и как ги товариш. Пак ще бъда умерен. Двадесет големи търговски ферибота само за докарване на машините. Камиони, джипове и какви ли не неща, за които никога не би се сетил. Все едно да преместиш град, пълен с хора. Ще трябва да доставят периодично гориво. Тази скала не ражда достатъчно храна; тя също трябва да идва с кораби, а населението на този остров току-що се удвои. Водните запаси може да се изчерпят. — Ореза погледна списъка и си отбеляза. — Както и да е, дошли са, за да останат тук. Тук няма съмнение — завърши той и се отправи към масата и към нискокалоричната си храна, като си мечтаеше за три яйца на очи, бекон, препечен бял хляб с масло, пържени картофки и всичкия холестерин, който съдържаха. Проклета старост!

— Ами аз? — попита инженерът. — Видях, че ти минаваш за местен. Адски сигурно е, че аз не бих могъл.

— Пийт, ти си мой клиент, а аз съм командирът, нали? Аз отговарям за безопасността ти. Такъв е законът на морето.

— Вече не сме в морето — подчерта Бъроус.

Ореза се раздразни от истинността на забележката.

— Дъщеря ми е адвокатът в къщата. Аз се опитвам да не усложнявам нещата. Изяж си закуската. Трябва да поспя, а ти да поемеш дежурството преди обед.

— А аз? — попита госпожа Ореза.

— Ако не се явиш на работа…

— …някой ще се запита защо.

— Хубаво ще е да разберем дали казват истината за полицаите, които са били простреляни — продължи съпругът й. — Не съм мигнал цяла нощ, Из. Не чух нито един изстрел. Като че ли на всеки кръстопът има постове, обаче те не правят нищо на хората. — Той направи пауза. — На мен също не ми харесва, скъпа. Ще трябва някак си да се справим с това.

— Направи ли го, Ед? — попита направо Дърлинг, а очите му пронизваха вицепрезидента. Той го проклинаше, загдето бе принуден да мисли над още един проблем сред множеството кризи, надвиснали сега над президентството му. Статията във „Вашингтон пост“ обаче го лишаваше от избор.

— Защо ме оставяш на произвола на съдбата? Защо поне не ме предупреди?

Президентът размаха ръце в Овалния кабинет.

— Има много неща, които можеш да правиш тук, и други, които не можеш. Едно от тях е да не се намесваш в криминално следствие.

— Не ми ги пробутвай тия! Много хора са…

— Да, и после всички са си платили за това. — „Ще трябва да спасявам моя задник — не добави Роджър Дърлинг. — Няма да рискувам задника си заради твоя.“ — Не отговори на въпроса ми.

— Виж какво, Роджър! — озъби му се Ед Килти.

Президентът го прекъсна с вдигане на ръка и с тих глас каза:

— Ед, икономиката ми се разпада. Наши моряци умряха в Тихия океан. Не мога да отделя енергия за това. Не мога да жертвам политически средства. Не мога да отделя и време. Отговори на въпроса ми — заповяда Дърлинг.

Вицепрезидентът поруменя и рязко обърна глава надясно, преди да започне:

— Добре де, харесвам жените. Никога не съм го крил. С жена ми си имаме споразумение. — Той пак извърна глава към него. — Обаче никога, абсолютно НИКОГА не съм тормозил сексуално, посягал, изнасилвал или насилвал някого в целия си скапан живот. Никога. Не ми се налага.

— Ами Лиса Беринджър? — рече Дърлинг, като провери в записките си за името.

— Тя беше сладко създание. Много будна, съвсем пряма и ме умоляваше да… Е, нали се сещаш. Обясних й, че не мога. През онази година ми предстоеше преизбиране, а пък и тя бе прекалено млада. Заслужаваше някого на нейната възраст, който да се ожени за нея, да я дари с деца и хубав живот. Тя го понесе тежко, пропи се… Може и да е взимала нещо друго, ама не ми се вярва. Както и да е, една нощ тя засилила по магистралата и загинала, Роджър. Присъствах на погребението. Все още разговарям с родителите й. Е, не и напоследък, струва ми се.

— Тя е оставила послание, едно писмо.

— Не е само едно. — Килти бръкна в джоба на сакото си и му подаде два плика. — Изненадан съм, че никой не е забелязал датата на онова, което е у ФБР. Десет дни преди смъртта й. Това е написано седмица по-късно, а това е от деня, в който умря. Персоналът ми ги намери. Сигурно Барбара Линдърс е открила другото. Нито едно от тях не е било изпратено. Всъщност струва ми се, че ще откриеш някои разлики между трите писма.

— Тази Линдърс твърди, че…

— Съм я упоил? — Килти поклати глава. — Знаеш за проблема ми с алкохола, знаеше за него и когато ме покани в кабинета си. Вярно, аз съм алкохолик, ала за последен път пих преди две години. — Последва цинична усмивка. — Сега сексуалният ми живот е даже по-хубав. Да се върнем на Барбара. В онзи ден тя беше болна, имаше грип. Отишла е до аптеката на Хълма и са й дали рецепта, след което…

— Откъде знаеш тези неща?

— Може да си водя дневник. Или пък просто имам добра памет. Все едно, зная датата, когато това стана. Може би някой от помощниците ми е проверил в архива на аптеката и пак може би на шишенцето с лекарството, от което е взела, е имало етикет с надпис: „Не пийте, докато взимате тези таблетки.“ Не знаех за това, Роджър. Когато съм настинал, пия бренди. Е, поне това пиех. По дяволите, използвах алкохола за много неща — призна си Килти. — Така че й сипах малко и тя стана много отзивчива. Дори прекалено, струва ми се, обаче аз също се бях понакиснал и реших, че просто всеизвестният ми чар действа.

— И какво искаш да ми кажеш? Че си невинен?

— Искаш да призная, че съм разгонен котарак и не мога да си държа ципа затворен? Добре, май е така. Ходил съм по свещеници, лекари, бях веднъж в клиника… Доста труд ми коства да го потуля. Накрая отидох при завеждащия неврологичното отделение в медицинския колеж на Харвард. Там смятат, че съществува част от мозъка, която контролира инстинктите ни. Това е само теория, но е обоснована. Свързано е с повишената активност. Бил съм хиперактивно дете. Все още не мога да спя повече от шест часа на нощ. Роджър, аз съм всичко това, обаче не съм изнасилвач.

„Значи такава била работата!“ — помисли си Дърлинг. Без сам да е адвокат, той бе назначавал, изслушвал и взимал съвети от достатъчно юристи, за да вникне в смисъла на думите. Килти можеше да се защити с два аргумента: че доказателствата против него са по-несигурни, отколкото следователите си мислят, и че всъщност вината не е негова. Президентът се запита кое от оправданията може да е вярно. Никое? Едно от тях? И двете?

— Тогава какво смяташ да направиш? — попита той вицепрезидента със същия глас, с който преди няколко часа се обърна към японския посланик. Все повече започваше да съчувства на седящия срещу него мъж напук на принципите си. Ами ако той наистина казваше истината? Откъде би могъл да знае… В крайна сметка такова щеше да е заключението и на съдебните заседатели, ако се стигнеше дотам; а щом заседателите щяха да си помислят това, то какви ли щяха да бъдат разискванията на Юридическата комисия? Килти все още имаше много поддръжници на Хълма.

— Някак си не ми се вярва, че това лято някой ще отпечата лепенки с надпис ДЪРЛИНГ/КИЛТИ, нали така? — Въпросът бе придружен от нещо като усмивка.

— Не и ако ми искат мнението — потвърди президентът с подновено равнодушие. Не беше време за шеги.

— Не искам да ти навредя, Роджър, макар преди два дни да ми се искаше. Ако ме беше предупредил, можех да ти кажа тези неща по-рано и да спестя на всички много време и проблеми. Включително и на Барбара. Загубих й следите. Много я бива по гражданските права, има глава на раменете си и добро сърце. Знаеш ли, това бе единственият път с нея. И след него тя остана на служба при мен — изтъкна Килти.

— Приключихме с това, Ед. Кажи ми какво искаш.

— Ще си отида. Ще подам оставка и няма да бъда даден под съд.

— Не е достатъчно — каза Дърлинг безизразно.

— О, ще призная слабостите си. Ще ти се извиня в качеството ти на почтен държавен служител за всичко, с което може да съм навредил на президентството ти. Адвокатите ми ще се срещнат с техните адвокати и ще се споразумеят за някаква компенсация. Напускам обществения живот.

— А ако и това не е достатъчно?

— Достатъчно ще е — заяви уверено Килти. — Не мога да бъда изправен пред съда, докато не бъдат разрешени конституционните трудности. Става дума за месеци, Роджър. Вероятно чак до лятото, а може би чак до конгреса. Не можеш да си го позволиш. Предполагам, че най-лошият сценарий за теб е следният: Юридическата комисия изпраща акта за повдигане на обвинение до парламента, обаче той не го приема, или пък го приема на косъм и сетне процесът в Сената свършва така, че заседателите не могат да постигнат съгласие. Имаш ли представа колко услуги съм правил на членове на парламента и Сената? — Килти поклати глава. — За теб не си струва политическият риск, а и отвлича вниманието ти и това на Конгреса от държавните дела. Нуждаеш се от всичкото време, с което разполагаш. По дяволите, дори от повече. — Той стана и се запъти към вратата вдясно от президента: онази, която така идеално се сливаше с извитите стени с цвят на слонова кост и със златния корниз. Последните си думи каза, без да се обръща: — Така или иначе вече зависи от теб.

Президентът Роджър Дърлинг се ядоса, че в крайна сметка лесният изход можеше да се окаже също и най-правилен, но никой нямаше да го узнае. Хората щяха да си знаят, че крайният му ход е бил политически изгоден в един исторически момент, изискващ извличането на политическа изгода. Икономика, готова да се превърне в руини, току-що започнала война — нямаше време да си играе с това. Една млада жена бе умряла. Други твърдяха, че са жертви на сексуален тормоз. Но какво би станало, ако мъртвото момиче е загинало по други причини и ако другите… „Дяволите да го вземат!“ — изруга мислено той. Тези неща трябваше да се решават от съдебни заседатели. Трябваше обаче да се мине през три отделни правни процедури, преди да се даде възможност на журито да реши, а тогава вече всеки адвокат с малко акъл можеше да каже, че при всички положения справедлив процес е невъзможен, след като Си-Спан полага максимални усилия да покаже на целия свят всяко едно доказателство, като така опорочава всичко и лишава Килти от конституционното му право на честни и безпристрастни съдебни действия пред безкористни съдебни заседатели. Напълно възможно бе да се стигне във федерален окръжен съд. При обжалване вероятността беше дори по-голяма, а жертвите нямаше да спечелят нищо. Ами ако мръсникът наистина бе, технически погледнато, невинен по повдигнатото обвинение? Един свален цип, макар и неприятна гледка, не представляваше престъпление.

А и нито той, нито страната се нуждаеха от такова отклоняване. Роджър Дърлинг звънна на секретаря си.

— Да, господин президент?

— Свържи ме с министъра на правосъдието.

Дърлинг си помисли, че не е бил прав. Разбира се, че можеше да се намеси в съдебно разследване. Налагаше се. И беше лесно. По дяволите!

[1] Благодаря (яп.). — Б.пр. ↑

26.

ИЗРАВНЯВАНЕ

— Наистина ли го каза? — приведе се напред Ед Фоли. За Мери Пат беше по-лесно да го приеме, отколкото за съпруга й.

— Със сигурност и заложи честта си на шпионин — потвърди Джак, като цитира думите на руснака.

— Винаги съм харесвала чувството му за хумор — отбеляза заместник-директорът на Оперативния отдел и си позволи да се засмее за пръв път през този ден и вероятно за последен. — Проучил ни е така основно, че е повече американец, отколкото руснак.

„А, ето го отговора“ — помисли си Райън. Това обясняваше нагласата на Ед. Обратното важеше за него. Специалист по съветските проблеми през почти цялата си кариера, той бе по-скоро руснак, отколкото американец. Осъзнаването на този факт го накара също да се усмихне.

— Мнения? — попита ги съветникът по националната сигурност.

— Джак, така те научават самоличностите на тримата агенти, представляващи единственият ни разузнавателен потенциал на тяхна територия. Кофти работа, приятел — каза Едуард Фоли.

— Това трябва да се има предвид — съгласи се Мери. Патриша Фоли. — Има обаче и нещо друго. Тези трима агенти са изолирани. Ако не можем да поддържаме връзка с тях, все едно ги няма. Джак, колко сериозно е положението?

— Откъдето и да погледнеш, на практика сме във война, МП. — Той вече им беше предал същността на срещата с посланика, включително и думите му на тръгване.

Тя кимна.

— Добре, те ни предлагат война. Ние ще приемем ли?

— Не зная — призна си Райън. — Загинаха наши хора. В момента на американска територия се развява чуждо знаме. Способностите ни обаче да отвърнем ефикасно са силно окастрени, а не бива да забравяме и малкия си вътрешен проблем. Утре пазарите и банките ще трябва да се примирят с една много неприятна действителност.

— Любопитно съвпадение — отбеляза Ед. Той бе прекалено отдавна в разузнавателния бранш, за да вярва в съвпадения. — Какво ще стане с тази бъркотия, Джак? Ти знаеш много по въпроса.

— Нямам понятие. Ще бъде лошо, но колко и по какъв точно начин… Никой не е виждал такова нещо. Добрата новина, струва ми се, е, че по-зле не може да стане. Лошата новина е, че начинът на мислене в тази ситуация ще наподобява човек, заклещен в горяща сграда. Може да си в безопасност, ала не можеш и да се измъкнеш.

— Кои служби проучват нещата? — поинтересува се Ед Фоли.

— Горе-долу всичките. Бюрото води парада. Те разполагат с най-много следователи. Комисията за ценни книжа и валута е по-подходяща, ала не разполага с войската, нужна за такава голяма операция.

— Джак, за по-малко от двадесет и четири часа някой разду историята за вицепрезидента — те знаеха, че в момента той е в Овалния кабинет, — пазарът отиде по дяволите, тихоокеанският ни флот бе атакуван, а ти току-що ни каза, че най-пагубна за нас е тази икономическа бъркотия. Ако бях на ваше място, сър…

— Разбирам накъде биеш — прекъсна той Ед секунда преди да получи пълната картина. Нахвърля си няколко забележки, като се чудеше как изобщо би могъл да докаже каквото и да било при настоящото сложно положение на пазара. — Може ли някой да е толкова хитър?

— Светът е пълен с хитреци, Джак. И не всички са като нас. — Райън все едно говореше със Сергей Николаич. Ед Фоли, също като Головко, беше опитен професионалист, за когото параноята винаги бе начин на живот и често пъти осезаема реалност. — Имаме обаче неотложен проблем за разрешаване.

— Говорим за трима добри агенти — рече Мери Пат, с което отне инициативата на мъжа си. — Номури се справя добре: промъква се в обществото им, не бърза и изгражда надеждна мрежа от контакти. Кларк и Чавес са най-добрият оперативен екип, с който разполагаме. Имат хубави фалшиви самоличности и би трябвало да са почти в безопасност.

— Като изключим едно нещо — подхвърли Джак.

— Какво е то? — попита Ед Фоли, с което отне думата на жена си.

— Службата за обществена безопасност знае, че те са в акция.

— Пак ли Головко? — попита Мери Пат. Джак мрачно кимна. — Кучият му син! Знаеш ли, те все още са най-добрите в света. — А като цяло това не бе приятно признание за оперативния заместник-директор на Централното разузнавателно управление.

— Нали не искате да ми кажете, че те контролират шефа на японското контраразузнаване? — запита внимателно съпругът й.

— Защо не, скъпи? Правят го с всички останали. — Което беше вярно. — Знаеш ли, понякога си мисля, че трябва да наемем част от хората им, просто за малко уроци. — Тя замълча за момент. — Нямаме избор.

— Всъщност Сергей не го каза направо, но не виждам как иначе би могъл да знае. Така е — съгласи се Джак, — на практика нямаме никакъв избор.

Сега дори Ед го проумя, което не бе същото, като да го хареса.

— Каква им е далаверата?

— Искат всичко, което ще получаваме от БОДИЛ. Малко са обезпокоени от ситуацията. Сергей казва, че тях също са ги изненадали.

— Те обаче имат и друга функционираща мрежа там. Казал ти е и това — забеляза МП. — И сигурно е добра.

— Да им даваме „улова“ от БОДИЛ и в замяна да не ни закачат е доста… неравностойно. Това е прекалено. Добре ли го обмисли, Джак? Излиза, че фактически те ще командват хората ни вместо нас. — На Ед предложението не му се нравеше изобщо, ала като помисли още малко, стана ясно, че той също не вижда алтернатива.

— Интересни обстоятелства, обаче Сергей твърди, че са го хванали по долни гащи. Иди че разбери. — Райън вдигна рамене, като за пореден път се питаше как е възможно трима от най-добре информираните професионалисти от разузнаването на тази страна да не могат да разберат какво става.

— Дали не е излъгал? — чудеше се Ед. — На пръв поглед няма голяма логика в предложението му.

— В лъгането също — възрази Мери Пат. — Ех, как обичам тези ребуси тип „матрьошка“. Добре, поне знаем, че има неща, които още не знаем. Следователно трябва да разберем много неща и колкото по-скоро, толкова по-добре. Ако позволим на руската служба за външно разузнаване да ръководи хората ни… Рисковано е, Джак, но… По дяволите, не виждам голям избор!

— Значи да му кажа „да“? — попита Джак. Трябваше да получи и одобрението на президента, ала по-трудното бе да получи тяхното.

Семейство Фоли размениха погледи и кимнаха.

Един океански търговски влекач бе засечен на осемдесет километра от бойната група на „Ентърпрайс“ и при удивително стечение на обстоятелствата фрегатата „Гари“ пое грижа за него и го доведе до самолетоносача, където той отмени кръстосвача със система „Егида“ и между другото увеличи скоростта на „Ентърпрайс“ на девет възла. Командирът на влекача бленуваше възнаграждението, което щеше да получи по силата на морския договор за спасяване на закъсали кораби, който командирът на самолетоносача пък подписа и изпрати обратно чрез хеликоптер. Най-честата регламентирана награда беше от десет до петнадесет процента от стойността на спасеното от потъване имущество. „Самолетоносач, авиокрило и шест хиляди човека — мислеше си екипажът на влекача. Колко бяха десет процента от три милиарда долара?“ Може би щяха да постъпят щедро и да закръглят сумата на пет милиона.

Както винаги, операцията представляваше комбинация от простото и сложното. Сега край Мидуей патрулираха самолети „Орион“ P-ЗC, които подкрепяха отстъпващата флотилия. Повторното активизиране на съоръженията на океанския атол отне цял ден и беше възможно само защото там се намираше екип от орнитолози, изучаващ албатросите. Патрулните на свой ред имаха за подкрепление самолети С-130 от хавайската Въздушна национална охрана. Каквото и чудо да бе станало, адмиралът, флагът на чийто осакатен самолетоносач все още се развяваше, можеше да погледне радара, да види четири самолета за борба с подводници, разтеглени около флотилията му, и да се почувства малко по-сигурно. Външният пръстен от ескортиращи кораби пореше океана с действащите си сонари и след първоначалния почти панически период сега не намираше нищо особено тревожно. Той щеше да се добере до Пърл Харбър до петък вечерта, а при малко вятър може би и да успее да вдигне няколко самолета и така да подсили още охраната.

Докато минаваше по коридора, адмирал Сато виждаше, че екипажът вече се усмихва. Само преди два дни те бяха притеснени и засрамени от „грешката“, допусната от кораба им. Но не и сега. Той посети с хеликоптер всичките четири разрушителя клас „Конго“, за да им даде лично указания. На два дни път от Марианските острови те вече знаеха какво са постигнали. Или поне отчасти. Инцидентите с подводниците бяха все още поверителна информация. Засега хората му знаеха, че са отмъстили за голяма неправда, нанесена на страната им, и то по много хитър начин, с което са позволили на Япония да си възвърне земя, принадлежаща й по исторически причини… без това да отнеме човешки живот, както си мислеха. Първоначалната реакция беше шок. Да влязат във война с Америка?! Адмиралът им обясни, че не е така, че това не е истинска война, освен ако американците не пожелаеха да бъде, което според него не бе вероятно, ала ги предупреди, че е една възможност, за която трябва да са подготвени. Сега строят им беше разтеглен, с разстояние три хиляди метра между корабите, носещи се на запад с максимална постоянна скорост. Така изразходваха горивото с опасни темпове, но при Гуам щеше да ги чака танкер и да ги зареди наново, а и Сато искаше да се озове възможно най-скоро под прикритието на своите самолети за борба с подводници. Стигнеше ли до Гуам, можеше да се замисли за бъдещи операции. Първата мина успешно. С малко късмет нямаше да е нужна втора, ала ако имаше такава, трябваше да вземе предвид много неща.

— Някакви контакти? — попита адмиралът, когато влезе в бойния информационен център.

— Нищо във въздуха не звучи като военен самолет — отвърна отговарящият за авиацията офицер.

— Всички военни самолети имат мамещи приемно-предавателни устройства — напомни му Сато. — И всичките действат по един и същи начин.

— Нищо не се приближава към нас.

Флотилията следваше курс, умишлено отклоняващ се от нормалните търговски въздушни коридори, и като гледаше монитора на радара, адмиралът забеляза, че единственият трафик бяха тези коридори. Вярно, някой военен разузнавателен самолет можеше да ги види от един от търговските маршрути, обаче американците бяха в състояние да постигнат същото със спътници. Досега предвижданията на разузнаването му се оказваха точни. Единствената заплаха, която наистина го тревожеше, бяха подводниците, а с тях можеше да се справи. Изстрелваните от подводници ракети „Харпун“ или „Томахоук“ представляваха опасност, за която бе подготвен. Радарите „ШПИОНИН-1D“ на всички разрушители бяха включени и изследваха повърхността. На всеки пулт за управление на огъня имаше оператори. Всяка приближаваща се крилата ракета щеше да бъде засечена и пресрещната първо от американските (и подобрени от японците) ракети SM-2MR, а като подкрепление имаха картечни отбранителни системи. Те щяха да спрат повечето приближаващи се „вампири“ — общия термин за крилати ракети. Някоя подводница би могла да се приближи и да атакува с торпеда, а един снаряд с по-голяма бойна глава можеше да потопи който и да е кораб от групата му. Те обаче щяха да чуят насочващото се към тях торпедо и хеликоптерите им за борба с подводници щяха да положат всички усилия да връхлетят върху атакуващата подводница, да й отнемат възможността да продължи схватката и може би да я потопят. Американците нямаха чак толкова подводници и командирите им щяха да бъдат достатъчно предпазливи, особено ако той успееше да прибави трето попадение към вече постигнатите две.

Какво щяха да направят американците ли? „Че какво можеха вече да направят?“ — запита се адмиралът. Задаваше си този въпрос отново и отново и винаги стигаше до един и същ отговор. Бяха загубили твърде много потенциал. Те зависеха от способността си да респектират другите, като забравяха, че внушаването на страхопочитание е свързано с действителните възможности за предприемане на действия, ако не успееш да уплашиш противника. Пак старото уравнение — „не бих искал, но мога“. За тяхно нещастие американците се осланяха твърде много на първото и бяха пренебрегнали второто и Сато знаеше, че по всички правила по времето, когато пак щяха да могат, противникът им щеше да е в състояние да ги възпре. „Цялостният стратегически план, за чието изпълнение спомогнах, съвсем не е нов — просто го изпълнихме по-добре от първия път“ — мислеше си той, застанал край тройния екран и наблюдаващ радарните символи, които обозначаваха невоенни самолети, следващи установените си маршрути. Самата картина показваше, че светът възвръщаше нормалния си вид без дори една рязка промяна.

Райън знаеше, че трудната част като че ли винаги идваше след вземането на решения. Самото решаване не тежеше толкова на душата, колкото това, че трябваше да се живее с него. Дали постъпи правилно? Можеше да се прецени единствено при умуване след събитията, а тогава винаги беше късно. Нещо по-лошо: закъснялата преценка винаги бе отрицателна, понеже човек рядко поглежда назад да обмисли постъпки, които са били правилни. В определен момент нещата престават да са черни и бели. Премерваш възможностите, преценяваш факторите, ала съвсем скоро осъзнаваш, че в каквото и начинание да се впуснеш, някой ще пострада. В тези случаи идеята е да пострадат най-малко хора или други неща, но дори тогава навреждаш на живи хора, които иначе не биха пострадали изобщо, и всъщност избиращ чий живот да съсипеш (или погубиш) подобно на безразлично божество от митологията. Още по-лошо става, когато познаваш някои от играчите, защото те имат лица, които въображението ти може да види, и гласове, които може да чуе. Способността да вземаш такива решения се нарича морална смелост от онези, на които това не им се налага, и стрес от решаващите.

И все пак трябваше да го стори. Прие тази служба със съзнанието, че ще има такива моменти. Преди изложи Кларк и Чавес на риск в Източната африканска пустиня и смътно си спомняше тогавашните си притеснения. Обаче мисията мина сполучливо и после вече му изглеждаше като безобиден номер на Хелоуин, удивително хитра игричка, в която играеха нация срещу нация. А колкото до факта, че в резултат на нея едно човешко същество в лицето На Мохамед Абдул Корп загуби живота си… Е, сега бе лесно да се каже, че е заслужил участта си. Райън си беше позволил да заключи този спомен в едно от чекмеджетата на ума си, откъдето да го изрови след години, в случай че някога се поддадеше на подтика да пише мемоари. Сега обаче споменът се върна, изваден от архива поради необходимостта пак да се изложи на риск животът на хора от плът и кръв. Джак заключи поверителните си документи, след което се отправи към Овалния кабинет.

— Излизам, за да видя шефа — каза той на един таен агент в северно-южния коридор.

— ФЕХТОВАЧ се отправя към СКАЧАЧА — съобщи агентът по микрофона си, тъй като за телохранителите в сградата, която за тях бе просто Домът, те бяха толкова хора, колкото и символи, или по-Точно обозначения в съответствие с функциите им.

„Но аз не съм символ — искаше да им каже Джак. — Аз съм човек, изпълнен със съмнения.“ По пътя се размина с още четирима агенти и забеляза начина, по който го гледаха, доверието и уважението в очите им. Те наистина очакваха от него да знае какво да прави, какво да каже на Шефа, сякаш той бе с нещо по-велик от тях. Единствено Райън знаеше, че не беше. Просто се оказа достатъчно глупав, че да приеме пост, налагащ по-големи отговорности от техните, по-тежки, отколкото би искал.

— Не ми носиш нищо забавно, нали? — попита Дърлинг, когато той влезе в кабинета.

— Не. — Джак зае мястото си.

Президентът разгада изражението и мислите на съветника си едновременно и се усмихна.

— Я да видим. Аз би трябвало да ти кажа да се отпуснеш, а ти да ми отвърнеш със същото, нали?

— Трудно е да вземеш правилно решение, ако си прекалено напрегнат — съгласи се Райън.

— Да, само че има нещо друго. Ако не си под напрежение, тогава решението не е много важно и проблемът се урежда на по-ниско равнище. Трудните стигат дотук. Много хора са се изказали по въпроса — рече Дърлинг. Изказването бе удивително щедро, понеже той доброволно пое част от бремето му, като напомни на Джак, че в крайна сметка той само съветваше президента. От мъжа зад старото дъбово бюро струеше величие. Райън се питаше колко ли трудно се носеше такъв товар и дали президентът го приемаше като изненада, или просто като още едно задължение, с което трябва да се справи.

— Добре, какво има?

— Трябва ми вашето разрешение. — Райън обясни предложенията на Головко (първото направено в Москва, а второто само преди няколко часа) и различните им аспекти.

— Ще получим ли така по-ясна картина?

— Възможно е, но не ни се предлага достатъчно.

— И?

— Такова решение винаги е било от вашата компетенция.

— Защо трябва аз…

— Сър, така разкриваме както самоличностите на разузнавателни агенти, така и оперативни методи. Технически погледнато, решението сигурно не трябва да е ваше, обаче трябва да знаете за това.

— Ти препоръчваш да бъде одобрено. — Дърлинг нямаше нужда да задава въпрос.

— Да, сър.

— Можем ли да се доверим на руснаците?

— Не съм казал, че трябва да им се доверим, господин президент. Става дума за съчетаване на нужди и способности плюс потенциално изнудване.

— Имаш зелена улица — рече президентът, без да се замисли много. Може би това бе критерий за доверието му в Райън и така прехвърляше тежката отговорност обратно на посетителя си. Дърлинг изчака няколко секунди, преди да зададе следващия си въпрос: — Какво са намислили те, Джак?

— Японците ли? На пръв поглед цялата история е напълно безсмислена. Въпросът, на който непрекъснато се връщам, е защо трябваше да потопят подводниците. Защо да убиват хора? Просто не виждам необходимост за престъпването на тази граница.

— И защо трябваше да сторят това на най-значимия си търговски партньор? — добави Дърлинг най-очевидния въпрос. — Нямахме възможност да обмислим положението, нали?

Райън поклати глава.

— Нещата определено ни се струпаха изведнъж. Даже не знаем нещата, които все още не знаем.

Президентът килна глава на една страна.

— Какво?

Джак се усмихна за кратко.

— Жена ми обича да го казва относно медицината. Трябва да знаеш какво не знаеш. Нужно е да определиш какви са въпросите, преди да започнеш да търсиш отговори.

— Как да го направим?

— Мери Пат е пуснала хора, които задават въпроси. Преглеждаме всичката налична информация. Опитваме се да си извадим изводи от нещата, които знаем, търсим връзки. Може да се научи много от онова, което противникът се опитва да направи, и от начина, по който подхожда. Сега най-много ме гризе следното: защо потопиха двете подводници? — Райън погледна през президента към паметника на Вашингтон отвън, към този стабилен, здрав обелиск от бял мрамор. — Направиха го по начин, който според тях ще ни предостави изход. Можем да съобщим, че са се сблъскали или нещо подобно…

— Наистина ли очакват, че просто ще се примирим с жертвите и…

— Те ни дадоха избор. Може би не го очакват, ала възможността съществува. — Райън помълча около тридесет секунди. — Не. Не биха могли да ни преценяват толкова погрешно.

— Продължавай да мислиш на глас — нареди му Дърлинг.

— Орязахме флота си прекалено много…

— Не желая да чувам това сега — бе последвалият малко остър отговор.

Райън кимна и вдигна ръка.

— Зная, прекалено късно е да се тюхкаме защо или как. Важното обаче е, че те също го знаят. Всеки е наясно какво имаме и какво не, и с нужните знания и подготовка може да заключи на какво сме способни. Сетне построява операциите си въз основа на комбинация от нещата, на които е способен, и тези, които ние можем.

— Звучи логично. Добре, продължавай.

— С кончината на руската заплаха подводните части са практически извън строя. Причината е, че една подводница всъщност я бива само за две неща. Тактически погледнато, подводниците са добри в потопяването на други себеподобни. Но от стратегическа гледна точка подводниците са ограничени. Те не могат да контролират морето по същия начин, както корабите. Не могат да демонстрират мощ. Не могат да прекарват войска или стоки от едно място на друго, а именно това означава контрол над морето. — Джак щракна с пръсти. — Те обаче могат да отцепят другите от океана, а Япония е островна държава. Значи се страхуват от морска изолация. — „Или пък — добави той мислено — може просто да са направили онова, което могат. Осакатили са самолетоносачите, защото би им било трудно да сторят нещо повече. Или не? По дяволите, още е твърде объркано!“

— Тогава бихме могли да ги затиснем с подводници, така ли? — попита Дърлинг.

— Може би. Правили сме го веднъж. Останали са ни обаче само няколко и така задачата им да се справят с тях става много по-лесна. Ала последният им коз, осуетяващ такъв ход от наша страна, е ядреният им капацитет. Парират една стратегическа заплаха за тях със стратегическа заплаха за нас: фактор, който не съществуваше през 1941. Нещо се губи, сър. — Райън поклати глава, като все още се взираше в паметника през плътните блиндирани прозорци. — Има нещо голямо, което ние не знаем.

— Онова „защо“?

— Възможно е. Най-напред трябва да се запитаме какво. Какво искат? Каква е крайната им цел?

— А не защо го правят, така ли?

Райън се обърна и посрещна погледа на президента.

— Сър, решението за започване на война почти никога не е рационално. Първата световна война: започната от някакъв глупак, убил друг глупак. Събитията са умело манипулирани от Леополд някой си, или „Полди“, както го наричали, австрийския външен министър. Опитен манипулатор, но не включва като фактор простия факт, че на страната му й липсва мощ да постигне онова, което той иска. Германия и Австро-Унгария започват войната. И двете загубват. Втората световна война: Япония и Германия нападат целия свят, без изобщо да им хрумне, че останалата част от света може да е по-силна. Последното важи особено за Япония. В действителност те никога не са имали план как да ни победят. Помислете малко над това. Гражданската война: започната е от Юга. Югът губи. Френско-пруската война: започва я Франция. Франция губи. Началото на почти всяка война от индустриалната революция насам слага страната, която накрая губи. Q.E.D[1]: влизането във война не е рационален ход. Следователно скритият зад него замисъл, онова „защо“, не е непременно важно, понеже той в основата си е погрешен.

— Никога не съм се замислял за това, Джак.

Райън вдигна рамене.

— Някои неща са прекалено очевидни, както каза Бъз Фидлър малко по-рано днес.

— Но ако въпросното „защо“ не е от значение, то същото се отнася и за онова „какво“, нали?

— Напротив, защото, ако можеш да съзреш целта, ако разгадаеш какво искат, тогава можеш да ги лишиш от него. Ето как започваш да побеждаваш врага. И, знаете ли, противникът така се вглъбява в желанието си, така се вманиачава в значимостта му, че започва да забравя, че някой друг би могъл да се опита да му попречи да го осъществи.

— Нещо като престъпник, замислящ удар на магазин за алкохол? — попита Дърлинг, едновременно развеселен и впечатлен от лекцията на Райън.

— Войната е най-радикалното престъпление, въоръжен грабеж в голям мащаб. И винаги е свързана с алчност. Винаги става дума за нация, желаеща нещо, което друга нация притежава. Тази нация може да се победи, когато откриеш какво иска и й го откажеш. Семето на поражението й обикновено се крие сред семената на желанието й.

— Ами Япония през Втората световна?

— Искали са истинска империя. Общо взето, са искали точно това, което британците са имали. Само дето са закъснели с век-два. Те никога не са планирали да ни сразят, а само да… — Той внезапно млъкна. Една идея започваше да се оформя. — А просто да постигнат целите си и да ни принудят да ги приемем. Господи! — прошепна Райън. — Това е! Старата песен на нов глас. Същата методика. Дали целта е същата? — запита се той гласно.

„Решението е тук — каза си съветникът по националната сигурност. — Всичко е тук. Ако можеш да го откриеш. Ако успееш да го разкриеш докрай.“

— Ние обаче си имаме своя първостепенна цел — подчерта президентът.

— Зная.

Джордж Уинстън смяташе, че като ветеран пожарникар трябваше да откликне на камбаната. Докато жена му и децата все още бяха в Колорадо, сега той летеше над Охайо, седнал отзад в личния си самолет „Гълфстрийм“ и загледан в светлините на града долу, оформящи нещо като краб. Вероятно беше Синсинати, макар да не попита пилотите за маршрута до Нюарк.

Мотивите му бяха донякъде лични. Собственото му състояние пострада лошо от събитията миналия петък и олекна със стотици милиони. Естеството на случая и начинът, по който парите му бяха разпръснати из множество институции, гарантираха жестока загуба, тъй като той бе уязвим при всяко вариране на програмираната търговска система. Ала въпросът не беше в парите. „Добре де, загубих двеста милиона — каза си той. — Имам още много там, където бяха и тези.“ Проблемът бе в щетите, нанесени на цялата система и преди всичко на „Колумб груп“. Неговата рожба беше понесла страшен удар и подобно на баща, връщащ се при омъжената си дъщеря във време на криза, той знаеше, че тя винаги щеше да си остане негова. „Трябваше да съм там — обвиняваше се Уинстън. — Можех да го забележа и да го предотвратя. Поне бих могъл да предпазя вложителите си.“ Цялостните последици не се изчерпваха с това, ала положението беше толкова лошо, че умът едва го побираше. Той трябваше да направи нещо, трябваше да предложи услугите и съветите си на експерт. Тези инвеститори все още бяха неговите хора.

Пътуването до Нюарк мина леко. Самолетът кацна гладко и се отправи към неспециализирания терминал, където го чакаше кола и един от бившите му старши служители. Той не носеше вратовръзка, което бе необичайно за възпитаника на колежа „Уортън“.

Марк Грант не беше мигнал петдесет часа и използваше колата за опора, защото сякаш земята под краката му се движеше под акомпанимента на туптящото главоболие, което най-добре можеше да се измери по скалата на Рихтер. Въпреки всичко той се радваше, че е тук. Ако някой можеше да проумее тази каша, то това бе бившият му шеф. Щом частният самолет спря, той се приближи и застана в основата на стълбата.

— Много ли е зле? — беше първото нещо, което Джордж Уинстън каза. Отношенията между двамата мъже бяха сърдечни, ала бизнесът стоеше на първо място.

— Още не знаем — отвърна Грант и го поведе към колата.

— Не знаете ли?

Наложи се обяснението да почака, докато не се качиха. Грант му подаде заглавната рубрика на „Таймс“ без коментар.

— Това вярно ли е?

Следващото разкритие на Грант бе, че управителят, оставен от Райзо Ямата, е изчезнал.

— Отлетя за Япония в петък през нощта. Уж за да убеди Ямата-сан да дойде в Ню Йорк и да помогне за стабилизиране на положението. Или може би е искал да се разпори пред шефа си. Мамка му, кой да ти каже?

— Тогава кой, по дяволите, ръководи всичко, Марк?

— Никой — отговори Грант. — Точно както навсякъде сега.

— По дяволите, Марк, някой би трябвало да дава заповедите!

— Нямаме никакви указания. Обаждах се на този тип. Няма го в службата… О, оставих съобщения, опитах да го намеря в дома му, в дома на Ямата, във всички скапани домове и учреждения. Резултатът е нулев, Джордж. Всички са се покрили. По дяволите, за мен онзи кретен все едно е скочил с главата надолу от най-високата сграда в града.

— Добре, трябва ми кабинет и всичката информация, която имате — рече Уинстън.

— Каква информация?! — запита Грант. — Нямаме нищичко. Цялата система се разпадна, забрави ли?

— Имате записи на нашите сделки, нали?

— Хм, да, имам записите… Тоест копие от тях — поправи се Грант. — ФБР взе оригиналните.

Подобаващо за специалист с голям талант, първата любов на Марк Грант винаги е била математиката. Дай му подходящите инструкции, и той можеше да се справи с пазара като професионален картоиграч с ново тесте карти. Както при повечето хора от Уолстрийт обаче, някой друг трябваше да му каже каква е задачата. Е, всеки човек си имаше предел на възможностите, а в положителната графа можеше да се запише, че Грант бе умен, честен и си знаеше предела. Знаеше кога да помоли за помощ. Последното качество го нареждаше сред най-добрите три-четири процента от населението.

„Значи трябва да е отишъл при Ямата и неговия човек за напътствия…“

— Когато ставаше всичко това, какви указания имахте?

— Указания ли? — Грант потри необръснатото си лице и поклати глава. — Дявол да го вземе, скъсахме си задниците да изпреварим кризата. Ако Депозитното контролно дружество си оправи бакиите, задникът ни ще е почти незасегнат. Заложих мащабно на „Дженеръл мотърс“, направих истински удар с акциите за злато и…

— Нямах това предвид.

— Той ни нареди да действаме. Слава богу, изкара ни от банковите книжа адски бързо. Проклет да съм, ако не е забелязал бурята първи. Имахме доста добри позиции, преди всичко да пропадне. Ако не бяха всичките панически обаждания… Нали разбираш… Божичко, Джордж, това най-после се случи. Линията, започваща с хиляда и осемстотин, прегря. Исусе Христе, само ако хората бяха запазили самообладание! — Последва въздишка. — Ама не, а сега и тази издънка на ДКД… Джордж, направо не зная как ще отворим утре. Ако това е вярно, ако те не могат да възстановят картината до утре сутринта… Не зная, лоша работа. Просто не зная — повтори Грант, когато влязоха в тунела „Линкълн“.

„Цялата история на Уолстрийт в един изтъркан параграф“ — каза си Уинстън, втренчил се в лъскавите плочки, изграждащи вътрешността на тунела. Всъщност точно като в тунел. Виждаш напред и назад, обаче не можеш да видиш нищо отстрани. Не можеш да преодолееш ограничената перспектива.

А трябваше.

— Марк, аз все още съм директор на компанията.

— Е, и?

— Ти също — изтъкна Уинстън.

— Зная, но…

— Двамата можем да свикаме управителен съвет. Започвай с обажданията — нареди Джордж Уинстън. — Веднага щом излезем от тази проклета дупка в земята.

— За кога? — попита Грант.

— За сега, дявол го взел! — изруга Уинстън. — За онези, които са извън града, ще изпратя личния си самолет.

— Повечето са в службата. — От петък следобед насам това бе единствената добра новина за Джордж, който кимна на бившия си служител да продължи: — Подозирам, че всички други са затворили.

В това време те се измъкнаха от тунела. Уинстън измъкна клетъчния телефон от калъфа си и му го подаде.

— Започвай да звъниш. — Чудеше се дали Грант знае какво се готвеше да поиска на съвещанието. Вероятно не. Макар да го биваше в тунелите, той така и не надскочи границите си.

„Защо изобщо напуснах, по дяволите?“ — запита се Уинстън. Просто не беше сигурно да оставиш американската икономика в ръцете на хора, които не знаят как тя функционира.

— Е, получи се — отбеляза адмирал Дъбро. Скоростта на флотилията намаля на двадесет възла. Сега се намираха на триста и двадесет километра право на изток от нос Дондра. Нуждаеха се от повече водно пространство, но и това постижение бе успех. Двата самолетоносача се раздалечиха, като съответните им ескадри се разделиха и образуваха защитни обръчи около „Ейбрахам Линкълн“ и „Дуайт Д. Айзенхауер“. След още час корабите щяха да бъдат извън полезрението, което беше добре, ала скоростният преход изпразни цистерните, а това бе много лошо. Задвижваните с ядрена енергия самолетоносачи по ирония на съдбата бяха също един вид танкери. Те караха в цистерни тонове гориво за движещите се с конвенционални двигатели ескортиращи кораби и можеха да ги презареждат при нужда. Скоро щеше да възникне такава. Петролоносачите на флотилията „Юкон“ и „Рапаханок“ бяха на път за насам от Сан Диего с осемдесет хиляди тона рафинирано гориво, обаче тази игра се изтъркваше бързо. Вероятността за стълкновение принуждаваше Дъбро да поддържа цистерните на всичките си кораби пълни догоре. Стълкновението означаваше потенциална битка, а битката винаги изискваше бързина, за да влезеш в опасната зона и също така да се Измъкнеш от нея светкавично.

— Има ли вече новини от Вашингтон? — попита той.

Капитан Харисън поклати глава.

— Не, сър.

— Добре — каза командирът на бойната група с плашещо спокойствие. Сетне се отправи към свързочния център. Временно бе разрешил голям оперативен проблем и сега идваше време да се развика на някого.

[1] Quod erat demonstrandum (лат.) — което беше доказано. — Б.пр. ↑

27.

НАТРУПВАНЕ

Изоставаха във всяко отношение и с максимална скорост, а най-вече се въртяха в кръг и удивително бързо се забатачваха. Като град, свикнал и същевременно отдаден на предотвратяването на пробойни, Вашингтон и армията му от длъжностни лица бяха твърде заети с четирите едновременни кризи, за да се захванат ефективно с която и да е от тях. Нямаше нищо необичайно — факт, който би бил потискащ за отговарящите за положението хора, ако, разбира се, те имаха време за такова отклонение. Според Райън единственото хубаво нещо беше, че най-голямата новина не се бе разчула. Все още.

— Скот, кои са най-добрите ти специалисти по японските въпроси?

Адлер също продължаваше да е пушач или си бе купил пакет цигари на идване от Държавния департамент. Райън трябваше да упражни всичкия си отслабващ самоконтрол, за да не си поиска една, но не можеше и да каже на госта си да не пали цигара. На всички им се налагаше да се справят със стреса по свои си начини. Фактът, че начинът на Райън някога беше същият като на Адлер, представляваше просто поредната неприятност в един уикенд, който отиде по дяволите по-бързо, отколкото смяташе, че е възможно.

— Мога да съставя работен екип. Кой ръководи операцията?

— Аз — отговори Райън.

— А какво ще каже Брет?

— Просто „да, сър“, след като президентът го уведоми — рече Джак, който беше прекалено уморен за учтивости.

— Хванали са ни за топките, Джак.

— Колко са потенциалните заложници? — попита Райън. Не ставаше дума само за останалите там военни. Сигурно имаше хиляди туристи, бизнесмени, репортери, студенти…

— Няма как да разберем, Джак. Няма начин — призна Адлер. — Добрата новина е, че няма никакви признаци за враждебно отношение. Сега не е като през 1941, поне според мен.

— Ако започне нещо такова… — Повечето американци бяха забравили начина, по който се отнасяха към чуждите пленници. Райън не бе от тях. — Тогава и ние ще започнем да откачаме. Би трябвало да го знаят.

— Познават ни много по-добре отпреди. Имали сме толкова много взаимодействия. Освен това при нас също има хиляди техни хора.

— Не забравяй, Скот, че културата им е коренно различна от нашата. Имат различна религия. Възгледът им за мястото на човека в природата е различен. Стойността, която дават на човешкия живот, също е различна — констатира мрачно съветникът по националната сигурност.

— Сега не е моментът за расизъм, Джак — подхвърли на място Адлер.

— Всичко това са факти. Не съм казал, че са по-низши от нас. Казах, че няма да направим грешката да приемем, че техните мотиви са същите като нашите… Разбираш ли?

— Така става, струва ми се — отстъпи заместник държавният секретар.

— Затова за съвети ми трябват хора, които наистина разбират културата им. Искам хора, които мислят като тях. — Номерът беше как да им намери място, но на долния етаж имаше кабинети, чиито обитатели можеха да се изнесат, макар и с викове и писъци колко важни са протоколът и политическите кампании.

— Мога да намеря няколко — обеща Адлер.

— Какви са новините от посолствата?

— Никой нищо не знае. Има обаче интересно развитие на нещата в Корея.

— А по-точно?

— Военното ни аташе в Сеул се е срещнал с някои приятели, за да предложи привеждането на някои бази в бойна готовност. Те отказали. Това е първият случай, в който корейците ни казват „не“. Сигурно правителството им все още се опитва да проумее обстановката.

— Така или иначе е прекалено рано за този ход.

— Ще предприемем ли изобщо нещо?

Райън поклати глава.

— Още не знам. — После телефонът иззвъня.

— Националният военен команден център на СТЛ, доктор Райън.

— Райън слуша — каза Джак, като вдигна слушалката. — Да, свържете го. По дяволите! — промълви той толкова тихо, че Адлер едва го чу. — Адмирале, ще ви се обадя пак малко по-късно.

— Сега пък какво?

— Индийците — поясни Райън.

— Приканвам събралите се към ред — рече Марк Грант и почука по масата с писалката си. Празните места бяха само с две по-малко от заетите, ала това правеше кворум. — Джордж, имаш думата.

Израженията на всички лица обезпокоиха Джордж Уинстън. От една страна, мъжете и жените, определящи политиката на „Колумб груп“, бяха изтощени физически. От друга, бяха изпаднали в паника. Ала третият фактор му причини най-много болка: безграничната надежда, която възлагаха на присъствието му, сякаш той бе Исус, дошъл да разчисти храма. Не би трябвало да е така. Нито един човек не би могъл да има такава сила. Американската икономика беше необятна. Прекалено много хора зависеха от нея. И най-вече: бе твърде сложна, за да може един или дори двадесет човека да я разберат напълно. Такъв беше проблемът с моделите, от които всички зависят. Рано или късно се стигаше до момента, когато започваха опити да се измери, прецени и сложи в ред нещо, което просто го имаше. То съществуваше. Действаше. Функционираше. Хората имаха нужда от него, но в действителност никой не знаеше на какъв принцип работи. Илюзията на марксистите, че те все пак знаят, е била основната им грешка. Руснаците три поколения наред се мъчеха да заповядват на икономиката как да действа, вместо да я оставят да функционира сама, и накрая се превърнаха на просяци в най-богатата държава на света. Тук не бе много по-различно. Вместо да я контролират, те се опитваха да живеят на неин гръб, ала и в двата случая трябваше да съществува илюзията, че я разбираш. А никой не я разбираше освен в най-широкия смисъл на думата.

На най-простото равнище всичко се свеждаше до нужди и време. Хората имат потребности. Храна и подслон са първите две. Затова други хора отглеждат храната и строят къщи. И двете неща изискват време и тъй като времето е най-ценната стока, позната на човека, то трябва да бъде възнаградено. Вземете за пример една кола — хората се нуждаят и от транспорт. Когато си купиш кола, плащаш на хората за времето, загубено за сглобяване, за времето, нужно за произвеждане на всичките части, и най-сетне плащаш на миньорите за времето, изразходвано за изкопаване на желязната и алуминиевата руда от земята. Дотук е съвсем просто. Сложното започва с всичките потенциални възможности. Човек може да кара повече от една марка кола. Всеки доставчик на продукти включва в цената различните възможности да получава онова, което му трябва, от различни източници, и тъй като времето е пари, човекът, използващ най-ефикасно времето си, получава допълнително възнаграждение. Това се нарича конкуренция и представлява безкрайно надпреварване на всеки срещу всеки. По принцип всяко предприятие и в известен смисъл всеки един човек в американската икономика се конкурира с всички останали. Всеки е работник и същевременно всеки е потребител. Всеки допринася с нещо, което другите използват. Всички избират продукти и услуги от необятното меню, предлагано от икономиката. Такава е основната идея.

Истинското усложнение идва от всичките възможни взаимодействия. Кой какво купува и от кого? Кой става по-продуктивен, тоест кой по-добре се възползва от времето си, с което облагодетелства както потребителите, така и себе си? Когато всички участват в играта, сякаш имаме огромна тълпа и всички говорят едновременно с останалите. Просто не можеш да следиш всичките разговори.

Въпреки всичко Уолстрийт поддържаше илюзията, че може, че компютърните й модели са в състояние да предвиждат ежедневно какво ще се случи в общи линии. Това не бе възможно. Можеше да анализираш отделни компании, да имаш представа къде постъпват правилно и къде не. До известна степен чрез един или няколко такива анализа можеш да различиш тенденциите и да извлечеш полза от тях. Използването на компютри и модели обаче отиде твърде далеч и чрез дедуктивни техники се отдалечаваше все повече и повече от взетата за основа реалност, а фактът, че горе-долу номерът минаваше години наред, само засили илюзията. Крахът преди три дни разби илюзията и сега те нямаха нищо, за което да се хванат. „Нищо освен мен“ — поправи се Джордж Уинстън, докато разгадаваше израженията им.

Бившият президент на „Колумб груп“ знаеше границите си. Осъзнаваше до каква степен разбира системата и знаеше приблизително къде свършват познанията му. Ясно му беше, че никой не можеше да задвижи целия механизъм и тази насока на мислите го накара да стигне почти толкова далеч, колкото му беше нужно в тази мрачна нощ в Ню Йорк.

— Тук, изглежда, няма водач. Какво ще стане утре? — попита той и всички „научни гении“ отвърнаха очи от неговите и забиха погледи в масата, а някои от тях се спогледаха с хората, седнали случайно срещу тях. Само преди три дни някой би се обадил и би изказал мнение с повече или по-малко увереност. Ала не и сега, понеже никой не знаеше отговора. Никой нямаше ни най-малка представа. И така, никой не проговори. — Имате си президент. Посъветва ли ви нещо той? — попита тогава Уинстън.

Всички поклатиха глави. Разбира се, както Уинстън очакваше, човекът, който зададе въпроса, беше Марк Грант:

— Дами и господа, съветът на директорите е този, който избира президента и генералния ни директор, не е ли така? Сега ни трябва водач.

— Джордж — обади се друг мъж, — пак ли си с нас?

— Ако не съм, то духът ми прави най-идиотското пътешествие, което сте виждали. — Шегата не бе кой знае каква, но предизвика усмивки и даде началото на малко ентусиазъм.

— В такъв случай предлагам да обявим поста на президента и генералния директор за свободен.

— Подкрепям го.

— Поставено е предложение — рече Марк Грант някак по-енергично. — Гласове „за“?

Последва хор от утвърдителни отговори.

— Против?

Тишина.

— Предложението се приема. Президентското място на „Колумб груп“ сега е свободно. Има ли друго предложение от съвета?

— Предлагам кандидатурата на Джордж Уинстън за наш генерален директор и президент — обади се някой друг.

— Подкрепям го.

— За? — попита Грант. Това гласуване се различаваше от предното само по нарасналия ентусиазъм.

— Добре дошъл пак, Джордж.

Последваха вяли и откъслечни аплодисменти.

— Добре. — Уинстън стана. Отговорността отново бе негова. Следващите му думи бяха неуместни: — Някой трябва да уведоми Ямата. — Той закрачи из стаята. — Така, първо: искам да видя всичко, което имаме за сделките в петък. Преди да започнем да се чудим как да оправим бакиите, трябва да разберем как се е стигнало до тях. Седмицата ще ни се види дълга, приятели, ала отговаряме за хора, които се налага да предпазим.

Съзнаваше, че първата задача ще е изключително трудна. Уинстън не знаеше дали някой може да оправи нещата, обаче трябваше да проучат какво се беше объркало така. Чувстваше, че е надушил нещо. Завладяваше го онази краста, свързана с почти достатъчната информация, за да се захване с нещо определено. Отчасти го водеше инстинкт — нещо, от което той зависеше и в което същевременно не вярваше, докато можеше да си начеше крастата с обосновани факти. Имаше обаче и нещо друго и не можеше да каже какво е. Затова пък знаеше, че трябва да разбере.

Даже добрите новини можеха да са зловещи. Генерал Арима отнемаше доста от телевизионното време и се справяше добре. Последната новина беше, че на всеки гражданин, желаещ да напусне Сайпан, ще му бъде отпуснат безплатен самолетен билет до Токио, откъдето по-късно ще вземе полет за САЩ. В общи линии думите му означаваха, че нищо съществено не се е променило.

— Друг път — изръмжа Пийт Бъроус срещу усмихнатото лице в кинескопа.

— Знаеш ли, просто не го вярвам — каза Ореза, събудил се след пет часа сън.

— Аз му вярвам. Погледни онова хълмче на югоизток оттук.

Португалеца потри гъстата си брада и погледна натам. На върха на един хълм на километър от тях, наскоро оголен за поредния хотел (плажните парцели на острова се бяха свършили), около осемдесет човека монтираха установка за ракети „Пейтриът“. Радарните табла вече бяха издигнати, а докато той наблюдаваше, първият от четирите сандъка бе избутан на място.

— Е, какво ще предприемем по въпроса? — попита инженерът.

— Хей, аз само управлявам кораби, забрави ли?

— Бил си униформен, нали?

— Брегова охрана — рече Ореза. — Никога не съм убивал човек. А колкото до това чудо… — Той посочи ракетната площадка. — По дяволите, вероятно знаеш за него повече от мен.

— Произвеждат ги в Масачузетс. В Рейтиън, струва ми се. Компанията ми прави някои от чиповете. — И знанията на Бъроус се простираха дотук. — Възнамеряват да останат, а?

— Така е. — Ореза взе бинокъла си и пак се загледа през прозорците. Можеше да види шест кръстопътя. Всичките се охраняваха от по десетина човека (тоест отделение, този термин поне знаеше) и комбинация от тойоти и други марки джипове. Въпреки че мнозина имаха кобури на коланите си, сега не се виждаха никакви тежки оръжия, сякаш не искаха да приличат на някоя южноамериканска хунта от старата епоха. На всяко превозно средство, минаващо оттам (те не спряха никого, докато той гледаше), войниците махваха дружелюбно. „Реклама — помисли си Ореза. — Хубава реклама.“

— Направо хипарски хуманизъм! — отбеляза лейтенантът. А той не би бил възможен, ако не бяха дяволски самоуверени. Даже ракетният екип на съседния хълм. Те не действаха трескаво. Изпълняваха задачите си дисциплинирано и професионално и в това нямаше нищо лошо, ала ако очакваш скоро да използваш машинките, мърдаш по-живо. Имаше разлика между операция в мирно и операция във военно време, колкото и да си повтаряш, че ученията би трябвало да премахнат тази разлика. Той пак насочи вниманието към най-близките кръстовища. Постовете там не бяха ни най-малко напрегнати. Изглеждаха и действаха като войници, но главите им не се въртяха да оглеждат наоколо, както би трябвало да е на неприятелска територия.

Това би могло да е хубаво. Никакви масови арести и безчинства — обичайните помощни средства при нашествия. Никакво явно демонстриране на сила с изключение на самото им присъствие. Ореза си каза, че почти не се усещаше присъствието им, само дето наистина бяха тук. И възнамеряваха да останат. Смятаха също, че никой няма да се възпротиви. А нямаше съмнение, че той не беше в състояние да промени плана им по никакъв начин.

— Добре, ето ги първите спътникови снимки — каза Джексън. — Нямахме много време да ги анализираме, но…

— Но ще го направим — довърши изречението му Райън. — Не забравяй, че съм упълномощен служител на Националното разузнаване. Мога да се справя с необработени материали.

— Аз имам ли достъп до такива секретни данни? — попита Адлер.

— Вече имаш. — Райън запали лампата на бюрото си, а Роби нагласи комбинацията на куфарчето си за книжа. — Кога минава отново над Япония?

— Горе-долу сега, обаче има облаци над повечето острови.

— Да не търсим ядрени оръжия? — поинтересува се Адлер.

Отговорът дойде от адмирал Джексън:

— Можете да си заложите задника, сър. — Той извади първата фотография на Сайпан. На кея имаше два ферибота за коли. Съседният паркинг бе обсипан с методично подредени военни превозни средства, повечето камиони.

— Предположения? — попита Райън.

— Усилена дивизия. — Писалката му докосна един грозд от точки. — Това е установка за „Пейтриът“. Тилова артилерия. Това прилича на голям радар за въздушна отбрана, разглобен за транспортиране. На това островче има триста шестдесет и пет метров хълм. Ще се вижда надалеч, а и видимият хоризонт оттам е на цели осемдесет километра. — Появи се друга снимка. — Летищата. Това са пет изтребителя F-15. Вижте тук, уловихме във въздуха два от кацащите им F-3.

— F-3 ли? — попита Адлер.

— Производствената версия на самолетите FS-X — поясни Джексън. — Сравнително добри възможности, но всъщност са преработени изтребители F-16. „Ийгъл“ е за въздушна отбрана. Това пале е хубав щурмови самолет.

— Трябва да изчакаме още снимки — заяви Райън, като тонът му изведнъж стана сериозен. Сега нещата някак си бяха реални. Истински реални, както обичаше да казва, даже метафизически. Вече не бяха плод на анализи или устни доклади. Сега разполагаше със заснето доказателство. Родината му несъмнено беше във война.

Джексън кимна.

— Най-вече ни трябват професионалисти, които да проучат тези спътникови снимки, ала спътникът ще снима там четири пъти дневно, щом времето позволява, и ще се наложи да изследваме всеки квадратен сантиметър от тази скала, както и от Тиниан, Рота, Гуам и всички други островчета.

— Господи, Роби, можем ли да го направим? — попита Джак. Въпросът, макар и без никакъв умисъл, загатваше за неща, които дори той още не можеше да схване.

Адмирал Джексън бавно вдигна очи от спътниковите снимки и гласът му изведнъж престана да е гневен, след като професионалният му опит на военноморски офицер се обади.

— Още не зная. — Той направи пауза, сетне постави свой въпрос: — А ще опитаме ли?

— Аз също не зная — отвърна съветникът по националната сигурност. — Роби?

— Да, Джак?

— Преди да решим дали ще опитаме, трябва да знаем дали ще можем.

Адмирал Джексън кимна.

— Тъй вярно.

Стоя буден през по-голямата част от нощта и слуша хъркането на партньора си. „Какви магии прави този човек?“ — запита се безсилно Чавес. Как, по дяволите, можеше да спи? Отвън слънцето грееше, неизбежният шум на Токио сутрин проникваше гръмко през прозорци и стени и все пак Джон спеше. „Е — помисли си Динг, — той е възрастен и може би има нужда от почивка.“ Сетне се случи най-изумителното нещо за целия им престой в тази страна. Телефонът иззвъня. Звъненето накара Джон широко да отвори очи, обаче Чавес докопа телефона първи.

— Товарищи — каза някакъв глас. — От толкова време да сте в страната и да не ми се обадите?

— Кой се обажда? — попита Динг. Колкото и усърдно да бе изучавал руския, като го чу сега по телефона, и то тук, езикът му заприлича на марсиански. Трудно му беше да накара гласа си да звучи сънено. След секунда му стана трудно и да задържи очите си в очните кухини.

Весел смях, който би трябвало да е искрен, отекна в телефонната линия.

— Евгений Павлович, кой друг? Изстържи четината от лицето си и ела с мен да закусваш. Долу съм.

Доминго Чавес Почувства как сърцето му спира. Не прескочи просто веднъж — би се заклел, че то не работеше, докато сам не пожела сърцето му да затупти отново, а когато това стана, пулсът му стана бесен.

— Дай ни няколко минути.

— Иван Сергеевич пак е препил, а? — попита гласът и отново се разсмя. — Кажи му, че вече е прекалено стар за тези глупости. Чудесно, ще си взема чай и ще чакам.

През цялото време Кларк бе впил очи в неговите или поне през първите няколко секунди. Сетне започнаха да претърсват стаята за опасностите, които би трябвало да крие — толкова бледо стана лицето на партньора му. Знаеше, че Доминго не се плаши лесно, ала каквото и да беше чул по телефона, то почти го бе хвърлило в паника.

Добре. Джон стана и включи телевизора. Ако пред стаята ги чакаше опасност, вече беше твърде късно. Прозорецът не позволяваше да се избяга. Коридорът отвън можеше спокойно да е препълнен с въоръжени полицаи, затова по вече установената процедура първо се запъти към банята. Погледна се в огледалото, докато водата в тоалетната течеше. Преди ръчката да се изправи в изходно положение, Чавес се появи.

— Онзи по телефона ме нарече „Евгений“. Каза, че ни чака долу.

— Как ти се стори? — попита Кларк.

— Като руснак. Правилен акцент, правилен синтаксис — Тоалетната спря да шуми и не можеха да продължат разговора за известно време.

„Мамка му!“ — помисли си Кларк и се взря в огледалото за отговор, но намери само две много объркани лица. Е, добре. Разузнавачът започна да се мие и да обмисля възможностите. „Мисли!“ Ако беше японската полиция, дали биха си правили труда да… Не. Вероятността бе малка. Всички смятаха шпионите не само за отвратителни, но и за опасни — любопитно наследство от филмите с Джеймс Бонд. Вероятността разузнавачи да започнат престрелка беше толкова голяма, колкото да им пораснат криле и да полетят. Най-важните им физически умения бяха бягането и криенето, обаче, изглежда, никой не можеше да го проумее и ако местните ченгета бяха по дирите им, то… то би се събудил от опрян до лицето му пистолет. А не стана така, нали? „Добре.“ Нямаше непосредствена опасност. Може би.

Чавес наблюдаваше с голямо удивление как Кларк бавно си умива ръцете и лицето, обръсва се грижливо и си измива зъбите, преди да напусне банята. Когато свърши, той дори се усмихна, понеже това изражение вървеше с възприетия тон:

— Евгений Павлович, трябва да се покажем културни пред приятеля ни, нали? Не сме се виждали от месеци. — След пет минути те се озоваха в коридора.

Актьорските умения са не по-малко важни за разузнавачите, отколкото за работещите в истински театър, понеже както на сцената, така и в шпионския бизнес рядко се дава възможност за дубли. Майор Борис Илич Шеренко беше заместник-резидент на токийския клон на Руската служба за външно разузнаване, събуден преди четири часа от привидно безобидно обаждане от посолството. Под прикритието на културно аташе той напоследък бе зает да урежда последните подробности по турнето в Япония на балета от Санкт Петербург. С петнадесетгодишен стаж като агент на Първо главно (или външно) управление на КГБ, сега той изпълняваше същата функция за новата си и по-малка агенция. Шеренко си помисли, че даже сега работата му е по-важна. Тъй като нацията му вече имаше далеч по-малки възможности да се справя с външните заплахи, тя повече отвсякога се нуждаеше от добро разузнаване. Вероятно тази беше причината за това безумие. Или пък онези в Москва напълно се бяха побъркали. Нямаше как да разбере. Поне чаят бе хубав.

В посолството го очакваше закодирано съобщение от централата в Москва (процедурата не беше се променила) с имена и подробни описания. Чрез тях успя да ги разпознае лесно. По-лесно, отколкото да Проумее получените инструкции.

— Ваня! — Шеренко почти изприпка и сграбчи ръката на по-възрастния мъж за сърдечно ръкостискане, ала забрави целувката, с която руснаците са известни. Направи го отчасти, за да не засегне прекалената японска чувствителност, и отчасти от опасения, че американецът може да го удари, колкото и нетемпераментна да бе нацията му. Безумие или не, моментът заслужаваше да му се насладиш. Ситуацията, в която можеше да натрие на публично място носовете на двама старши служители на ЦРУ, не беше лишена от хумор. — Толкова време мина!

Шеренко забеляза, че по-младият прави всичко възможно да прикрие чувствата си, но нямаше особен успех. КГБ не знаеше нищо за него. Неговата агенция обаче познаваше лицето Джон Кларк. Разполагаха само с име и повърхностно описание, което би могло да се отнася за бял мъж от всякаква националност. Между сто осемдесет и пет и сто и деветдесет сантиметра. Деветдесет кила. Тъмна коса. В добра форма. Към това Шеренко можеше да добави сини очи и силна ръка. Здрави нерви. „Изключително здрави нерви“ — поправи се майорът.

— Наистина, отдавна беше. Как е семейството, приятелю?

„На всичко отгоре отличен руски“ — помисли си Шеренко, след като долови петербургския акцент. Докато съставяше списък на физическите характеристики на американеца, той видя, че двата чифта очи — едните сини, другите черни — запаметяват неговите.

— На Наталия й липсваш. Елате! Гладен съм! Да закусим! — Той ги поведе към ъгловото си сепаре.

„КЛАРК, ДЖОН“ — гласеше заглавието на оскъдното досие в Москва. Едно толкова безлично име, че други фалшиви имена бяха неизвестни и вероятно никога не бяха му поставяни. Оперативен работник, полувоенен, заподозрян в изпълняването на специални, тайни функции. Повече от две (2) разузнавателни звезди за смелост и (или) вещина в опасни операции. За кратко работил като служител по сигурността, в който период никой не си направил труда да му направи снимки. „Типично“ — помисли си Шеренко. Сега, докато се взираше в него през масата, той виждаше един спокоен мъж, отпуснал се пред своя стар приятел, когото е срещнал за пръв път преди около две минути. Е, винаги е знаел, че ЦРУ има в редиците си добри агенти.

— Тук можем да говорим — добави Шеренко по-тихо, все така на руски.

— Толкова ли е…

— Борис Илич Шеренко, майор, Заместник-резидент — представи се той най-сетне. След това кимна поотделно на гостите си. — Вие сте Джон Кларк… и Доминго Чавес.

— И се намираме в проклетата „Зона на здрача“ — измърмори Динг.

— „Сливовите цветове разцъфват и леките жени в бордея с нови шалове цъфват.“ Не е точно Пушкин, нали? Дори не прилича на Пастернак. Дребни арогантни варвари. — Беше в Япония от три години, Пристигна с очаквания да завари приятно и интересно място за бизнес. Започна да не харесва много страни на японската култура и най-вече общоприетото превъзходство на местните спрямо всичко друго в света, което особено много обиждаше един руснак, изпитващ съвсем същите чувства.

— Бихте ли ни казали за какво е всичко това, другарю майор? — попита Кларк.

Сега Шеренко заговори спокойно. Забавната страна на срещата им вече бе история за всички, макар американците изобщо да не я оцениха.

— Вашата Мери Патриша Фоли се свързала с нашия Сергей Николаевич Головко и помолила за съдействие. Зная, че имате още един служител в Токио, ала не и името му. Имам също така инструкции да ви съобщя, другарю „Клерк“, че жена ви и дъщерите ви са добре. По-малката отново е в списъка на отличниците в университета си и има добри шансове да я приемат в медицински колеж. Ако искате още доказателства за искреността ми, страхувам се, че не мога да ви помогна. — Майорът забеляза как по лицето на по-младия мъж пробягва нотка на доволство и се запита за какво е всичко това.

„Е, така нещата се уреждат — помисли си Джон. — Почти.“

— Е, Борис, със сигурност знаете как да привлечете вниманието на човек. А сега може би вече можете да ни кажете какво, по дяволите, става.

— Ние също не го очаквахме — започна Шеренко и засегна всички кулминационни моменти. Оказа се, че информацията му е донякъде по-добра от данните, които Кларк получи от Чет Номури, но съвсем не обхващаше всичко. В разузнаването беше така. Никога не получаваш пълната картина, а изпуснатите части винаги бяха важни.

— Откъде знаете, че можем да действаме в безопасност?

— Знаете, че не мога…

— Борис Илич, животът ми е в ръцете ви. Знаете, че имам жена и две дъщери. За мен животът ми е важен, за тях също — изтъкна Джон разумно. Той започваше да изглежда все по-страховито в очите на професионалиста срещу него. Не ставаше дума за страх. Кларк съзнаваше, че е способен шпионин, а и Шеренко създаваше същото впечатление. Понятието „доверие“ бе едновременно решаващо и чуждо на разузнавателните операции. Трябваше да вярваш на хората си и все пак никога не можеш да им се довериш докрай в бранша, където двуличието е начин на живот.

— Прикритието ви действа по-добре, отколкото си мислите. Японците смятат, че сте руснаци, така че няма да ви безпокоят. Можем да се погрижим за това — заяви самоуверено той.

— За колко време?

Шеренко си каза, че въпросът на Кларк е доста проницателен.

— Да, този въпрос винаги съществува, нали?

— Как ще се свързваме? — попита Джон.

— Разбрах, че се нуждаете от висококачествена телефонна връзка. — Той му подаде една карта под масата. — Сега цяло Токио е с комуникации от оптични влакна. Имаме няколко подобни линии до Москва. Докато ние разговаряме, специалната ви машинка за комуникации е на път за там. Чувам, че е страхотна. Бих искал да я видя — рече Борис и повдигна чело.

— Тя е само чип от постоянната памет — обясни му Чавес. — Дори не мога да ви кажа кой точно.

— Хитро — отбеляза Шеренко.

— Доколко сериозни са намеренията им? — попита го по-младият агент.

— Като че ли са прехвърлили общо три дивизии на Марианските острови. Флотът им е атакувал вашия. — Майорът им предаде известните му подробности. — Трябва да ви призная, че според нас ще срещнете големи трудности, когато решите да си върнете островите.

— Колко големи? — поинтересува се Кларк.

Руснакът сви рамене. Жестът му не бе лишен от съчувствие.

— Москва смята, че това не е много вероятно. Възможностите ви са почти толкова жалки, колкото са вече и нашите.

„И именно затова стават тези неща“ — прецени на място Кларк. Ето защо имаше нов приятел в една чужда земя. Той бе казал на Чавес, на практика при първата им среща, един цитат от Хенри Кисинджър: „Дори параноиците имат врагове.“ Понякога се питаше защо руснаците не вземеха да отпечатат фразата на парите си, нещо като американското „E pluribus unum[1].“ Майтапът беше, че можеха да подплатят лозунга с много факти от историята. В това отношение същото важеше за Америка.

— Продължавайте.

— Проникнали сме изцяло в официалните им разузнавателни органи, в армията им също, обаче БОДИЛ е търговска мрежа и подразбрах, че получавате по-добра информация от моята. Не съм сигурен какво значи това. — Последното не бе съвсем вярно, ала Шеренко разграничаваше нещата, които знае, от онези, за които предполага, и като опитен шпионин засега изразяваше гласно само първите.

— Значи ни чака много работа.

Майорът кимна.

— Спокойно можете да идвате в канцеларията на посолството.

— Уведомете ме, когато комуникационният апарат пристигне в Москва. — Кларк можеше да каже още неща, но се въздържа. Нямаше да повярва напълно, докато не получеше нужното потвърждение по електронен път. Стори му се много странно, че се нуждае от него, ала ако Шеренко казваше истината относно степента, до която са проникнали в японското правителство, то самото то можеше да се е обърнало в тяхна полза. Да, старите навици умираха особено трудно в този бизнес. Единственото успокоително нещо беше, че събеседникът му знаеше, че Джон премълчава факти, и, изглежда, не възразяваше за момента.

— Непременно.

Не бяха нужни много хора, за да се препълни Овалният кабинет. Залата на най-висшата власт в най-могъщата нация в света (или поне Райън се надяваше, че тя все още е такава) беше по-малка от кабинета, който му дадоха при завръщането му във финансовата сфера… Той за първи път осъзна, че всъщност тя е по-малка и от ъгловия му кабинет в Западното крило.

Всички бяха изтощени. Брет Хансън имаше особено измъчен вид. Само Арни ван Дам изглеждаше горе-долу нормално, но пък той винаги създаваше впечатление, че идва от гуляй. Бъз Фидлър май бе на крачка от отчаянието. Министърът на отбраната обаче беше най-зле от всички. Именно той ръководеше съкращаването на американската войска, той заявяваше пред Конгреса почти ежеседмично, че способностите на страната далеч превишават нуждите й. Райън си спомняше изнесените по телевизията аргументи, вътрешните официални ноти, датиращи отпреди няколко години, почти отчаяните протести на униформените началник-щабове, които те почтено скриха от медиите. Не бе трудно да се отгатне какво си мислеше в момента министърът на отбраната. Този великолепен бюрократ, толкова убеден в прозорливостта и преценката си, току-що се беше забил с пълна сила в равната, непрощаваща стена, наречена действителност.

— Икономическият проблем — обади се президентът Дърлинг и така донесе голямо облекчение на министъра на отбраната. — Проблемът е в банките. Те ще се дръпнат уплашено, докато не оправим положението в Депозитното контролно дружество. Днес толкова много банки сключват сделки, че не знаят какви са собствените им резерви. Хората ще се опитат да обърнат в пари дяловете си във взаимните фондове, контролирани от тези банки. Председателят на Федералния резервен фонд вече започна да ги убеждава, като използва високия си пост.

— И какво точно им казва? — попита Джак.

— Казва им, че могат да използват неограничен кредит. Че паричните резерви ще бъдат достатъчни за нуждите им. Че могат да вземат на заем толкова пари, колкото искат.

— Така се стига до инфлация — подчерта Ван Дам. — Това е много опасно.

— Не съвсем — възрази Райън. — За известен период от време инфлацията е като тежка хрема, против която пиеш аспирин и пилешки бульон. Случилото се в петък прилича на сърдечна криза. Първо трябва да лекуваш нея. Ако банките не отворят както обикновено… Увереността е най-важното. Бъз е прав.

За пореден път Роджър Дърлинг благослови факта, че първото оттегляне на Райън от правителството го бе върнало във финансовия сектор.

— Ами пазарите? — обърна се президентът към министъра на финансите.

— Затворени са. Говорих с всички борси. Докато регистрите на ДКД не бъдат възстановени, няма да има организирана търговия.

— Какво значи това? — попита Хансън.

Райън забеляза, че министърът на отбраната не казва нищо. „Обикновено е толкова самоуверен и бърза да изкаже мнение“ — помисли си той. При други обстоятелства би приел наистина радушно новооткритата му затвореност.

— Не си длъжен да търгуваш с акции на партера на Нюйоркската фондова борса — обясни Фидлър. — Ако искаш, можеш да го направиш в тоалетната на местния клуб.

— И хората ще го сторят — добави Райън. — Няма да са много, ала ще има няколко.

— Това ще бъде ли от значение? Ами чуждите борси? — поинтересува се Дърлинг. — С нашите ценни книжа се търгува по цял свят.

— Отвъд океана няма достатъчно ликвидност — отговори Фидлър. — Е, не че няма съвсем, но борсите в Ню Йорк определят стандартите, които всички използват, и без тях никой не знае какви са цените.

— Имат записи от електронните табла, нали? — попита Ван Дам.

— Да, обаче тези записи са изложени на риск, а човек не може да заложи милиони въз основа на неточна информация. Всъщност не е толкова лошо, че изтече информация за ДКД. Така получаваме прикритие, което можем да използваме ден-два — разсъждаваше Райън. — Хората могат да приемат факта, че една неизправност в системата е съсипала нещата. За известно време това ще ги предпази от пълна паника. Колко време е нужно, за да се оправят регистрите?

— Все още не знаят — призна Фидлър. — Продължават с опитите да подредят записите.

— Тогава вероятно ще разполагаме с време до сряда. — Джак разтри очи. Щеше му се да се изправи и да закрачи наоколо, просто за да раздвижи кръвта си, ала само президентът правеше така в Овалния кабинет.

— Бях на заседание заедно с шефовете на всички борси. Те приканват всички да се явят на работа като в нормален ден. Ще имат нареждания да се суетят и да се правят на заети пред телевизионните камери.

— Хубава идея, Бъз — успя да изпревари всички президентът, а Райън одобрително вдигна палец към министъра на финансите.

— Трябва бързо да стигнем до някакво решение — продължи Фидлър. — Джак вероятно е прав. До сряда следобед ще има истинска паника и не мога да си представя какво ще стане — заключи той сериозно. Тази вечер обаче новините не бяха толкова лоши. Можеха да си поемат дъх, а щяха да им се удадат и други възможности за това.

— Следваща точка — обади се Ван Дам, като така отмени Шефа. — Случаят с Ед Килти ще приключи тихомълком. Той ще сключи сделка с Темида, така че този политически шут вече няма да лежи на гърбовете ни. Разбира се — шефът на президентската канцелария погледна към Дърлинг, — в такъв случай трябва да запълним този пост скоро.

— Това ще почака — заяви президентът. — Брет… Индия.

— Посланикът Уилямс чува някои застрашителни неща. Анализът на флота вероятно е правилен. Изглежда, индийците сериозно обмислят ходове срещу Шри Ланка.

— Страхотно подбиране на времето — чу Райън, докато гледаше в земята.

Сетне се обади:

— Военноморските сили се нуждаят от оперативни указания. Там разполагаме с бойно съединение от два самолетоносача. Ако е време да се чупят глави, те трябва да знаят каква свобода им се дава. — Длъжен беше да го каже заради обещанието му пред Роби Джексън, но знаеше какъв ще е отговорът. Тук нещата още не бяха назрели достатъчно.

— Предстоят ни много неща за разрешаване. Ще отложим това засега — каза президентът. — Брет, нека Дейв Уилямс се срещне с министър-председателката им и й изясни, че Съединените щати не гледат с добро око на агресивни действия където и да било по света. Никакви заплахи. Просто едно ясно изявление. И нека изчака отговора.

— Не сме им говорили с такъв тон отдавна — предупреди Хансън.

— Сега е моментът да го направим, Брет — изтъкна Дърлинг тихо.

— Да, господин президент.

„А сега — помисли си Райън — очакваната от всички тема.“ Погледите се насочиха към министъра на отбраната. Той заговори механично, почти без да вдига очи от бележките си.

— Двата самолетоносача ще се върнат в Пърл Харбър до петък. Имаме два сухи дока за ремонт, ала привеждането на корабите в пълна бойна готовност ще отнеме месеци. Двете подводници са потопени, както знаете. Японската флота се оттегля към Марианските острови. Няма никакъв друг враждебен сблъсък между военноморски единици. Преценката ни е, че около три дивизии са били прехвърлени по въздуха до Марианските острови. Едната е на Сайпан и по-голямата част от другите две са на Гуам. Разполагат с въздушните съоръжения, които ние построихме и поддържахме… — Гласът му продължи монотонно с подробности, които Райън вече знаеше, като се приближаваше към заключението, от което съветникът по националната сигурност вече се страхуваше.

Всичко беше прекалено съкратено. Американският флот бе наполовината на онова, което представляваше едва преди десет години. Оставаше им възможността да превозят по море само една пълна дивизия, способна на насилствено нахлуване. Само една, а и за нея се налагаше всичките кораби от атлантическия флот да се върнат през Панама, както и да бъдат повикани други плавателни съдове от световните океани. Дебаркирането на толкова войска изискваше подкрепление, а стандартната фрегата на американските ВМС имаше едно оръдие с диаметър седем сантиметра и половина. Разрушителите и кръстосвачите имаха не повече от по две оръдия с диаметър тринадесет сантиметра: много далеч от множеството бойни кораби и крайцери, които им бяха нужни, за да си върнат Марианските острови през 1944 година. Нямаха самолетоносачи подръка. Най-близките два бяха в Индийския океан, но дори те заедно не отговаряха на днешната японска въздушна мощ на Гуам и Сайпан — мисъл, при която Райън за първи път изпита гняв от положението. Призна си, че му отне твърде дълго време да превъзмогне неверието си.

— Мисля, че не можем да го направим — завърши министърът на отбраната, а това мнение никой в залата не беше подготвен да оспори. Бяха прекалено уморени за взаимни обвинения.

Президентът Дърлинг благодари на всички за съветите и се запъти към спалнята си на горния етаж с надеждата да дремне, преди да се изправи пред журналистите сутринта.

Вместо да вземе асансьора, той тръгна умислен по стълбището, а агенти на тайните служби го наблюдаваха от двата му края. Срамота, че президентският му мандат трябваше да свърши така! Макар никога да не бе го желал истински, той направи всичко възможно, което само допреди няколко дни съвсем не беше толкова лошо.

[1] От многото, едно цяло (лат.). — Б.пр. ↑

28.

ПРЕДАВАНИЯ

Американският самолет 747–400 кацна на московското летище „Шереметиево“ с тридесет минути по-рано. Западният атлантически вятър все още духаше силно. Първи слезе един дипломатически куриер, подпомогнат от стюарда. Той размаха дипломатическия си паспорт в края на пистата, където някакъв митничар го насочи към служител от американското посолство, който пък се ръкува с него и го поведе през откритото пространство.

— Елате с мен. Дори ще имаме ескорт в града. — Мъжът се усмихна на безумното събитие.

— Не ви познавам — рече куриерът мнително и забави крачка. По принцип персоната му и дипломатическата поща бяха неприкосновени, ала това пътуване бе необичайно във всяко отношение и любопитството му се изостри до краен предел.

— В чантата ви има сгъваем компютър. Омотан е с жълта лента. Не носите нищо друго — каза шефът на московския клон на ЦРУ. Куриерът не го познаваше именно заради поста му. — Кодовото название на мисията ви е СЪКРУШИТЕЛНА СИЛА.

— Това е достатъчно. — Дипломатът кимна, докато прекосяваха пистата на терминала. Чакаше ги кола на посолството — лимузина „Линкълн“, която, изглежда, беше личният автомобил на посланика. После дойде пилотна кола, която с излизането от района на летището сложи един „буркан“, за да се придвижат по-бързо до централната част. Общо взето, на куриера му се стори, че правят грешка. По-добре да бяха използвали руска кола за целта. Оттук възникваха два по-големи въпроса. Защо, по дяволите, го измъкнаха от дома му без никакво предупреждение и му възложиха да пренесе един скапан портативен компютър до Москва? Ако всичко бе чак толкова тайно, защо руснаците бяха в играта? И накрая, ако наистина беше адски важно, защо да чакат редовен полет? Като дългогодишен служител на Държавния департамент той знаеше, че е глупаво да оспорваш логиката на правителствените операции. Само дето си падаше малко идеалист.

Остатъкът от пътуването мина съвсем нормално и стигнаха направо в посолството, разположено в западната централна зона на Москва, край реката. След като влязоха в сградата, двамата мъже отидоха до свързочния център, където куриерът отвори чантата, предаде съдържанието й и се оттегли да си вземе душ и да си легне. Сигурен бе, че въпросите му никога няма да получат отговор.

Задачата беше довършена от руснаците със забележителна скорост. Телефонната линия до „Интерфакс“ водеше на свой ред до централата на руските разузнавателни служби, откъдето чрез военен оптичен кабел се стигаше чак до Владивосток, а оттам друга подобна линия, поставена от телефонно-телеграфната компания „Нипон“, отвеждаше до японския остров Хоншу. Сгъваемият компютър имаше вграден модем, който прикачиха към новопоставената линия и го включиха. Сетне, както обикновено, дойде моментът да се чака, макар че всичко друго бе извършено възможно най-бързо.

Когато Райън се прибра у дома си на „Перегрийн клиф“, часовникът показваше един и тридесет. Той се беше освободил от шофьора, зачислен му от неспециализираните служби, и вместо него го докара специален агент Робъртън. Той посочи на тайния агент една от стаите за гости и сетне се отправи към спалнята си. Не се изненада, че Кати бе още будна.

— Джак, какво става?

— Утре не си ли на работа? — приложи той първия си хитър номер. Прибирането вкъщи донякъде беше грешка, макар и необходима. Най-много се нуждаеше от нови дрехи. Кризата бе достатъчно тежка. За висшите правителствени служители беше по-лошо да изглеждат оръфани и изтощени, а и пресата със сигурност щеше да се хване за това. Най-лошото: виждаше се от пръв поглед. Средностатистическият американец, гледащ репортажа по телевизията, щеше да забележи, а неспокойните командири водеха до неспокойна войска — урок, който Райън помнеше от началния курс за командири в Куантико. Така че се налагаше да прекара в колата два часа, които би оползотворил по-добре на канапето в кабинета си.

Кати разтърка очи в тъмното.

— Нямам нищо сутринта. Трябва да изнеса лекция утре следобед пред някакви чуждестранни посетители за начина, по който новата лазерна система действа.

— Откъде са?

— Япония и Тайван. Даваме лицензи за измервателната система, която разработихме, и… Какво има? — попита тя, когато съпругът й рязко извърна глава.

„Това си е чиста параноя — каза си Райън. — Просто едно тъпо съвпадение, нищо повече. Не може да е нищо друго.“ Той обаче излезе от стаята, без да продума. Когато влезе в гостната, Робъртън се събличаше, а кобурът с пистолета му висеше на таблата на леглото. Обяснението отне броени секунди, след което агентът вдигна телефона и се обади в оперативния отдел на тайните служби, намиращ се на две преки от Белия дом. Райън дори не знаеше, че жена му има кодово име.

— ХИРУРГ — „Е, доста очевиден код“ — помисли си Джак — се нуждае от приятел за утре… в „Джон Хопкинс“… О, да, тя ще свърши работа. Дочуване. — Робъртън затвори. — Ще пратят добър агент, Андреа Прайс. Неомъжена, стройна, коса кафява. Наскоро постъпи в отдела, има осем години стаж на улицата.

Работих с баща й, когато бях новак. Благодаря, че ми се доверихте.

— До шест и половина, Пол.

— Добре. — Той легна направо, като имаше вид на човек, способен да заспи, когато поиска.

„Полезен талант“ — помисли си Райън.

— Това пък за какво беше? — попита настойчиво Каролайн Райън, щом съпругът й се върна в спалнята.

Джак седна на леглото и започна да обяснява:

— Кати, ъъ, утре в болницата ще имаш компания. Казва се Андреа Прайс. От тайните служби е и ще те следва навсякъде.

— Защо?

— Кати, сега имаме доста проблеми. Японците атакуваха американския флот и окупираха два острова. Не, не можеш да…

— Какво са направили?

— Не можеш да го споделиш с никого — продължи мъжът й. — Разбираш ли ме? Не можеш да кажеш на никого, но тъй като утре ще се срещаш с японци и като се има предвид постът ми, тайните служби искат да има някой при теб, просто да бъдем абсолютно сигурни, че всичко е наред. — Нещата нямаше да се изчерпят с това. Тайните служби имаха ограничен персонал и изобщо не се стесняваха да поискат съдействие от местните полицейски части. Балтиморската полиция, която поддържаше засилено присъствие в „Джон Хопкинс“ през цялото време (болничният комплекс не се намираше в най-хубавия район), вероятно щеше да отдели един детектив, който да подпомогне госпожица Прайс.

— Джак, в опасност ли сме? — запита Кати и си спомни далечното време на позабравен ужас, когато беше бременна с малкия Джак и Ирландската републиканска армия нахлу в дома им. Припомни си огромното задоволство и срама от него, когато и последният й член бе екзекутиран заради множество убийства, с което, както си мислеше тогава, свърши най-лошият и най-кошмарен период от живота й.

Колкото до Джак, той осъзна, че това е просто поредното нещо, което не са дообмислили. Ако Америка беше във война, В качеството си на президентски съветник по националната сигурност той се превръщаше в ценна мишена. Съпругата му също, както и трите му деца. Нелогично ли? А какво логично имаше във войната?

— Не мисля — отвърна той след моментен размисъл, — обаче можем да поискаме… хм, можем да приемем няколко допълнителни гости вкъщи. Не зная. Ще трябва да попитам.

— Каза, че са нападнали флота ни?

— Да, мила, но не можеш да…

— Това означава война, нали?

— Не зная, скъпа. — Беше толкова изтощен, че заспа тридесет секунди след като докосна възглавницата, а последната му свързана мисъл бе, че знае много малко от нещата, които трябваше да знае, за да отговори на въпросите на жена си и съответно на своите.

В долния край на Манхатън никой не спеше или поне никой, когото останалите да смятат за важен. На не един и двама уморени финансови чиновници им хрумна, че сега те наистина заслужаваха заплатите си, ала истината беше, че постигаха много малко. Като горди служители те всички оглеждаха търговските зали, препълнени с компютри, чиято обща стойност знаеха единствено в счетоводния отдел и ползата от които сега бе приблизително нулева. Европейските пазари скоро щяха да отворят. „И какво ще направят?“ — питаха се всички. Тук редовно работеше нощна смяна, която имаше за задача да търгува с европейски ценни книжа, да следи европазара на долара, стоковата борса, металите и всичката икономическа дейност, извършвана в източната, а също и в западната половина на Атлантика. В повечето дни тя приличаше на пролога на книга, предвестник на истинското действие — интересна, но като цяло не съдбоносна, освен може би просто за вкус, понеже самата същина се решаваше тук, в Ню Йорк.

Днес обаче всичко това не важеше. Нямаше как да се отгатне какво щеше да се случи в този ден. Днес Европа бе единственият играч и всички правила бяха пометени. Хората, които стояха пред компютрите в тази част от дежурството, често се възприемаха като отбор от онези, идващи в осем сутринта, което беше невярно и несправедливо, ала във всяка общност трябваше да има вътрешна конкуренция. Този път, когато те се появиха в този безбожен час, хората, за които това бе ежедневие, забелязаха присъствието на високопоставените служители и изпитаха смесица от смущение и въодушевление. Ето че имаха възможност да покажат дарбата си. Имаха също възможност и да се издънят, и то на живо.

Всичко започна точно в четири сутринта, източно поясно време.

— Съкровищни билети. — Думите се чуха едновременно от двадесет търговски къщи, когато европейските банки, все още разполагащи с огромни количества американски съкровищни бонове, като предпазна мярка срещу мизерстващите европейски икономики и техните валути, изведнъж решиха, че е несигурно да ги задържат. На някои им се струваше странно, че новината се разпространи твърде бавно, за да стигне до европейските им събратя в петък, но всъщност винаги беше така и според всички в Ню Йорк първоначалните ходове бяха доста предпазливи. Скоро стана ясно защо. Имаше голямо предлагане, обаче офертите не бяха много. Хората се опитваха да продадат съкровищни билети, ала липсваше ентусиазъм за купуването им. В резултат на това цените паднаха толкова бързо, колкото доверието на Европа в долара.

— Това си е обир, вече се понижиха с три тридесет и втори. Какво можем да направим? — Този въпрос също възникна на не едно място и навсякъде отговорът бе един и същ: „Нищо.“ Дума, произнесена от всички с възмущение. Следваше я обикновено вариация на тема „шибани европейци“ в зависимост от лингвистичните особености на въпросните големи началници. И така, явлението отново започна: обезценяване на долара. И най-голямото оръжие на Америка за отвръщане на удара беше извън строя заради една компютърна програма, на която всички вярваха. Надписите „Пушенето забранено“ в някои от търговските зали бяха пренебрегнати. Нямаше защо да се притесняват от попадането на пепел в апаратурата, нали? На практика не можеха да използват проклетите компютри за нищо днес. Един служител изсумтя в ухото на свой колега, че денят е подходящ за ремонтиране на системите. За щастие не всички смятаха така.

— Добре, значи оттук е започнало? — попита Джордж Уинстън.

Марк Грант прокара пръст надолу по монитора.

— Китайската национална банка, Националната, банка на Хонконг, банка „Империал Катай“. Те са ги изкупили преди около четири месеца, за да се предпазят от йената, и, изглежда, са имали голям успех. И така, в петък те ги изхвърлят, за да получат пари в брой, и купуват цял камион японски съкровищни бонове. След развитието тук май са спечелили двадесет и два процента от стойността на цялата сделка.

Уинстън виждаше, че те са били първите и като водачи в тенденцията са направили големи пари. Ударът беше от такъв мащаб, че щяха да го последват много повече от няколко разточителни вечери в Хонконг — съвсем подходящ за разглезване град.

— Невинно ли ти изглежда? — обърна се той към Грант със сподавена прозявка.

Запитаният вдигна рамене. Той бе уморен, но завръщането на шефа им зареждаше всички с нова енергия.

— Невинно, друг път! Ходът е гениален. Сигурно са усетили, че нещо се задава, или просто са извадили късмет.

„Късмет — помисли си Уинстън. — Винаги го имаше.“ Късметът беше реалност — факт, който всеки старши дилър би признал на няколко питиета, обикновено две-три, колкото да бъдат прескочени обичайните глупости за „голямата дарба“. Понякога просто усещаш, че е правилно, правиш го, и толкова. Ако си късметлия, минава, а ако не, си оставяш вратичка.

— Продължавай — нареди му той.

— Ами после други банки започнаха да правят същото.

„Колумб груп“ разполагаше с едни от най-усъвърщенстваните компютърни системи на Уолстрийт, способни да проследят всяка отделна емисия или поредица от емисии във времето, а Грант бе чиста проба компютърен ас. Сега наблюдаваха разпродажбата на още съкровищни бонове от други азиатски банки. Интересно, японските банки се бяха възползвали по-бавно от случая, отколкото той очакваше. Не беше позор да изостанеш малко от Хонконг. Китайците ги биваше в тази област, особено онези, обучени от британците, които до голяма степен бяха изобретили модерното банково дело и все още бяха много ловки в бранша. „Японците обаче са по-бързи от тайландците — помисли си Уинстън — или поне би трябвало да са…“

Пак проговори инстинкът, вътрешното чувство на един човек, знаещ как да действа на Уолстрийт:

— Провери японските съкровищни бонове, Марк.

Грант въведе командата и бързият възход на стойността на йената стана очевиден дотолкова, че всъщност едва ли имаше нужда да го проследяват чрез компютър.

— Това ли искаш?

Уинстън се надвеси над екрана.

— Покажи ми какво прави Китайската национална банка, след като обръща всичко в пари.

— Ами разпродават всичко на европейския пазар за долари и купуват йени. Така де, ходът е очевиден…

— Виж обаче от кого са купили йените — предложи му Уинстън.

— И колко са платили за тях… — Грант извърна глава и погледна шефа си.

— Знаеш ли защо винаги бях честен, Марк? Знаеш ли защо никога не си губех времето, абсолютно никога, нито веднъж, даже когато се бях подсигурил в банката? — Имаше не само една причина, разбира се, но защо да смесва нещата? Той натисна с пръст монитора и направо остави отпечатък на стъклото. За малко да се разсмее от символизма. — Ето защо.

— Това не означава абсолютно нищо. Японците са знаели, че могат да покачат донякъде стойността и…

Уинстън виждаше, че Грант още не загряваше напълно. Трябваше да го чуе на разбираем за него език.

— Открий тенденцията, Марк. Виж каква е тенденцията там. — „Да, негоднико — каза си той, като се запъти към тоалетната. — Тенденцията ми е приятелка.“ Сетне му хрумна нещо друго:

„Ще се ебаваш с моя финансов пазар, а?“

Това не му донесе голяма утеха. Джордж осъзна, че е дал компанията си в лапите на хищник и че щетите са нанесени умело и не на шега. Вложителите му се бяха доверили и той предаде това доверие. Докато си миеше ръцете, Уинстън се погледна в огледалото над мивката и видя очите на човек, напуснал поста си и изоставил хората си.

„Но сега се върна, за бога, и те чака цяла камара работа!“

„Пасадена“ най-сетне отплава. Според Джоунс — най-вече от неудобство. Той чу телефонния разговор на Барт Манкузо с главнокомандващия войските в Тихия океан, в който първият обясни, че подводницата е оборудвана с оръжия и така претъпкана с храна, че коридорите й са изцяло покрити с кутии консервирани продукти, достатъчни за шестдесет, че и повече дни в открито море. Джоунс си помисли, че това напомня за не дотам доброто старо време, и си припомни дългите плавания. И така, американският боен плавателен съд от военноморските сили „Пасадена“ сега бе в открито море и се насочваше на запад с двадесетина възла с помощта на безшумно, а не скоростно витло. Иначе някой би могъл да я засече. Подводницата току-що мина на петнадесет морски мили от платформа на сонарната наблюдателна система, една от новите, които можеха да уловят зародишния пулс на неродено китче. „Пасадена“ все още нямаше инструкции, ала щеше да е на разположение, ако или когато се получеха такива, като екипажът й правеше постоянни учения, превиваше гръб и усвояваше онова морско чувство, което идва, щом имаш нужда от него. И това беше нещо.

Част от него отчаяно копнееше да е там, но тази негова страна вече принадлежеше на миналото.

— Нищо не виждам, сър.

Джоунс премига и пак погледна принтерната страница, избрана от него.

— Ами трябва да търсиш други неща — рече той. Сега единствено морски пехотинец с пистолет можеше да го изкара от клона на наблюдателната сонарна система. Недвусмислено го обясни на адмирал Манкузо, който на свой ред изясни този факт на другите. Имаше кратки обсъждания дали да не уредят на Джоунс специална заповед за произвеждане в по-висок чин, може би капитан III ранг, обаче Рон сам сложи край на идеята. Той напусна флота като главен оператор на сонар, а по-добра длъжност никога не бе искал. Освен това главните старшини, които в действителност ръководеха мястото и вече го бяха приели като един от тях, нямаше да погледнат с добро око на повишението.

Океанографският помощник главен специалист Майк Бумър беше прикачен към Рон като негов партньор. Доктор Джоунс си помисли, че хлапето има данни на добър ученик, макар да беше напуснал патрулните самолети поради хронична въздушна болест.

— Всички тези момчета използват системите „Преъри-Маскър“, когато се изкачват за въздух. Нали помниш, звукът е като от дъжд по морската повърхност. Дъждът на повърхността се вижда на линията за хиляда херца. И така, търсим дъжд — той плъзна една метеорологична снимка по масата, — когато не е валяло. После се вглеждаме за засечени шестдесетхерцови сигнали, малки, къси и кратки, на които иначе можеш да не обърнеш внимание, а сега случайно се покриват с валежите. Те използват шестдесетхерцови генератори и двигатели, нали? Сетне поглеждаме за смущения, просто някакви точици, приличащи на външни шумове, които също съвпадат с мястото на дъжда. Като тези. — Отбеляза ги с червено на листа, а после погледна към командващия станцията лейтенант, който се надвесваше от другата страна на масата като някой любопитен бог.

— Чувал съм истории за вас, когато работех на язовира Нек. Мислех, че са моряшки разкази.

— Имаш ли цигара? — попита единственият цивилен в залата. Забраняващите пушенето надписи бяха изчезнали, а пепелниците бяха извадени. Сонарната наблюдателна система участваше във война, а останалата част от тихоокеанския флот може би скоро щеше да навакса. „Господи, пак съм у дома“ — каза си Джоунс. — Е, нали знаеш разликата между моряшки разказ и приказка?

— Каква е тя, сър? — поинтересува се Бумър.

— Приказките започват с „Имало едно време“ — отвърна Джоунс усмихнат и отбеляза още един сигнал в шестдесетхерцовия диапазон.

— А моряшките разкази започват с „Няма майтап“ — довърши шегата лейтенантът. Само дето този негодник наистина беше толкова способен. — Струва ми се, че разполагате с достатъчно данни, за да направите графиката, доктор Джоунс.

— Аз пък смятам, че сме засекли подводница SSK, лейтенанте.

— Жалко, че не можем да започнем преследване.

Рон бавно кимна.

— Да, аз също съжалявам, но вече знаем, че можем да ги засичаме. При все това на самолетите Р-3 ще им се разгони фамилията, докато определят координатите им. Факт е, че подводниците си ги бива. — Не биваше да се увличат прекалено. Сонарната наблюдателна система даваше само ориентировъчни курсове. Ако повече от една хидрофонна група уловеше един и същи източник на звуци, можеш бързо да разделиш курсовете на триъгълници, сочещи местонахожденията, ала тези местонахождения представляваха окръжности, не точки, а диаметърът им бе над тридесет километра. Чисто и просто физика, която не им беше нито приятел, нито враг. Звуците, изминаващи най-лесно дългите разстояния, бяха в нискочестотния диапазон, а при всякакъв вид вълни единствено по-високите честоти предлагаха най-добър анализ.

— Знаем и какво да търсим следващия път, когато противникът си подаде шнорхеловата тръба. Както и да е, можете да се обадите в оперативния отдел и да им кажете, че в близост до самолетоносачите няма нищо. Тук, тук и тук има кораби. — Той ги нанесе на хартията. — Те също се носят на запад с прилична скорост и фактически не го прикриват. Всички курсове, насочени към някакви цели, се променят. Цялостно оттегляне. Не искат повече неприятности.

— Това може би е хубаво.

Джоунс смачка цигарата.

— Да, лейтенанте, може би, в случай че лайнарите с адмиралски флагове се организират.

Странното бе, че нещата всъщност се уталожиха. Сутрешният телевизионен репортаж за краха на Уолстрийт притежаваше хирургическа прецизност, а анализът според Кларк беше изчерпателен и вероятно по-добър от онзи, получаван от американците в родината им, с едновременен коментар на всичките тези професори по икономика, както и на висш банкер за колорит. Може би след изказаните мнения в уводните статии Америка щяла да преосмисли позицията си относно Япония. Не било ли ясно, че двете страни истински се нуждаят една от друга, особено пък сега, и че една силна Япония щяла да задоволи американските интереси, както и местните? Помирителният тон на премиера Гото беше цитиран, макар и не пред камера, в стил, който бе категорично нетипичен за него и поради тази причина широко отразен в медиите.

— Направо „Зоната на здрача“ — подхвърли Чавес в затишието, като наруши правилото да говорят един език, защото просто му се наложи. „Какво пък — помисли си той, — сега операцията ни се контролираше от руснаците.“ Какво значение имаха вече правилата?

— Руский — рече търпеливо началникът му.

— Да, товарищ — промърмори той в отговор. — Имаш ли представа какво става? Има ли война или не?

— Правилата определено са странни — каза Кларк и осъзна, че говори на английски. „И мен ме прихваща.“

Имаше и други гайджин навън на улицата, повечето от тях очевидно американци, и погледите, с които ги удостояваха, отново изразяваха обичайното подозрение и любопитство, като нивото на враждебност беше поспаднало в сравнение с миналата седмица.

— И така, какво ще правим?

— Ще опитаме с номера на „Интерфакс“, който нашият приятел ни даде. — Докладът на Кларк бе вече напечатан. Той беше единственото, което бе сигурен, че може да прави, като се изключи поддържането на контакти и слухтенето за информация. „Във Вашингтон със сигурност знаят нещата, които имам да им кажа“ — помисли си той, докато се връщаха в хотела. Пиколото им се усмихна и се поклони, този път малко по-любезно, след което те се отправиха към асансьора. След две минути вече бяха в стаята, където Кларк извади сгъваемия компютър от куфарчето му, пъхна кабела за телефона отзад и го включи. Още минута, и вграденият модем набра номера, който му дадоха по време на закуската, като според него сигналът минаваше по линия през Японско море до Сибир, а оттам до Москва. Той чу електронните трели на звънящ телефон и зачака връзка.

Шефът на централата приключи с подмазването, свързано с присъствието на руски разузнавач в свързочния отдел на посолството, ала още не беше стигнал до ексцентричната част. Звукът на компютъра го стресна.

— Много хитра технология — отбеляза посетителят.

— Стараем се.

Всеки, на когото му се е налагало да използва модем, би разпознал звука му: плющенето на течаща вода или пък стърженето на четка за лакиране по пода. Всъщност се получаваше само едно дигитално съскане на два електронни апарата, опитващи се да влязат в синхрон, за да могат да бъдат обменени данните. Понякога процесът отнемаше едва няколко секунди, друг път цели пет или дори десет. В действителност на тези апарати им трябваше само една секунда, а продължаващото съскане отбелязваше появяващия се несистематично цифров код за деветнадесет хиляди и двестате знака информация, минаващи по оптичния кабел за секунда — първо в едната посока, после в другата. Когато истинското препредаване приключи, данните бяха записани официално и човекът в другия край на линията изпрати своето съобщение за деня. За по-сигурно руснаците щяха да се погрижат докладът да бъде отнесен на следващия ден в два екземпляра, и двата на обикновени листове. Нямаше смисъл да бият на очи.

Тогава дойде трудното за шефа на клона на ЦРУ. По заповед той извади два екземпляра от въпросния доклад, един от които даде на агента от Руската служба за разузнаване. Дали пък Мери Пат не променяше начина си на живот или нещо подобно?

— Руският му е изключително литературен, направо класически. Кой го е учил на родния ми език?

— Честно казано, не зная — излъга американецът, и то успешно, както се оказа. Лошото бе, че руснакът имаше право. Това го накара да се намръщи.

— Искате ли да ви помогна с превода?

„По дяволите!“ Той се усмихна.

— Разбира се, защо не?

— Райън слуша. — „Цели пет часа сън“ — промърмори си Джак, докато вдигаше сигурния телефон в колата. Е, поне не шофираше той.

— Тук е Мери Пат. Попаднахме на нещо. Ще го намериш на бюрото си, когато отидеш там.

— Новината добра ли е?

— Все е някакво начало — каза заместник-директорът на оперативния отдел. Тя пестеше думите си. Никой не вярваше истински на радиотелефоните, били те сигурни или не.

— Здравейте, доктор Райън. Аз съм Андреа Прайс. — Агентът вече носеше лабораторна престилка, декорирана със закачен на ревера пропуск със снимка, който размаха. — Чичо ми е лекар в Уискънсин. Струва ми се, че тук би му харесало. — Тя се усмихна.

— Има ли за какво да се тревожа?

— Не мисля — отвърна агент Прайс, като продължаваше да се усмихва. Тя знаеше, че охраняваните не обичат да виждат телохранителите притеснени.

— Ами децата ми?

— Поставили сме двама агенти пред училището им, а още един стои в къщата срещу дневната занималня на най-малкото. Моля ви, не се тревожете. Плащат ни, за да бъдем параноични, и почти винаги грешим, ала във вашия бранш е същото. Човек винаги предпочита да бърка, но да се е подсигурил, нали така?

— А посетителите ми? — попита Кати.

— Мога ли да предложа нещо?

— Да.

— Раздайте на всички бели престилки, сувенири и тем подобни. Аз ще ги наблюдавам, докато се преобличат.

„Доста хитро“ — помисли си Кати Райън.

— Носите оръжие, нали?

— Винаги — потвърди Андреа Прайс. — Никога обаче не ми се е налагало да го използвам, дори не съм го вадила при арест. Мислете за мен просто като за муха на стената.

„По-скоро сокол — каза си професор Райън, — но поне е опитомен.“

— Как се предполага, че би трябвало да го направим, Джон? — попита Чавес на английски. Душът шуртеше. Той седеше на пода, а Джон на тоалетната.

— Ами вече ги видяхме, нали? — подчерта по-старшият агент.

— Да, в проклетата фабрика!

— Значи просто трябва да разберем къде са отишли. — На пръв поглед забележката бе достатъчно логична. Те трябваше само да определят колко са и къде са. А и между другото дали на носовата част наистина имаше ядрени глави. Лесна работа. Знаеха само, че ракетоносителите са тип SS-19, новата подобрена версия, и че са напуснали фабриката с железопътен транспорт. Разбира се, в страната имаше повече от двадесет и осем хиляди километра железопътни линии. Задачата щеше да почака. Разузнавателните агенти често имаха работно време като на банкери и това беше един от тези случаи. Кларк реши да влезе под душа, за да се умие, преди да си легне. Все още не знаеше какво да прави или как да подходи, ала и да умреше от притеснение, нямаше да подобри шансовете си, а и отдавна научи, че работи по-добре след пълни осем часа почивка и че от време на време под душа му хрумваше някоя творческа идея. „Може би рано или късно Динг също ще научи тези номера“ — помисли си той при вида на изражението на неговото лице.

— Здравей, Бетси — поздрави Джак дамата, чакаща в преддверието на кабинета му. — Станала си рано. А вие кой сте?

— Крис Скот. С Бетси работим заедно.

Райън ги покани с ръка да влязат в кабинета му и най-напред провери факса си, за да види дали Мери Пат му е препратила информацията от Кларк и Чавес, а след като я видя там, реши, че тя може да почака. От дните си в ЦРУ познаваше Бетси Флеминг като самоук специалист по стратегическите оръжия. Предположи, че Крис Скот е един от хлапаците, взети от някой университет заради дипломите им в област, която Бетси бе опознала по трудния начин. Поне се изразяваше учтиво, като казваше, че работи с Бетси. Райън също беше работил с нея преди години, докато се занимаваше с преговорите за контролиране на оръжията.

— Добре, с какво разполагаме?

— Ето я машината, която те наричат космически ракетоносител H-11. — Скот отвори куфарчето си и извади няколко снимки.

Райън веднага забеляза, че са хубави, направени с истинско филмче и отблизо, а не като електронните, снимани през дупката на нечий джоб. Не бе трудно да се забележи разликата и той моментално разпозна един стар приятел, когото смяташе за мъртъв и прилично погребан преди по-малко от седмица.

— Няма съмнение, SS-19. А така изглежда и много по-хубаво. — Следващата снимка показваше цяла поредица от тях в монтажния цех на завода. Джак ги преброи и направи гримаса. — Какво още трябва да знам?

— Ето — каза Бетси. — Погледни върха им.

— Изглежда нормален — отбеляза Райън.

— Там е въпросът. Конструкцията на носа наистина е нормална — изтъкна Скот. — Нормална за захващане на бойна глава, а не за полезен товар от комуникационен спътник. Докладвахме за това преди известно време, ала никой не ни обърна внимание — добави техническият аналитик. — Останалата част от ракетата е изцяло прекроена. Имаме анализ на подобрените характеристики.

— Накратко?

— Шест-седем самостоятелно насочвани бойни глави на всяка балистична ракета и обхват от малко повече от десет хиляди километра — информира го госпожа Флеминг. — В най-лошия случай, разбира се, но е реалистично.

— Много е. Ракетата одобрена ли е, направени ли са опити? Изпробвали ли са някоя ракетна степен? — попита съветникът по националната сигурност.

— Нямаме информация. Разполагаме с частични данни за изпитателни изстрелвания на ракетоносителя от наблюдателните постове в Тихия океан и по-точно от КЕХЛИБАРЕНО ТОПЧЕ, обаче има съмнения по няколко въпроса — уведоми го Скот.

— Колко общо са произведените ракети?

— Знаем за двадесет и пет. От тях три бяха използвани при изпитателните изстрелвания и две са върху пусковите устройства, където към тях се прикачват орбитални полезни товари. Значи остават двадесет.

— Какви полезни товари? — поинтересува се Райън, един вид като прищявка.

— В НАСА смятат, че са наблюдателни спътници. Сателити с големи възможности за снимане. Така че сигурно е така — заключи мрачно Бетси.

— Е, тогава сигурно са решили да навлязат в спътниковото разузнаване. Хм, звучи логично, нали? — Джак си записва две-три неща. — Добре, песимистичната прогноза е, че в най-лошия случай ни заплашват двадесет ракетоносителя с по седем самостоятелно насочвани бойни глави всеки, което прави общо сто и четиридесет, така ли?

— Правилно, доктор Райън.

Двамата притежаваха достатъчно професионализъм, за да си запазят мненията относно сериозността на заплахата. На теория Япония имаше капацитет, с който да изтръгне сърцата на сто и четиридесет американски града. Америка също можеше бързо да възвърне способността си да потопи главните им острови в пушек и огън, ала това не предлагаше кой знае каква утеха, нали? Четиридесет и няколко години презастраховане с ядрени оръжия — процес, който смятаха за безкраен допреди по-малко от седем дни и който сега отново започваше. „Не е ли страхотно?“ — помисли си Райън.

— Знаете ли нещо за агентите, направили тези снимки?

— Джак — каза Бетси с нормалния си тон на идеалната майка, — знаеш, че никога не питам. Който и да е бил обаче, действал е открито. Личи си по фотографиите. Не е снимано с минифотоапарат. Басирам се, че е бил някой, представящ се за репортер. Не се тревожи. Няма да издам. — Последва типичната й палава усмивка. Бе в бранша достатъчно дълго, за да научи всички номера.

— Очевидно снимките са висококачествени — продължи мисълта й Крис Скот, като се чудеше защо, по дяволите, Бетси има правото да се обръща към този мъж с първото му име. — Бавен, качествен филм, какъвто би използвал един журналист. Те са пуснали във фабриката и хора от НАСА. Искали са да разберем.

— И още как. — Госпожа Флеминг кимна в съгласие.

„И руснаците също — напомни си Джак. — Защо им е и те да знаят?“

— Друго?

— Да, ето това. — Скот му подаде още две фотографии. Снимани бяха две преустроени железопътни линии. На едната имаше товароподемен кран, а на другата се виждаше, че се подготвя монтирането на още един. — Явно ги превозват с вагони вместо с камиони. Намерих специалист, който да погледне автомотрисата. Изглежда, е със стандартна ширина.

— Какво имате предвид? — попита Райън.

— Разстоянието между релсите. Стандартната ширина е тази, която използваме ние и повечето страни. Повечето железници в Япония са теснолинейни. Странно, че не са копирали пътните транспортьори, направени от руснаците за този звяр — отбеляза Скот. — Вероятно пътищата им са прекалено тесни или пък просто предпочитат да го правят по този начин. Има стандартна ЖП линия оттук до Йошинобу. Малко се изненадах от монтажните приспособления. Гнездата в автомотрисата като че ли приблизително пасват на размерите на транспортния „пашкул“, конструиран от руснаците за ракетата. Така че са копирали всичко с изключение на транспортьора. Това е всичко, сър.

— Къде отивате сега?

— Ще се съветваме оттатък реката с момчетата от Националната разузнавателна служба — отговори Крис Скот.

— Чудесно — рече Райън. Той ги посочи с пръст. — Кажете им, че работата е адски спешна. Искам тези неща да бъдат открити, и то с вчерашна дата.

— Знаеш, че ще се помъчат, Джак. А като извозват тези джаджи с железници, може да ни правят услуга — допълни Бетси Флеминг и стана.

Джак подреди снимките и преди да отпрати посетителите си, поиска още един пълен комплект. Сетне погледна часовника си и се обади в Москва. Предполагаше, че Сергей също работи извънредно.

— Защо, по дяволите, сте им продали проекта за SS-19? — започна той.

Отговорът бе рязък. Може би и Головко не си беше доспал.

— За пари, естествено. По същата причина вие им продадохте системата „Егида“, изтребителите F-15 и всичките…

Райън направи физиономия, и то най-вече поради справедливостта на забележката.

— Благодаря, приятел. Май си го заслужих. По наша преценка разполагат с двадесет такива.

— Това сигурно ще излезе вярно, но още не сме пратили хора да посетят фабриката им.

— Ние го направихме — уведоми го той. — Искаш ли няколко снимки?

— Разбира се, Иван Еметович.

— Утре ще бъдат на бюрото ти — обеща Джак. — Моите хора изготвиха един анализ. Бих искал да чуя и мнението на твоите хора. — Той направи пауза, после продължи: — Най-песимистичната ни прогноза е по седем бойни глави на ракета, общо сто и четирийсет.

— Достатъчно и за нас, и за вас — прецени Головко. — Помниш ли първата ни среща, когато водихме преговори за премахването на тези проклети неща? — Той чу как Райън изсумтя в слушалката. Не можеше да чуе обаче мислите му.

„Първия път, когато бях близо до тях, на борда на ракетоносната ви подводница «Червеният октомври». О, да, добре си спомням. Помня, че кожата ми настръхна, сякаш пред мен е самият Луцифер.“ Никога не бе харесвал балистичните оръжия, ни най-малко. Е, да, може би те запазиха мира в продължение на четиридесет години. Вероятно мисълта за тях пропъждаше от главите на собствениците им невъздържаните хрумвания, обладавали държавните глави през цялата човешка история. А не по-малко вероятно беше и на човечеството просто да му е провървяло този път.

— Джак, положението става прекалено сериозно — предупреди го Головко. — Между другото, нашият служител се е срещнал с вашите хора. Докладът му говори в тяхна полза… А, благодаря ти и за екземпляра от техния доклад. В него имаше информация, с каквато не разполагахме. Не е жизненоважна, ала все пак е интересна. Та кажи ми, те знаят ли, че трябва да издирят тези ракети?

— Заповедта е изпратена — увери го Райън.

— До моите хора също, Иван Еметович. Ще ги открием, не се страхувай — почувства се длъжен да добави Головко.

Сигурно той си мислеше същото: единствената причина, поради която ракетите не бяха използвани, бе фактът, че тогава и двете страни ги притежаваха: все едно да заплашваш огледало. Това вече не важеше, нали? Затова и последва мрачният въпрос на Райън:

— Ами после? Какво ще правим после?

— Не казват ли у вас „Всяко нещо с времето си“?

„Не е ли направо страхотно? Сега пък си имам работа с проклет руснак, който се опитва да ме ободри!“

— Благодаря, Сергей Николаич. Май и това си го заслужих.

— И защо продадохме книжата на „Ситибанк“? — попита Джордж Уинстън.

— Ами той каза да си отваряме очите за банки, които са уязвими при нестабилност на парите — отвърна Грант. — Беше прав. Измъкнахме се точно навреме. Погледни и се увери сам. — Дилърът въведе нова команда в компютъра си и бе възнаграден с графично изображение на промените, претърпени от акциите на „Ситибанк“ в петък. Без съмнение бяха паднали адски бързо, и то най-вече, понеже „Колумб груп“, закупила огромни количества от тях през предните пет седмици и задържала немалко за себе си, с продаването им силно бе разклатила доверието в тези книжа. — Така или иначе това задейства някаква аларма в програмата ни…

— Марк, акциите на „Ситибанк“ са едни от наблюдаваните от модела, нали? — попита спокойно Уинстън. Нищо нямаше да спечели, ако натиснеше прекалено много Марк.

— Опа! — Очите му леко се разшириха. — Хм, да, така е, нали?

Точно тогава в ума на Уинстън блесна много ярка лампа. Не бяха много хората, които знаеха как „експертните системи“ следят пазара. Те действаха по няколко взаимносвързани начина и наблюдаваха пазара като цяло, а също използваха за модели някои наблюдавани акции като общи показатели за развиващи се пазарни тенденции. Това бяха ценни книжа, които в продължение на дълго време следяха отблизо развитието на всички други, склонни към обща стабилност, такива, които намаляваха и увеличаваха стойността си по-бавно от повечето несигурни емисии, тоест бяха устойчиви. За това имаше две причини и една фрапантна грешка. Причините бяха следните: докато пазарът се менеше всеки ден, дори при най-благоприятните обстоятелства идеята бе не само от време на време да налучкаш печелившия кон, а и да подсигуриш парите си чрез надеждни книжа (не че съществуваше нещо наистина надеждно, което го доказа и петъчният ден), когато всичко останало се е разклатило. По тези причини определящите акции бяха онези, които дълго време представляваха сигурни убежища. Грешката беше често срещаният принцип: „Заровете нямат памет.“ Водещите ценни книжа бяха такива, защото историята на компаниите, които представляваха, сочеше добро управление. Управлението можеше да се променя с течение на времето. Следователно стабилни бяха не самите акции, а управлението, което беше само част от миналото и чиято валидност трябваше да се проверява периодично. Въпреки всичко тези книжа се използваха за сортиране на тенденции. А една тенденция бе такава само защото хората я възприемаха така и с това си убеждение я превръщаха в истинска тенденция. Уинстън приемаше определящите акции единствено като предвестници за онова, което хората ще направят на пазара, а тенденциите за него винаги бяха психологически предвестници за начина, по който всички ще последват един изкуствен модел, не качествата на самия модел. Осъзна, че Грант не виждаше нещата точно така, подобно на толкова други технически дилъри.

С разпродаването на книжата на „Ситибанк“ „Колумб груп“ задейства една малка аларма в своята компютъризирана търговска система. И даже хитър човек като Марк бе забравил, че „Ситибанк“ е част от проклетия модел!

— Покажи ми още банкови ценни книжа — нареди Уинстън.

— Ами следваща падна „Химическа банка“ — информира го Грант и извика и тези данни. — Последва я „Хановерски производители“, а после и други. Както и да е, видяхме какво се задава и се прехвърлихме на метали и на акциите за злато. Знаеш ли, когато пушилката се разсее, ще излезе, че сме се справили добре. Не чак страхотно, но доста добре — заключи Грант, докато извикваше изпълнителната си програма за цялостни сделки с желанието да покаже нещо, което е свършил както трябва. — Спечелих пари след бърз удар чрез „Силиконова алхимия“, направих онова залагане на „Дженерал мотърс“ и…

Уинстън го потупа по рамото.

— Запази това за по-късно, Марк. Виждам, че си играл добре.

— Така или иначе през цялото време изпреварвахме тенденциите. Вярно, пострадахме малко, когато ни засипаха обажданията и се наложи да се отървем от немалко стабилни неща, обаче това се случи с всички…

— Не го виждаш, а?

— Кое да виждам, Джордж?

— Ние сме били тенденцията.

Марк Грант се опули и за Уинстън бе ясно.

Той не го виждаше.

29.

ЗАПИСКИ

Лекцията й мина много добре и накрая Кати Райън получи една прекрасно увита кутия от професора по очна хирургия в университета в Чиба, който оглавяваше японската делегация. Като го разопакова, тя откри шал от моарирана синя коприна, избродиран със златен конец. Изглеждаше на повече от сто години.

— Синьото така отива на очите ви, доктор Райън — каза колегата й с усмивка, изразяваща искрено възхищение. — Страхувам се, че подаръкът не е достатъчно ценен в сравнение с онова, което научих днес от вас. Имам стотици диабетици в болницата си. С този технически похват можем да се надяваме, че ще възвърнем зрението на повечето от тях. Великолепно постижение, професоре. — Той се поклони тържествено и с явно уважение.

— Е, лазерите все пак идват от вашата страна — отвърна му Кати. Не бе сигурна какви емоции би трябвало да изпитва. Подаръкът беше разкошен. Човекът не би могъл да е по-искрен, а родината му можеше да се окаже във война с нейната. Защо обаче това не се съобщаваше в новините? Ако имаше война, защо този чужденец не бе арестуван? Дали трябваше да се държи мило с него като с многоуважаван колега, или враждебно, като с враг? Какво, по дяволите, ставаше? Тя хвърли поглед към Андреа Прайс, която просто се подпираше на стената и се усмихваше, кръстосала ръце пред гърдите си.

— Но вие ни показахте как да ги използваме по-ефикасно. Изумително приложно изследване. — Японският професор се обърна към останалите и вдигна ръце. Насъбралото се множество започна да ръкопляска, а поруменялата Каролайн Райън си помисли, че в крайна сметка можеше и да постави статуетката „Ласкър“ на полицата над камината си. Всички й стиснаха ръката, след което тръгнаха към автобуса, чакащ да ги откара обратно в „Стауфър“ на улица „Прат“.

— Може ли да го видя? — попита специален агент Прайс, след като всички си отидоха и вратата бе надеждно затворена. Кати й подаде шала. — Прелестен е. Ще трябва да си купите нова рокля към него.

— Значи изобщо не е имало за какво да се тревожа — отбеляза доктор Райън. Интересно. Щом минаха петнадесет секунди от лекцията й, тя така или иначе забрави за това. Не беше ли любопитно?

— Не, както ви казах, не съм очаквала да се случи нищо. — Прайс й върна шала с известна неохота. „Дребничкият професор е прав“ — помисли си. Наистина си пасваше чудесно с очите й. Единственото нещо, което чу, бе фразата „жената на Джак Райън“. — Откога се занимавате с това?

— С хирургия на ретината ли? — Тя затвори тефтерчето си. — Започнах да работя върху предната част на окото и продължих чак докато се роди малкият Джак. Сетне ми хрумна една идея за начина, по който ретината се прикрепва естествено към окото и за това как можем да залепим наново дефектните. После започнахме да мислим как Да свържем кръвоносните съдове. Берни ми даде зелена улица и получих субсидия за научни изследвания от Националния здравен институт, едно нещо доведе до друго и…

— И сега вие сте най-добрата в света в тази област — довърши историята Прайс.

— Да, докато не се появи някой с по-сръчни ръце и не се научи как да го прави. — Кати се усмихна. — Като че ли съм най-добрата, поне за още няколко месеца.

— Е, как е шампионът? — попита я Берни Кац, който влезе в залата, и чак после забеляза Прайс. Пропускът на сакото й го озадачи. — Познаваме ли се?

— Андреа Прайс. — Агентът бързо и старателно проучи Кац, преди да се ръкува с него. Всъщност той се почувства поласкан, докато тя не добави: — От тайните служби.

— Защо нямаше такива ченгета, когато бях хлапак? — попита хирургът галантно.

— Берни бе един от първите ми наставници тук. Сега завежда отделение — обясни Кати.

— И скоро ще бъда настигнат по престиж от колежката ми. Идвам с добри новини. Имам шпионин в комисията за „Ласкър“. Ти си сред финалистите, Кати.

— Какво е „Ласкър“? — поинтересува се Прайс.

— Има само още една крачка след наградата „Ласкър“ — уведоми я Берни. — Трябва да отидеш до Стокхолм и да я вземеш.

— Берни, никога няма да я получа. Да вземеш „Ласкър“ е трудна работа.

— Тогава продължавай с изследванията, момиче! — Кац я прегърна и излезе.

„Искам я, искам я, много я искам!“ — каза си наум Кати. Нямаше нужда да произнася думите. За специален агент Прайс това бе очевидно. По дяволите, не беше ли тази задача по-вълнуваща от охраняването на политици?

— Може ли да наблюдавам някоя от операциите ви?

— Щом искате. Както и да е, хайде. — Тя я поведе обратно към кабинета си, като вече нямаше нищо против присъствието й. Пътьом те прекосиха клиниката, сетне и една от лабораториите. По средата на един коридор доктор Райън се закова на място, бръкна в джоба си и извади малък бележник.

— Пропуснах ли нещо? — обади се Прайс. Съзнаваше, че бърбори прекалено много, ала трябваше малко време, докато научиш навиците на подопечните си. Освен това причисляваше Кати Райън към онзи тип хора, които не обичат да бъдат охранявани и следователно трябва да им се помогне да свикнат.

— Ще ви се наложи да свикнете с мен — каза професор Райън, докато с усмивка нахвърляше някакви бележки. — Щом ми хрумне нещо, веднага си го записвам.

— Не вярвате на паметта си, а?

— Никога. Не можеш да се довериш на паметта си за неща, засягащи живи пациенти. Това е едно от нещата, на които най-напред те учат в медицинските колежи. — Кати поклати глава, когато приключи. — Не и в този бранш. Възможностите за издънка са прекалено много. Не го ли запишеш, значи никога не се е случвало.

„Звучи като урок, който е добре да запомня“ — каза си Андреа Прайс и последва шефката си по коридора. Кодовото име ХИРУРГ идеално й прилягаше. Педантична, находчива, акуратна. От нея дори би могло да излезе добър агент, ако не беше явното й притеснение от оръжия.

Процедурата вече бе редовна и рутинна и в много отношения съвсем не беше нова. Повече от четиридесет години японската въздушна отбрана отговаряше на действията на руските изтребители от челната база на Долински сокол (първоначално в сътрудничество с американските ВВС), и един от редовните маршрути, запазен за съветските военновъздушни сили, си беше спечелил името „токийски експрес“ — вероятно несъзнателно препращане към термин, измислен през 1942 от американските морски пехотинци на остров Гуадалканал.

От съображения за сигурност всички Е-767 бяха на база заедно с Шесто авиокрило в Комацу, близо до Токио, ала двата изтребителя F-15J, действащи под командването на разузнавателните самолети, които сега летяха над град Немуро, най-североизточната точка на остров Хокайдо, всъщност кацаха на главния остров Читосе. Те бяха на сто и шестдесет километра от брега и всеки разполагаше с по осем ракети — четири с топлинни и четири с радиолокационни глави. Сега се нуждаеха само от мишена.

Минаваше полунощ, местно време. Пилотите си бяха отпочинали и стояха нащрек, препасали удобно предпазните си колани, а изострените им погледи пронизваха тъмнината, докато пръстите внимателно коригираха курса чрез лостовете. Собствените им търсещи радари бяха изключени и макар че предупредителните лампички на самолетите все още мигаха, те лесно можеха да бъдат изгасени възникнеше ли такава необходимост, и да спрат да съществуват за невъоръженото око.

— „Ийгъл“ едно-пет — чу от цифровата радиостанция водачът на звеното, — проверете за невоенен трафик на петдесет километра от позицията ви, нула-три-пет, курс две-едно-пет, други смущения на три-шест.

— Прието, „Ками“ — отвърна пилотът, след като включи предавателя си. Ками, кодовото име на обикалящия разузнавателен самолет, бе дума с много значения, повечето в кръга на свръхестественото — например „душа“ или „дух“. И така, те бързо се превърнаха в съвременно въплъщение на духовете, пазещи страната им, а изтребителите F-15J бяха силните оръжия, даващи мощ на волята на тези духове. По зададена команда двата изтребителя свърнаха надясно и се издигаха под лек, спестяващ гориво наклон в продължение на пет минути, докато не достигнаха единадесет хиляди и триста метра. Отдалечаваха се от родината си с петстотин възла и с все още изключени радари, но сега на апаратурата им се появяваха цифрови данни, получавани от „Ками“ — поредно нововъведение, каквото американците нямаха. Водачът на групата поглеждаше ту нагоре, ту надолу. „Жалко — помисли си той, — че пултовият монитор не е обединен с проекционния екран отгоре.“ Може би при следващия модел щяха да го направят.

— Ето там — каза той по радиостанцията с малка мощност.

— Улових го — потвърди другият летец.

Сега двата изтребителя свиха вляво и бавно се спуснаха зад онова, което приличаше на канадски пътнически самолет 767-ER. Да, на осветената с прожектори опашка се виждаше емблемата на канадските авиолинии — кленово листо. Вероятно ставаше дума за редовния полет от Торонто до „Нарита“, пресичащ полярните области. Горе-долу се движеше по разписание. Те го приближиха почти направо отзад (не съвсем, за да не би едно прекомерно бързо застигане да доведе до сблъсък) и вибрациите им показаха, че са попаднали в бурната въздушна струя, излизаща от „тежък“, ширококорпусен пътнически самолет. Водачът продължи да скъсява разстоянието, докато не видя наредените по кабината светлини, огромните двигатели под всяко крило и късия и дебел нос на продукта на „Боинг“. Той пак включи предавателя си.

— „Ками“, тук „Ийгъл“ едно-пет.

— Чувам те, „Ийгъл“.

— Обектът идентифициран, „Ехо Ромео“-767 на канадските авиолинии, идващ по установения курс и с нормална скорост. — Любопитното бе, че строгите правила на ПВП — „преграждащия въздушен патрул“ — изискваха използването на английски. Той беше международен език на авиацията. Всичките им пилоти можеха да го говорят, а и бе по-подходящ за важни съобщения.

— Прието.

При следващата команда изтребителите се откъснаха и отлетяха към зададената им патрулна зона. Канадският летец никога нямаше да узнае, че два въоръжени изтребителя са се приближили на триста метра от пътническия му самолет, пък и той нямаше никакво основание да очаква, че някой би сторил подобно нещо, тъй като в света цареше мир или поне в тази му част.

Колкото до пилотите изтребители, те приемаха новите си задължения мудно и заедно с изменянето на ежедневния им начин на съществуване. За неопределен период от време не по-малко от два изтребителя щяха да стоят тук като патрул, още два щяха да са на остров Читосе под тревога плюс пет и други четири под тревога плюс тридесет. Командващият ги подполковник натискаше за позволение да повиши още повече бойната готовност, защото, каквото и да казваха от Токио, нацията им действително беше във война. Така каза и на хората си. В първото си обръщение към пилотите и ръководния летищен технически персонал заяви, че американците са опасни противници. Хитри, непочтени и агресивни. И най-лошото: в най-добрата си форма те бяха напълно непредвидими, точно обратното на японците, които според него бяха крайно предвидими. Авиаторите си помислиха, че може би затова са възложили на подполковника тази военновъздушна част. Ако нещата продължеха да се развиват, първият сблъсък с вражески американски части щеше да е тук. Искаше да е готов за него въпреки солената цена в пари, гориво и изтощение, която трябваше да платят. Пилотите напълно одобряваха това. Войната бе сериозна работа и макар и нещо ново за тях, те не бягаха от отговорностите си.

Райън си помисли, че времето скоро щеше да стане най-отчайващият фактор. Токио бе с четиринадесет часа пред Вашингтон. Там сега беше тъмно и вече друг ден, и каквито ще хитри идеи да му хрумнеха, щеше да се наложи да почакат цели часове осъществяването си. Същото важеше и за Индийския океан, ала поне можеше директно да командва бойната групировка на адмирал Дъбро. За да изпрати съобщение до Кларк и Чавес, то трябваше да мине през Москва и сетне да бъде предадено или чрез контакт с агент на руското разузнаване в Токио (нещо, което не биваше да се прави прекалено често), или чрез обратна връзка с модема, когато Кларк решеше да включи компютъра си, за да изпрати комюнике до информационната агенция „Интерфакс“. Каквото и да стореше, задължително щеше да се получи изоставане във времето, а това можеше да убие хора.

Всичко опираше до информация. Винаги е било така и винаги щеше да бъде. Истинският номер беше да се открие какво ставаше. Какво правеше противникът? Какво замисляше?

„Какво точно искат да постигнат?“ — запита се той.

Причината за войната винаги бе икономическа — едно от малкото неща, които Маркс е улучил. Всъщност всичко се свеждаше просто до алчност, както сам каза на президента, въоръжен грабеж в голям мащаб. На национално ниво нещата се прикриваха с термини като Манифест на съдбата[1], Лебенсраум[2] или други политически лозунги, целящи да грабнат вниманието и жарта на масите, но ето какво се криеше в основата: „Те го имат. Ние го искаме. Хайде да им го вземем.“

И все пак Марианските острови не си заслужаваха главоболията. Просто не си струваха политическите или икономическите загуби. Тази история сама по себе си щеше да коства на Япония най-изгодния й търговски партньор. След това нямаше да могат да се съвземат с години. Позициите им на пазара, толкова внимателно извоювани и разработвани от шестдесетте години насам, щяха да бъдат заличени от чувство, което учтиво можеше да се нарече обществено негодувание, ала щеше да е далеч по-дълбоко. Поради каква логична причина можеше една държава, така свързана с идеята за бизнес, да обърне гръб на практическите съображения?

„Войната обаче никога не е рационална, Джак. Ти сам го каза на президента.“

— Е, кажете ми. Какво, по дяволите, си мислят те? — нареди той и веднага съжали за ругатнята.

Намираха се в приземна зала за съвещания. На първото събрание на работния екип липсваха Скот Адлер, както и държавният секретар Хансън. Присъстваха двама служители от Националното разузнаване и четирима от Държавния департамент, като според Райън всички изглеждаха не по-малко озадачени и объркани от него. Не беше ли върхът! Няколко секунди не се случи нищо. „Това едва ли е неочаквано“ — помисли си Джак. У него винаги се зараждаше патологичен интерес, когато наистина поискаше мнение от банда бюрократи: кой какво щеше да каже?

— Те са бесни и същевременно изплашени.

Отговорът дойде от Крис Кук, един от хората на търговския отдел в Държавния департамент. Той беше изкарал два мандата в посолството в Токио, говореше езика доста сносно и наложи мнението си на няколко пъти по време на търговските преговори, като винаги сядаше зад високопоставените мъже и жени, но обикновено се оказваше човекът, вършещ истинската работа. Така стояха нещата и Джак си припомни своето негодувание, че понякога други обираха лаврите от неговите идеи. След коментара му той кимна и забеляза, че останалите около масата направиха същото, благодарни, че някой друг е поел инициативата.

— Ясно ми е защо са бесни. Кажете ми защо са изплашени.

— Ами, дявол го взел, руснаците все още са близо до тях, китайците също. Те още са две велики сили, а ние се оттеглихме от Западния Тих океан, нали така? В техните очи нашият ход ги оставя изолирани, а сега им се вижда, че сме се нахвърлили върху тях. Така и ние ставаме потенциални врагове, нали? В какво положение остават тогава? Имат ли вече истински приятели?

— Защо тогава взимат Марианските острови? — попита Джак, докато си напомняше, че Япония не е била атакувана в последно време от тези държави и че сама е нападнала всичките. Кук направи вероятно неволно попадение. Как отвръщаше Япония на заплахите отвън? Като атакуваше първа.

— Така печелят дълбочина в отбраната и бази извън главните им острови.

„Добре, звучи логично“ — помисли си Райън. Спътникови снимки на по-малко от час висяха на стената. Сега на временните летища на Сайпан и Гуам имаше изтребители, както и самолети „Хоукай“ Е-2С с авиационни системи за ранно предупреждаване, които обикновено излитаха от американски самолетоносачи. Създаваше се защитна бариера, простираща се на две хиляди километра почти право на юг от Токио. Тя би могла да се възприема като мъчно преодолима стена срещу американски атаки и по принцип представляваше умалена версия на величествената японска стратегия през Втората световна война. Отново Кук бе дал солидния аргумент.

— Наистина ли обаче сме заплаха за тях? — попита той.

— Сега със сигурност — отговори Кук.

— Защото те сами ни принудиха — озъби се един от служителите на Националното разузнаване, с което влезе в разговора.

Кук се надвеси през масата към него.

— Защо хората започват войни? Понеже се страхуват от нещо! За бога, през последните пет години те смениха повече правителства от италианците. Страната е политически нестабилна. Имат си истински икономически проблеми. Доскоро валутата им беше зле. Пазарът им за акции пропадна вдън земя заради търговските ни закони, изправихме ги пред финансова разруха и вие питате защо са станали малко параноични? Ако подобно нещо се случеше на нас, какво, по дяволите, щяхме да направим? — запита помощникът на заместник държавния секретар с цел по-скоро да свие сармите на разузнавача.

„Чудесно“ — помисли си Райън. Оживените обсъждания обикновено бяха от полза, както от най-горещия огън ставаше най-здравата стомана.

— Съчувствието ми към противниковата страна е охладено от факта, че те завзеха американска територия и нарушиха човешките права на американски граждани.

Отговорът, даден на тирадата на Кук, се стори малко коварен на Райън. Напомняше му за хрътка, следваща миризмата на осакатена лисица и решила да си поиграе с плячката за разнообразие. Това винаги пораждаше хубаво чувство.

— А преди това ние оставихме към двеста хиляди техни жители без работа. Ами техните права?

— Майната на правата им! На чия страна си, Кук?

Той просто се облегна в стола си и се усмихваше, докато забиваше „ножа“.

— Струва ми се, че трябваше да кажа на всички какво си мислят те. Нима не сме за това тук? Онова, което си мислят, е, че ние ги разбутахме, смазахме ги, подценихме ги и изобщо им дадохме да разберат, че откак се помнят, ги покровителстваме заради покорството им, а не от уважение. Никога не сме ги третирали като равни, докато те смятат, че заслужават по-добро отношение от нас, и всичко това не им харесва. И знаете ли какво? — продължи Кук. — Не ги виня, че се чувстват така. Вярно, сега те ни нападнаха внезапно. Това е грешка и аз я осъждам, но се налага да признаем, че се опитаха да го сторят с възможно най-малко жертви, верни на стратегическите си цели. Този факт е нещо, което трябва да вземем под внимание, нали?

— Посланикът твърди, че родината му желае да спре дотук — уведоми ги Райън, без да пропусне нотката в очите на Кук. Той явно беше мислил над ситуацията, което бе добре. — Дали говорят сериозно?

Джак зададе поредния мъчен въпрос, което не се хареса много на хората около масата. Мъчните въпроси изискваха категорични отговори, а те често можеше да се окажат грешни. Най-кофти бе за разузнавачите. Хората от Националното разузнаване обикновено са шефове от ЦРУ, от военното разузнаване или от Управлението за национална безопасност. Един от тях винаги следва президента, за да му каже мнението си в случай на бързо разрастваща се криза. Те би трябвало да са специалисти в отделна област и наистина бяха, което всъщност се отнасяше и за Райън, бил някога сам служител на Националното разузнаване. При тези хора обаче в това е проблемът. Един разузнавач по принцип е сериозен човек и реалист. Такива хора не се страхуват от смъртта, ала истински се страхуват да не сбъркат при трудна задача. Затова даже човек да опре пистолет в нечия глава, няма гаранция, че ще получи недвусмислен отговор на мъчен въпрос. Джак се вгледа в тях последователно и видя, че Кук прави същото с изписано на лицето му презрение.

— Да, сър, според мен вероятността да е така е голяма. Вероятно е също да ни предложат нещо в замяна. Те знаят, че трябва да ни позволят и да запазим достойнството си. Можем да разчитаме на това и то ще ни бъде от полза, ако решим да преговаряме с тях.

— Вие бихте ли препоръчали преговори?

Последваха усмивка и кимване.

— Никога не вреди да поговориш с някого, каквото и да е положението, нали? Не забравяйте, че аз съм боклук от Държавния департамент. Длъжен съм да препоръчам такъв ход. Не познавам военната страна. Не зная дали можем да се борим или не. Приемам, че сме способни и че те го знаят, че съзнават рискованата си игра и че са дори по-уплашени от нас. Можем да го използваме в наша полза.

— За какво можем да настояваме? — попита Райън, като дъвчеше писалката си.

— За предишното положение — отвърна Кук веднага. — За пълно изтегляне от Марианските острови, възвръщане на американските закони за островите и техните жители, обезщетения за семействата на убитите и наказание за онези, отговорни за смъртта им.

Джак видя, че даже разузнавачите кимнаха при тези думи. Вече започваше да харесва Кук. Той говореше каквото мислеше, а казаното имаше логика.

— Какво ще получим?

Отговорът пак бе ясен и прост:

— По-малко. Ще трябва да ни дадат нещо, ала няма да ни върнат всичко.

„Къде, по дяволите, Скот Адлер е крил този човек? — каза си Райън. — Той мисли като мен.“

— Ами ако ги притиснем? — запита съветникът по националната сигурност.

— Ако искаме да си върнем всичко, то може да се наложи да се бием. Ако ви интересува мнението ми, това е опасно.

Джак извини повърхностното заключение. В края на краищата човекът беше протеже на Държавния департамент и част от тази култура.

— Ще може ли посланикът да води преговори?

— Да, така мисля — рече Кук след секунда. — Разполага с добър персонал и е много високопоставен, професионален дипломат. Познава Вашингтон и знае как да играе на едро. Ето защо са го изпратили тук.

„Дрън-дрън е по-добре от бум-бум“ — припомни си Джак думите на Уинстън Чърчил. Това бе вярно, особено ако първото не изключваше напълно опасността от второто.

— Добре — каза Райън. — Има и други неща, които трябва да свърша. Вие останете тук. Искам подробен доклад със становище и предложения. Ще ми се да ми предоставите избор. Искам многобройни първоначални позиции за двете страни в конфликта. Искам и заключителни сценарии. Желая да ми дадете вероятния отговор от тяхна страна на теоретични военни действия от наша. И най-вече — обърна се той направо към служителите на Националното разузнаване — искам преценка за ядрения им потенциал и обстоятелствата, при които може да почувстват нужда да го използват.

— Как ще бъдем предупредени? — Изненадващо въпросът дойде от Кук. Също толкова учудващо бе, че отговора предостави другият разузнавач, който сега изпита нужда да покаже, че знае нещо.

— Радарът „Кобра Дейн“ на остров Шемия все още работи. Спътниците от системата за цифрова обработка на сигнали също. Ще получим предупреждение за ракети и за стълкновение, ако се стигне дотам. Доктор Райън, предприели ли сме нещо…

— ВВС разполагат с изстрелвани от въздуха крилати ракети в резерва си. Ще бъдат качени на бомбардировачи В-1. Имаме възможност също да заредим наново крилатите ракети „Томахоук“ с бойни глави W-80, подходящи за изстрелване от подводници или кораби. Руснаците знаят, че можем да използваме тази възможност, и няма да възразят, стига да го направим безшумно.

— Това е повишаване на напрежението — предупреди Кук. — Добре ще е да бъдем предпазливи.

— Ами ракетите им SS-19? — поинтересува се деликатно вторият служител на Националното разузнаване.

— Те смятат, че са им нужни. Няма да е лесно да ги убедим, че трябва да се откажат от тях. — Помощник заместник държавният секретар огледа хората около масата. — Не забравяйте, че някога бомбардирахме с ядрени оръжия страната им. Темата е много деликатна, а и си имаме работа с хора, водени от параноя. Препоръчвам да се внимава с този въпрос.

— Прието — каза Райън и се изправи. — Знаете какво искам от вас. Залавяйте се за работа. — Не го радваше особено правото му да издаде такава заповед, ала много по-зле се почувства, когато се наложи да го направи. Най-малко удоволствие му носеше пък чакането на отговорите, които щеше да получи на въпросите си. Трябваше обаче да се започне отнякъде.

— Пак ли тежък ден? — попита Номури.

— Мислех си, че като го няма Ямата, ще стане по-лесно — отвърна Казуо. Той поклати глава и се облегна на изящния дървен ръб на басейнчето. — Бъркал съм.

Останалите кимнаха рязко, за да се съгласят със забележката на приятеля си. Сега на всички им липсваха сексуалните разкази на Таока. Имаха нужда да се поразсеят, но само Номури знаеше защо историите секнаха.

— Какво изобщо става? Сега Гото твърди, че се нуждаем от Америка. Миналата седмица те бяха наши врагове, нима сега пак сме в приятелски отношения? Ситуацията е много объркана за обикновен човек като мен — подхвърли Чет, докато разтъркваше очи и се чудеше какво ще привлече със стръвта. Да постигне разбирателство с тези мъже не му се удаде лесно, защото се различаваше от тях по толкова много неща, и трябваше да се очаква, че той ще им завижда, както и те на него. Мислеха си, че Номури е предприемач, въртящ свой бизнес, докато те бяха висши чиновници в основни корпорации. Те имаха сигурност, той пък — независимост. Сигурно работеха извънредно, докато той сам си беше господар. Те имаха повече пари. Чет бе подложен на по-малко стрес. Сега пък те разполагаха с информация, а той не.

— Изправихме се срещу Америка — обади се един от множеството.

— И аз така разбрах. Това не е ли изключително опасно?

— Да, за кратък период — отговори Таока и остави попарващата вода да отпусне стегнатите му от стреса мускули. — Въпреки че според мен вече спечелихме.

— Какво обаче спечелихме, приятелю? Имам чувството, че съм започнал да гледам някаква мистерия от средата на представлението и зная само, че във влака за Осака има красиво и загадъчно момиче. — Той имаше предвид един установен драматичен жанр в Япония: мистерии, основаващи се на експедитивността, с която влаковете на нацията се движеха.

— Ами както го представя шефът ми — реши се да обясни друг висш съветник, — това ще означава истинска независимост за родината ни.

— Не сме ли независими вече? — явно недоумяваше Номури. — Тук вече почти няма американски войници, които да ни безпокоят.

— Като и те сега са под строга охрана — отбеляза Таока. — Ти не разбираш. Независимостта не означава само политика. Има и икономическа независимост. Което означава да не просим от други нещата, нужни ни за оцеляване.

— Тя означава Северната зона за ресурси, Казуо — каза друг от групата, с което отиде твърде далеч и го разбра от начина, по който два чифта очи предупредително се отвориха.

— Ще ми се независимостта да означава по-кратки дни, както и за разнообразие да се прибираме вкъщи навреме, вместо да спим два-три пъти седмично в проклетото метро — обади се един от по-будните, за да промени насоката на разговора.

Таока изсумтя.

— Наистина, как може човек да си уреди момиче там?

На Номури му се стори, че последвалият гръмък смях е престорен.

— И вие, чиновниците, с вашите тайни! Хм! — сопна се агентът на ЦРУ. — Надявам се, че се справяте по-добре с жените си. — Той замълча. — Всичко това ще повлияе ли на бизнеса ми? — Реши, че този въпрос е добра идея.

— Бих казал, за добро — отвърна Казуо. По този въпрос постигнаха пълно съгласие.

— Всички трябва да проявим търпение. Ще настъпят тежки времена, преди наистина да дойдат добрите.

— Ала те със сигурност ще дойдат — подхвърли друг уверено. — Истински трудната част е зад гърба ни.

„Не и ако успея да сторя необходимото“ — каза им мислено Номури. Но какво, по дяволите, означаваше „Северна зона за ресурси“? Терминът така прилягаше на разузнавателния бранш, че той знаеше, че е чул нещо важно, без изобщо да разбира за какъв дявол става въпрос. Сетне се наложи да се прикрие с обширен разказ за новата си връзка със стюардесата, за да бъде пак сигурен, че те ще запомнят историята, а не въпросите му.

Жалко, че трябваше да пристигнат по тъмно, ала просто такъв им бил късметът. Половината флотилия се бе отклонила към Гуам, разполагащ с далеч по-хубаво естествено пристанище, понеже всички хора на тези острови трябваше да видят японския флот — на адмирал Сато му дойде до гуша от названието „сили за самоотбрана“. Сега вече имаше истинска флота, състояща се от бойни кораби и сражаващи се мъже, усетили донякъде вкуса на битката, а ако историците по-късно напишеха, че тяхното сражение не е било истинско или пък честно… Е, кой военен учебник не хвалеше значението на изненадата при нападателни операции? „Доколкото зная, никой“ — каза си адмиралът, когато през бинокъла видя неясните очертания на хълма Такпочао. Там вече имаше мощен радар, монтиран и функциониращ, както му съобщиха електронните му специалисти преди час. Поредният важен фактор за защитата на земята, принадлежаща отново на отечеството му.

Той стоеше сам в тъмата преди зазоряване, в десния край на капитанския мостик. „Какво странно понятие“ — помисли си. Тъма ли? Нищо подобно. Тя носеше вълшебен покой, особено когато си сам и го запазваш за себе си, а умът ти започва да изключва разсейващите те неща. Над главата му се чуваше слабото жужене на електронната апаратура, напомнящо за кошер дремещи пчели, но скоро и този шум бе заглушен. Долиташе също далечното бучене на корабните системи. „Най-вече от двигателите и от вентилационните тръби на климатичните инсталации“ — каза си и се абстрахира от звука. Нямаше хора, които да го безпокоят с шума си. Командирът на „Муцу“ налагаше стабилна дисциплина на мостика. Моряците не говореха, освен ако нямаше някаква причина, и се съсредоточаваха над задълженията си, както подобаваше. Един по един, адмирал Сато елиминира страничните шумове. Така останаха единствено шепотът на морето и прекрасното свистене на стоманения корпус, порещ вълните. Той погледна надолу и видя ветрилообразната пяна, чиято белота беше искряща и в същото време бледа. Отзад пък широката водна ивица бе в приятно, флуоресциращо зелено, идващо от разбития фитопланктон — мънички създания, излизащи през нощта на повърхността по причини, които Сато никога не си направи труда да научи. „Може би искат да се насладят на луната и звездите“ — каза си той и се усмихна в мрака. Пред него беше остров Сайпан: само една точка на хоризонта, по-черна от самата тъмнина. Изглеждаше така, понеже той затъмняваше звездите на западния хоризонт, а един моряк знаеше, че ако някъде в ясна нощ не се виждат звезди, то там би трябвало да има суша. Наблюдателните постове, бдящи от местата си на върха на предните надпалубни съоръжения, я забелязаха много преди него, но това не намали удоволствието от собственото му откритие. Както при моряците от всяко поколение, и сега имаше нещо специално в първото появяване на суша, тъй като всяко плаване завършваше с един вид откритие. Сегашното не правеше изключение.

Още звуци. Първо отривистото бръмчене на електромоторите, завъртащи радарните системи, сетне нещо друго. Знаеше, че го е усетил късно — плътно боботене откъм десния борд, някак раздиращо, което бързо се усилваше, докато той разбра, че не можеше да е друго освен рева на приближаващ се самолет. Сато свали бинокъла си и хвърли поглед надясно, без да вижда каквото и да било, докато очите му не уловиха движение близо до него на палубата и две стреловидни фигури не профучаха над главата му. „Муцу“ потрепера от силната им въздушна струя, при което адмиралът почувства ледена тръпка, последвана от изблик на гняв. Той отвори рязко вратата на кабината на щурвала.

— Какво, по дяволите, беше това?

— Два изтребителя F-3, провеждащи учебна атака — докладва вахтеният офицер. В бойния информационен център ги следяха от няколко минути. — Ние ги осветихме с ракетните ни търсачи.

— Ще каже ли някой на тези „диви орли“, че прелитането непосредствено над кораб в тъмното е рисковано и може да ни нанесе щети, а на тях да донесе глупава смърт?

— Но, адмирале… — опита се да възрази вахтеният офицер.

— Но ли? Ние сме ценна военноморска единица и не бих желал на някой от корабите ми да му се наложи да прекара месец в корабостроителницата, докато му подменят мачтата, защото някакъв си тъп летец не е могъл да ни види в тъмното!

— Хай. Веднага ще се обадя.

„Така да ми провалят сутринта!“ — вдигаше мислено пара Сато, докато се връщаше навън, за да седне в кожения стол и да задреме.

Уинстън се почуди дали е първият, който го проумява. След това се запита защо този факт трябваше да го учудва. ФБР и останалите очевидно се мъчеха да оправят нещата и основно усилията им вероятно отиваха за предпазване от измама. Нещо по-лошо: те също така преглеждаха всичките записки, не само тези на „Колумб груп“. Би трябвало да боравят с истински океан от данни и сигурно не бяха запознати с материята, а моментът бе изключително неподходящ за специализация на място.

Телевизията раздуваше историята. Председателят на Банката на федералния резерв участва във всичките сутрешни телевизионни дискусии, което би трябвало да е отворило много работа на шофьора му в окръг Колумбия. Последва необоримо публично изявление в пресцентъра на Белия дом, след което даде продължително интервю за Си Ен Ен. До известна степен номерът минаваше, което се виждаше и по телевизията. Много хора се появиха в банките преди обед и там с изненада откриха купища пари в брой, изкарани предишната нощ, за да постигнат нещо, което на военен език вероятно се нарича демонстрация на сила. Въпреки че председателят явно бе убедил чрез високия си пост всеки важен банкер в страната, обратното важеше за банковите касиери, които посрещаха вложителите на гишетата с думите: „О, искате пари в брой? Ама, разбира се, имаме всичко, което ви трябва.“ В немалко случаи, когато хората се прибраха по домовете си, у тях се зароди нов вид параноя („Да държа всичките тези пари вкъщи?“) и следобеда някои дори започнаха да се връщат, за да вложат спестяванията си отново.

„Това също трябва да е работа на Бъз Фидлър, а него го бива, като се има предвид, че е теоретик“ — помисли си Уинстън. Министърът на финансите просто печелеше време, и то чрез пари, ала тактиката беше добра, достатъчно добра, та да заблуди обществеността да повярва, че положението не е толкова лошо, колкото изглежда.

Сериозните инвеститори бяха по-наясно. Нещата вървяха зле и театърът в банките в най-добрия случай бе временна мярка. Федералният резервен фонд инжектираше пари в системата. Макар и идеята да ставаше за ден-два, цялостният ефект до края на седмицата би трябвало да е допълнително отслабване на долара, а американските съкровищни бонове вече ги обичаха почти толкова в общата финансова общност, колкото чумави плъхове. И най-лошото: макар че Фидлър за момента предотврати банкова паника, човек може да задържи паниката само за миг и ако не успее да възстанови истински увереността на всички, колкото по-дълго си играе с временни мерки, толкова по-тежка ще бъде подновената паника, в случай че тези мерки се провалят, понеже тогава за нея нямаше да има спиране. Всъщност Уинстън очакваше точно това.

Защото гордиевият възел около врата на инвеститорската система скоро нямаше да бъде разплетен.

Той смяташе, че е разгадал вероятната причина за събитието, но междувременно разбра, че проблемът може и да нямаше решение. Саботажът в Депозитното контролно дружество беше ключовият удар. Общо взето, нито един човек не знаеше какво притежава, колко е платил за него, кога го е получил или какви пари е дал; незнанието пък се разпростираше метаболично. Отделните вложители не знаеха. Институциите не знаеха. Търговските къщи не знаеха. Никой нямаше представа.

Как щеше да започне истинската паника ли? На пенсионните фондове на бърза ръка щеше да им се наложи да напишат ежемесечните си чекове… Обаче щяха ли банките да ги изплатят в срок? Държавата щеше да ги поощри, ала някъде по веригата щеше да има една банка, която нямаше да го стори поради собствени проблеми (само една, тъй като в крайна сметка тези неща винаги започваха от едно-единствено място) и така щеше да тръгне поредната лавина. Федералният резервен фонд пак трябваше да се намеси и да повиши паричния резерв, а това можеше да даде начало на хиперинфлационен цикъл. Той щеше да е решаващият кошмар. Уинстън добре си спомняше как инфлацията повлия на пазара и на страната в края на седемдесетте: „неразположението“, оказало се действително, загубата на национална самоувереност, чийто израз бяха никнещите лудници в северозападните планини и лошите филми, показващи живота след апокалипсиса. Като даже тогава инфлацията достигна… Колко? Към тринадесет процента. Двадесет при лихвените проценти. Една държава, задушаваща се единствено поради загубената увереност, причина за което бяха опашките за бензин и един нерешителен президент. Онези времена наистина можеха да пробудят носталгия.

Сега щеше да е много по-лошо и Америка изобщо нямаше да прилича на себе си, а на Ваймарската република, на Аржентина в старите лоши дни или на Бразилия по време на военния режим. И нещата нямаше да се ограничат с Америка, нали? Точно както през 1929 година вълнообразните последици щяха да се разпрострат надалеч и да парализират различни икономики по света, което надхвърляше дори способностите на Уинстън за прогноза. Джордж знаеше, че лично нямаше да пострада сериозно. Даже при деветдесетпроцентно съкращаване на състоянието му щеше да остане голяма и достатъчна сума (винаги се подсигуряваше, като залагаше част от парите си на книжа, имащи физическо покритие, като например петрол или злато; разполагаше и със собствен златен запас — истински метални кюлчета в трезори, подобно на скъперник от миналото), и тъй като големите депресии накрая водеха до дефлация, относителната стойност на разнообразните му авоари след време всъщност щеше да се увеличи. Знаеше, че той и семейството му щяха да оцелеят и да преуспеят, но на цената на икономически и социален хаос за по-бедните от него. А не влезе в бранша само заради себе си, нали? С течение на времето започна нощем да мисли много за незначителните хора, видели телевизионните му реклами и поверили му спестяванията си. Една магическа дума: доверие. Тя означаваше, че имаш задължение към онези, които ти го дават. Означаваше, че те са повярвали на нещата, които си казал за персоната си, и че трябва да докажеш истинността им не само на тях, а и на себе си. Защото, ако не успееш, тогава нямаше да се купят къщи, деца щяха да останат без образование и мечтите на хора от плът и кръв, съвсем същите като теб, щяха да умрат в зародиш. Достатъчно зле би било и само в Америка, но това явление щеше или можеше да повлияе целия свят.

Така че Уинстън трябваше да узнае какво е направил той. Не беше случайност. Било е добре обмислен план, реализиран със стил. „Ямата. Този хитър кучи син!“ — помисли си той. Може би първият японски инвеститор, когото бе уважавал. Първият, който наистина разбра играта както тактически, така и стратегически. Да, несъмнено беше така. Изражението на лицето му, онези загадъчни очи зад чашата с шампанско. „Защо не го проумя тогава?“ — Значи такава била играта, а?

Но не. Не можеше това да е цялата игра. Вероятно бе част от нея, тактика, целяща нещо друго. Какво? Какво би могло да е толкова важно, че Райзо Ямата да пожелае да каже сбогом на личното си богатство и междувременно да унищожи същите световни пазари, от които зависеха собствените му корпорации и икономиката на нацията му? Това не би минало през ума на един бизнесмен и определено не би стоплило сърцето на човек, представящ се за познавач на Уолстрийт.

Странно усещане: да си проумял всичко и все пак да не разбираш какъв е смисълът. Джордж погледна през прозореца и видя, че слънцето се спуска към нюйоркското пристанище. Трябваше да каже на някого и този някой трябваше да разбира за какво е цялата работа. На Фидлър? Може би. По-добре да е някой, познаващ Уолстрийт… и разбиращ и от други неща. Обаче кой?

— Наши ли са? — И четирите бяха на котва откъм защитената от вятъра страна на залива Лаолао. Един от тях беше борд до борд с някакъв танкер и несъмнено черпеше гориво.

Ореза поклати глава.

— Боята не е същата. Флотът боядисва корабите ни по-тъмно и някак по-синьо.

— Изглеждат сериозни кораби, човече. — Бъроус му върна бинокъла.

— Мощни радари, камери за вертикално изстрелване на ракети, хеликоптери за борба с подводници. Това са разрушители със система „Егида“ като нашите от клас „Бърк“. Сериозни са, няма спор. Самолетите се боят от тях. — Докато Португалеца ги наблюдаваше, хеликоптер се издигна от един от корабите и се понесе към плажа.

— Да докладваме ли?

— Да, добра идея.

Бъроус влезе във всекидневната и пак сложи батериите в телефона си. Хрумването напълно да го изключат вероятно бе излишно, ала така беше най-сигурно, пък и двамата мъже не искаха да разберат как японците се отнасят с шпионите, понеже те бяха точно такива. Бе и доста неудобно да провреш антената през дупката в дъното на купата и после да я държиш до главата си, но имаше нещо забавно в ритуала, а те се нуждаеха от причина, за да се усмихнат.

— Национален военен команден център, адмирал Джексън.

— Пак ли сте на дежурство, сър?

— Е, лейтенанте, струва ми се, че това се отнася за двама ни. Какво можете да докладвате?

— Четири разрушителя със система „Егида“ недалеч от брега, откъм източната част на острова. В момента единият зарежда гориво от малък петролоносач. Появиха се веднага след зазоряване. Още два ферибота за коли на кея, на хоризонта се вижда друг, който се отдалечава. Допреди малко преброихме двадесет изтребителя. Близо половината са F-15, с раздвоени опашки. Другата половина са с единични опашки, обаче не познавам модела. Иначе няма нищо ново за докладване.

Джексън разглеждаше спътникова снимка едва отпреди час, показваща четири кораба в разгърната колона и изтребители, разпилени на двете летища. Той си отбеляза нещо и кимна.

— Как е там? — поинтересува се Роби. — Искам да кажа, има ли спречквания, арести и други такива? — Той чу изсумтяване в другия край на линията.

— Не, сър. Всички са възможно най-мили. По дяволите, те се включват по телевизията непрекъснато от общодостъпния кабелен канал и ни обясняват колко пари щели да похарчат тук и колко много ще направят за нас.

Джексън долови възмущение в гласа му.

— Това стига. Може да не съм постоянно тук. Наистина трябва да дремна, но тази линия вече е изолирана само за вас, разбирате ли?

— Тъй вярно, адмирале.

— Запазете пълно спокойствие, лейтенант. Няма да се правите на герои, нали?

— Това са детинщини, сър. Не съм толкова глупав — увери го Ореза.

— Тогава прекратете излъчването, Ореза. Приятна работа. — Той чу как линията замря, след което затвори телефона. — И да имаш повече късмет от мен, приятел — добави полугласно. Сетне хвърли поглед към съседното бюро.

— Записахме го — уведоми го един разузнавач от ВВС. — Той потвърждава спътниковите данни. Склонен съм да вярвам, че все още е в безопасност.

— Нека продължи да е така. Не искам никой да се свързва с тях без мое разрешение — заповяда Джексън.

— Разбрано, сър. — „И без това си мисля, че не можем“ — помисли си той.

— Тежък ден ли? — попита Пол Робъртън.

— Имало е и по-лоши — отвърна Райън. Тази криза обаче бе прекалено непозната за такава уверена преценка. — Съпругата ти има ли нещо против…

— Свикнала е да отсъствам, а и до ден-два ще установим рутинен маршрут. — Агентът от тайните служби направи пауза. — Как е Шефът?

— Както обикновено, обира най-тежките задачи. Всички стоварваме боклуците си върху му — призна си Джак и се загледа през прозореца, когато отбиха от шосе-50. — Той е способен човек, Пол.

— Вие също, докторе. Всички много се зарадвахме, когато се върнахте. — Той замълча. — Много ли е кофти? — Тайните служби се радваха на обстоятелството, че трябваше да знаят почти всичко, което нямаше голямо значение, тъй като те така или иначе дочуваха почти всичко.

— Не ти ли казаха? Японците са произвели ядрени оръжия. Имат и балистични пускови съоръжения, с които да ги изстрелят.

Ръцете на Пол стиснаха по-здраво волана.

— Страхотно! Все пак не може да са толкова ненормални.

— През нощта на седми декември 1941 година американският кораб „Ентърпрайс“ спира в Пърл Харбър, за да презареди и да поднови арсенала си. На командния мостик, както обикновено, е адмирал Бил Холси, който вижда бъркотията, настъпила след утринния удар, и заявява: „Когато тази война свърши, японски език ще се говори само в ада.“ — Райън се зачуди защо изобщо го каза.

— Така мислите вие. Репликата сигурно е подействала добре на момчетата около него.

— Предполагам. Ако използват ядрените си ракети, точно това ще им се случи. Не, не може да не го знаят — рече Райън. Умората го застигаше.

— Трябват ви към осем часа, доктор Райън, може би девет — подчерта разумно Робъртън. — При нас също е така. Изтощението наистина обърква по-висшите функции на мозъка ти. На Шефа сте му нужен с ясен ум, докторе, нали?

— Тук няма спор. Довечера може дори да пийна нещо — разсъждаваше на глас Джак.

Той забеляза, че в алеята има още една кола, а когато служебният автомобил паркира, от прозореца надникна непознато лице.

— Това е Андреа. Вече говорих с нея. Между другото, днес жена ви е изнесла хубава лекция. Всичко е минало гладко.

— Добре, че имаме две гостни. — Джак се изкикоти, докато влизаше в къщата. Атмосферата беше достатъчно весела, а Кати и агент Прайс, изглежда, се погаждаха. Докато Райън хапваше лека вечеря, двамата агенти се оттеглиха за разговор.

— Скъпи, какво става? — попита Кати.

— Отношенията ни с Япония са в голяма криза, към което трябва да добавим кашата на Уолстрийт.

— Но как така…

— Всичко, случило се досега, бе в открито море. Новината още не се е разчула, ала и това ще стане.

— Война ли?

Джак вдигна поглед и кимна.

— Може би.

— Но хората, дошли днес в „Уилмър“… бяха толкова мили… Искаш да кажеш, че те също не знаят?

Райън пак кимна.

— Точно така.

— Няма никаква логика!

— Така е, мила, със сигурност няма. — Точно тогава телефонът иззвъня, обикновеният домашен телефон. Джак беше най-близо и вдигна слушалката. — Ало?

— С доктор Джон Райън ли говоря? — попита някакъв глас.

— Да. Кой се обажда?

— Джордж Уинстън. Не зная дали си спомняте, обаче се срещнахме миналата година в Харвадския клуб. Аз държах кратка реч за производните функции. Вие седяхте на съседната маса. Между другото, добре се справихте със застрахователните полици в „Силиконова алхимия“.

— Май мина доста време оттогава — рече Райън. — Вижте, тук сме малко заети и…

— Искам да се срещнем. Важно е — заяви Уинстън.

— По какъв въпрос?

— Ще са ми нужни двадесетина минути, за да ви обясня. Офисът ми е в Нюарк. Мога да дойда, когато кажете. — Гласът направи пауза. — Доктор Райън, нямаше да ви моля, ако не смятах, че е важно.

Джак обмисли нещата за секунда-две. Джордж Уинстън беше сериозен играч. Имаше завидна репутация на Уолстрийт: жилав, проницателен, честен. Спомни си още, че той продаде контрола над флотилията си на някакъв японец. Някой си Ямата — име, появило се отпреди това.

— Добре, ще ви вместя някъде. Обадете се в кабинета ми утре към осем, за да получите час.

— Тогава до утре. Благодаря, че ме изслушахте.

Връзката прекъсна. Когато той погледна към жена си, откри, че тя е подновила работата си. Прехвърляше записките си от бележника в сгъваемия си компютър, „Епъл Пауърбук“ 800.

— Мислех, че имаш секретарка за тези неща — подхвърли Джак с толерантна усмивка.

— Тя не може да разсъждава над тези неща, докато преписва записките ми. Аз мога. — Кати се страхуваше да му съобщи новината на Берни за наградата „Ласкър“. Беше взела няколко лоши навика от съпруга си. Един от тях бе простото му ирландско вярване в късмета и в това, че можеш да го урочасаш, ако говориш за него. — Днес ми хрумна една интересна идея, веднага след лекцията.

— И моментално си я записала — констатира мъжът й.

Кати го погледна с обичайната си дяволита усмивка.

— Джак, не го ли запишеш…

— Значи никога не се е случвало.

[1] Доктрина от XIX в., оправдаваща постоянното териториално разширяване на САЩ като предопределено от съдбата. — Б.пр. ↑

[2] Жизнено пространство (нем.) — термин, характерен за немския империализъм, означаващ територия за политическо и икономическо разпростиране. — Б.пр. ↑

30.

ЗАЩО НЕ?

Зората идваше като мълния в тази част на света или поне така твърдеше поемата. „Дяволски сигурно е, че слънцето тук е горещо“ — каза си адмирал Дъбро. Горещо почти колкото темперамента му. Маниерите му по принцип бяха любезни, ала той се пържи прекалено дълго на тропическата жега и бюрократичното безразличие. Предполагаше, че всички онези умници, занимаващи се с тактика, планове и политика, си представяха един и същ сценарий: той и бойната му група можеха да си развяват задника тук безкрайно, без да бъдат засечени, да си играят на „Ловци на духове“ и да сплашват индийците без действителен контакт. Хубава игричка, няма спор, обаче не беше безконечна. Идеята бе да се прокраднеш наблизо с корабите си, без да те усетят, и после да удариш врага без предупреждение. Един задвижван с ядрена енергия самолетоносач го биваше за това. Можеш да го направиш веднъж, два пъти, дори три пъти, ако командирът на флотилията я е събрал на едно място, ала не можеш да го повтаряш вечно, понеже противниковата страна също има мозък и рано или късно някой пробив ще се провали.

В случая играчите не бяха тези, които оплескаха нещата. Вината бе на снабдителите им, а и грешката не беше кой знае каква. Когато хората му, отговарящи за операциите, възстановиха събитията, се оказа, че един-единствен индийски „Хариър“ в самия край на патрулната си обиколка е бил с включен радар и е засякъл един от танкерите на Дъбро, понесли се сега на североизток, за да презаредят ескортиращите кораби, чиито цистерни вече бяха изгубили близо две трети от горивото си при скоростния преход в южна посока от Шри Ланка. Един час по-късно друг „Хариър“, вероятно лишен от въоръжение и натоварен само с цистерни за гориво, мина достатъчно наблизо, за да ги види. Началникът на снабдяването на флотилията промени курса, но белята бе станала. Местоположението на двата петролоносача и ескортиращите ги две фрегати можеше да означава само едно: Дъбро сега се намираше на югоизток от нос Дондра. Спътниковите снимки показваха, че индийският флот е променил курса веднага, разделил се е на две групи и също се е насочил на североизток. Дъбро нямаше друг избор, освен да остави танкерите да продължат по поетия курс. Независимо че трябваше да остане скрит, натоварените му с петрол ескортиращи кораби бяха в опасна близост до празни цистерни, а такъв риск не можеше да си позволи. Той пиеше тонизиращото си кафе, а погледът му щеше да пробие дупка в херметически затварящия се люк. Капитан Харисън седеше срещу бюрото на адмирала и благоразумно мълчеше, докато шефът му не се обади:

— Коя е добрата новина, Ед?

— Все още ги превъзхождаме по артилерия, сър — отвърна оперативният командир. — Може би трябва да го покажем.

„По артилерия ли?“ — запита се Дъбро. Е, да, това бе вярно, ала сега едва две трети от самолетите му бяха в пълна бойна готовност. Твърде дълго бяха отсъствали от базата. Свършваха им се припасите, нужни за функционирането на самолетите. В хангара стояха летателни апарати с отворени контролни люкове и чакаха части, с които корабът вече не разполагаше. Тук той зависеше от снабдителните кораби, тъй като частите се прекарваха по въздуха от САЩ до остров Диего Гарсиа. Три дни след доставката пак щеше да разполага с горе-долу пълна въздушна част, но хората му бяха уморени. Предния ден двама мъже пострадаха на палубата за излитане. Не защото бяха глупави или неопитни. Просто понеже вършеха това адски дълго време, а изтощението бе дори по-опасно за ума, отколкото за тялото, особено при френетичната атмосфера на палубата за излитане на самолетоносач. Същото важеше за всички в бойната група, от най-простия матрос до… самия него. Напрежението, породено от постоянното вземане на решения, започваше да си личи. А не можеше да направи нищо по въпроса, освен да премине на кафе без кофеин.

— Как са пилотите? — поинтересува се Майк Дъбро.

— Те ще изпълнят всичко, което им наредите, сър.

— Добре, днес ще патрулираме на лек режим. Искам във въздуха непрекъснато да има два изтребителя „Томкет“, поне още четири на режим плюс-пет, с пълно снаряжение за въздушен бой. Курсът на флотилията ще е едно-осем-нула, скорост двадесет и пет възла. Присъединяваме се към снабдителната ескадра и всички зареждаме догоре. Иначе ще стоим кротко. Искам хората да си отпочинат, доколкото това е възможно. Утре приятелчето ни ще започне преследване и играта ще стане интересна.

— Значи ще се изправим очи в очи? — попита оперативният командир.

— Да. — Дъбро кимна. Той погледна часовника си. Във Вашингтон беше нощ. Сега умните глави сигурно се готвеха да си легнат. Скоро щеше да поиска пак инструкции и му се щеше умниците да му ги дадат, като за предпочитане подходят с разбиране към спешността на ситуацията. Моментът за играта „плати си или играй“ изключително закъсня и сега можеше единствено да е сигурен, че той ще дойде неочаквано, а след това… Може би Япония? Харисън и хората му вече посвещаваха половината си време на това.

Сценарият пак беше като от лош телевизионен сериал и единствената му утеха бе, че руснаците може би бяха прави. Може би Шеренко им беше казал истината. Вероятно не бяха истински застрашени от Службата за обществена безопасност. На Кларк тази сламка му изглеждаше много тънка, тъй като възпитанието му изобщо не го поощряваше да вярва, че руснаците могат да направят нещо приятно за американците.

— Май има нещо гнило — прошепна си той. Пак на английски, дявол го взел! Така или иначе направеното от тях беше смешно просто. Номури паркира колата си в същия гараж под наем, който хотелът държеше за гостите си, и ето че той вече имаше ключ от взетата под наем кола на Кларк и бе оставил над левия сенник компютърна дискета. Джон я измъкна и я подаде на Чавес, който я пъхна в портативния компютър. Докато се сливаха с движението, електронна камбанка оповести активирането на машината. Динг копира файла върху твърдия диск и изтри дискетата, от която скоро щяха да се освободят. Докладът беше многословен. Той го прочете мълчаливо, преди да включи радиокасетофона, след което преразказа шепнешком най-важните моменти на фона на силния шум.

— Северна зона за ресурси ли? — попита Джон.

— Ну, да. Любопитна фраза — съгласи се замислено Чавес. Хрумна му, че речникът му на руски е по-хубав от този на английски, може би защото научи английски на улицата, а руски в подходящо училище и от хора, изпитващи искрена любов към езика. Младият разузнавач пропъди гневно мисълта.

„Северна зона за ресурси“ — мислеше си той. Защо ли му звучеше познато? Имаха си обаче друга работа, като и така им бе достатъчно напрегнато. Откри, че макар да харесваше полувоенната страна на разузнаването, тези шпионски глупости не бяха съвсем по вкуса му. Бяха твърде плашещи, твърде параноични.

Исаму Кимура чакаше на уреченото място. За щастие, професията му позволяваше да излиза непрекъснато и да се среща с чужденци някак рутинно. Един от плюсовете му беше, че имаше усет за безопасните места. В случая бяха на доковете, които за тяхна радост не бяха прекалено натоварени в момента, а пък в същото време тук една такава среща нямаше да е съвсем в разрез с обстановката. Освен това трудно биха ги подслушали. И, накрая, обгръщаха ги звуци от пристанището, които биха заглушили един тих разговор.

Кларк беше още по-неспокоен, ако това бе възможно. При всяко тайно свързване с хора имаше период, по време на който откритите контакти са безопасни, но с течение на времето сигурността праволинейно намаляваше с бързо, непонятно темпо, а трябваше да се вземат предвид и други фактори. Мотивите на Кимура бяха… Какви? Кларк не знаеше как Олег Лялин е успял да го вербува. Не ставаше въпрос за пари. Руснаците никога не бяха му плащали. Нещата не опираха и до идеология. Политическите убеждения на Кимура не бяха комунистически. Дали не бе заради егото му? Дали смяташе, че заслужава по-добър пост, зает от някой друг? И в най-опасния случай дали не беше от онзи ексцентричен тип патриоти, които сами преценяваха кое е най-хубаво за родината им? Или пък, както Динг би казал, дали просто не е прецакан? Подборът на думи не бе особено елегантен, ала едно такова състояние на нещата също не би било новост за опита на Кларк. Простата истина беше, че агентът не знаеше. По-лошото бе, че всякакви мотиви за измяната представляваха само извинение за това, че си предал страната си, а нещо в него отказваше да приеме благосклонно такива хора. „Ченгетата сигурно също не обичат да се срещат с информаторите си“ — каза си Джон, без да намери голяма утеха в мисълта.

— Какво толкова важно има? — попита Кимура, след като стигнаха до средата на един празен кей. Бездействащите кораби в Токийския залив се виждаха ясно и той се запита дали мястото не бе избрано за срещата точно по тази причина.

— Страната ви има атомни оръжия — уведоми го простичко Кларк.

— Какво?! — Първо извърна глава, сетне краката му се спряха сами и накрая лицето му придоби изключително блед оттенък.

— Това е заявил в събота посланикът ви във Вашингтон пред американския президент. Американците са в паника. Поне така твърди московският център. — Кларк се усмихна съвсем по руски. — Трябва да призная, че спечелихте възхищението ми от професионална гледна точка: да го направите така открито, особено след като сте купили собствените ни ракети за изстрелването на бомбите. Налага се също да ви кажа, че моето правителство е категорично недоволно от този развой на нещата.

— Ракетите лесно могат да бъдат насочени към нас — добави сухо Чавес. — Хората се изнервят от тях.

— Нямах представа. Сигурни ли сте? — Кимура продължи да върви, просто за да раздвижи кръвта си.

— Имаме източник в американското правителство, заемащ висок пост. Няма грешка.

Динг забеляза, че гласът на Кларк е студен и делови: „О, бронята на колата ви е одраскана. Познавам един добър майстор.“

— Значи затова са смятали, че може да им се размине. — Нямаше нужда от повече думи; очевидно едно парче от мозайката в ума му току-що пасна на място. Пое си няколко пъти въздух, преди да добави: — Това е безумие.

Тези три думи бяха най-приятните в живота на Джон след онзи път, когато се обади от Берлин и научи, че жена му е родила благополучно второто им дете. Дойде моментът за наистина безскрупулни действия. Той започна да говори, без да се усмихва, напълно вживял се в ролята си на старши руски разузнавателен агент, подготвен от КГБ да е един от най-добрите в света:

— Да, скъпи приятелю. Щом е заплашена някоя от великите сили, наистина говорим за безумие. Надявам се, че който и да се е захванал с тази игра, той знае колко е опасна. Моля ви да обърнете внимание на думите ми, господин Кимура. Страната ми е сериозно обезпокоена. Разбирате ли? Сериозно обезпокоена. Направихте ни на глупаци пред Америка и пред целия свят. Разполагате с оръжия, с които можете да заплашите родината ми точно толкова лесно, колкото и Америка. Предприехте действия срещу Съединените щати, за които не виждаме основателна причина. Следователно в нашите очи вие сте непредвидими, а една страна, която е политически нестабилна и притежава ракети с ядрени заряди, не предлага приятна перспектива. Тази криза ще се задълбочи, ако някои разумни хора не направят нужното. Не ни интересуват търговските ви разногласия с Америка, ала съществува ли възможност за истинска война, тогава сме действително загрижени.

Кимура продължаваше да е блед пред очерталата се картина.

— Какъв чин имате, Клерк-сан?

— Полковник от Седми отдел, Първо главно управление на Комитета за държавна сигурност.

— Аз пък си мислех…

— Да, новото име, новият акроним. Каква тъпотия! — изсумтя Кларк. — Кимура-сан, аз съм разузнавач. Задачата ми е да защитавам страната си. Очаквах работата ми тук да е проста и приятна, но сега се оказвам… Разказвал ли съм ви за проекта „Райън“?

— Веднъж го споменахте, обаче…

— При избирането на американския президент Рейгън (тогава бях капитан, като нашия Чехов) политическите ни експерти проучиха идеологическите убеждения на човека и изразиха опасение, че той може наистина да замисля атомно нападение срещу нас. Ние незабавно положихме безумни усилия да разберем какви са шансовете. Накрая решихме, че е станала грешка, че Рейгън, колкото и да мрази Съветския съюз, не е глупак. Какво обаче — продължи полковник „Клерк“ — вижда родината ми сега? Една нация, разработила тайно атомни оръжия. Нация, решила без никаква основателна причина да атакува държавата, която й е по-скоро търговски партньор, отколкото враг. Една нация, нападала неведнъж Русия. И така, заповедите, които получих, приличат много на проекта „Райън“. Разбирате ли ме сега?

— Какво искате? — попита Кимура, като вече знаеше отговора.

— Искам да зная местоположението на тези ракети. Излезли са от фабриката с влак. Трябва да зная къде са сега.

— Как мога да…

Кларк го сряза с поглед.

— Начинът си е твой проблем, приятелю. Аз ви казвам какво ми трябва. — Той замълча за по-голям ефект. — Помислете си, Исаму: такива събития получават свой живот. Те изведнъж започват да управляват хората, които са ги предизвикали. Когато в уравнението участват атомни оръжия, възможните последствия… донякъде са ви известни, донякъде не. На мен обаче са ми известни. Виждал съм докладите за нещата, които американците някога можеха да ни сторят, и за онези, които ние бяхме в състояние да им причиним. Те бяха част от проекта „Райън“, нали разбирате? Заплашването на една велика сила е печална и глупава постъпка.

— И да разберете, какво?

— Това не знам. Зная само, че страната ми ще се чувства много по-сигурно с тази информация, отколкото без нея. Такива са нарежданията, които получих. Мога ли да ви принудя да ни помогнете? Не, не мога. Но не ни ли сътрудничите, значи помагате родината ви да бъде изложена на опасност. Помислете си — заключи той със студенината на съдебен лекар. После му стисна ръката съвсем дружелюбно и се отдалечи.

— Пет цяло и седем, пет цяло и шест, пет цяло и осем от съдията от Източна Германия… — прошепна Динг, когато се отдалечиха достатъчно. — Божичко, Джон, ти наистина си руснак.

— Няма съмнение, хлапе. — Кларк успя да се усмихне.

Кимура остана на дока още няколко минути, загледан в бездействащите кораби оттатък кея. Имаше няколко ферибота за автомобили, но повечето бяха стандартни кораби с контури, порещи вълните, докато те кръстосваха моретата по редовните си курсове в името на търговията. Тази привидно обикновена сфера на цивилизацията бе почти лично верую за Кимура. Търговията сближаваше нациите в нужда и тъй като се нуждаеха една от друга, накрая те успяваха да открият основателна причина за запазване на мира, колкото и жлъчни да са иначе отношенията им. Той обаче познаваше историята достатъчно добре, за да съзнава, че не винаги става така.

„Нарушаваш закона — упрекна се Кимура. — Позориш името и семейството си. Унижаваш приятелите и колегите си. Предаваш отечеството си!“

Но, дявол го взел, чия страна предаваше той? Хората избираха членовете на Диетата, а техните представители избираха министър-председателя… Ала в действителност на народа изобщо не му позволиха да си каже думата по въпроса. Хората, също като неговото министерство и членовете на Диетата, бяха просто зрители. Тях ги лъжеха. Родината му бе във война, а народът всъщност не знаеше! Страната му беше положила усилия, за да произведе ядрени оръжия, а хората не знаеха. Кой е дал тази заповед? Правителството ли? То просто се бе сменило — за пореден път — и несъмнено посветеното на това време означаваше… Какво?

Не знаеше. Разбираше, че руснакът е прав или поне до известна степен. Свързаните със събитията опасности трудно можеха да се предвидят. Страната му бе изложена на такъв риск, какъвто не е имало през целия му живот. Нацията се отдаваше на лудостта и нямаше лекари, които да поставят диагнозата. Кимура можеше да е сигурен единствено за факта, че нещата така са надвиснали над главата му, че не знаеше откъде или как да започне.

Някой обаче трябваше да стори нещо. В този момент той се запита: дали изменникът не се превръщаше в патриот, а патриотът — в изменник?

Когато най-сетне се отправи към леглото, Кук си помисли, че би трябвало да е възмутен. Но не беше. Като се има предвид всичко, денят мина изключително добре. Другите се молеха той да размърда мозъка си. Бе очевидно, особено що се отнася до двамата служители на Националното разузнаване. Те пращяха от акъл… „Или така си мислят“ — каза си Кук, ухилил се срещу тавана. Не разбираха обаче нищичко. Дали го съзнаваха? Вероятно не. Те винаги се държаха надменно, ала когато ножът опреше до кокала и ги изненадаш с въпрос… Ами тогава винаги чуваш „от една страна, сър“, последвано от „от друга страна, сър“. Как, по дяволите, можеш да градиш политиката си на такава основа?

Кук, от друга страна, разбираше от нещата и фактът, че Райън го съзнаваше, моментално го издигна де факто до лидер на работния екип, което останалите около масата приеха едновременно с възмущение и облекчение. „Добре де — мислеха си те сега, — ще го оставим сам да поеме рисковете.“ Смяташе, че, общо взето, се справи с положението доста добре. Другите щяха хем да го подкрепят, хем да се разграничат от него, нахвърляйки свои забележки по изготвяните от него становища, за да спасят задниците си, ако нещата тръгнат на зле (както тайно се надяваха), но същевременно участвайки в общата позиция на екипа, за да ги огреят лаврите, ако нещата се развият добре. Щяха да се надяват и на това, ала не толкова силно, като се знаеше какви бюрократи бяха.

И така, приготовленията минаха. Първоначалните позиции бяха оповестени. Адлер щеше да оглави екипа по преговорите. Японският посланик щеше да води другата страна, а негов помощник щеше да е Сейджи Нагумо. Преговорите щяха да следват един подреден и стилизиран модел, също като театъра „Кабуки“. Двете спорещи страни щяха да позират и истинското действие щеше да се разрази по време на почивките за кафе или чай, докато членовете на съответните екипи тихичко говорят с колегите си. Така Крис и Сейджи щяха да могат да обменят информация, да контролират преговорите и може би да попречат това проклето глупаво положение да се влоши още повече.

„Те ще ти дават пари, за да им предоставяш информация — упорстваше вътрешният му глас. — Е, да, обаче Сейджи също ще ми дава информация, пък и идеята е да обезвредим тиктакащата бомба и да спасим човешки животи!“ — възрази му той. Истинският приоритет на дипломацията бе да се запази мирът, което в глобален мащаб означаваше да спасяват хора, съвсем като лекари, но с по-голяма резултатност, а на лекарите им се плащаше добре, нали? Никой не ги презираше заради многото пари, които печелят. Тази благородна професия и белите им престилки, противопоставени на „деликатните“ дипломати от Държавния департамент. С какво бяха по-специални?

„Става дума за възстановяване на мира, по дяволите!“ Парите нямаха значение. Те бяха второстепенен въпрос. А след като наистина бяха второстепенни, той ги заслужаваше, нали? „Разбира се“ — реши Кук и най-после затвори очи.

Санчес, седнал отново на стола си на командния мостик, виждаше, че механиците работят усилено. Те събраха и преустроиха два от лагерите на кърмовия двигател, затаиха заедно дъх и разшириха малко клапаните на първи двигател. Единадесет възла, и клоняха към дванадесет — достатъчно, за да изпратят няколко самолета към Пърл Харбър и да приемат на палубата товарен самолет с пълен екип механици, които да слязат долу и да помогнат на главния механик в преценяването на положението. Като част от офицерския състав на борда, Санчес щеше да чуе оценката им по време на обяда. Би могъл да излети към брега с първата група изтребители, но мястото му бе на кораба. Сега „Ентърпрайс“ беше някъде назад, изцяло охраняван от патрулните самолети, действащи от остров Мидуей насам, а военноморското разузнаване твърдеше все по-уверено, че наоколо няма врагове, и Санчес започваше да им вярва. Освен това самолетите за борба с подводници спуснаха достатъчно радиохидроакустични шамандури, че да затруднят максимално навигацията.

Екипажът вече беше буден и все още малко озадачен и ядосан. Бяха станали, защото знаеха, че ще пристигнат в Пърл Харбър рано, и несъмнено изпитваха облекчение, че от каквито и опасности да се бяха страхували, те намаляваха. Бяха озадачени, понеже не разбираха какво става. И накрая бяха ядосани, защото корабът им пострада и защото вече сигурно знаеха за двете потънали подводници, и макар бившите силни на деня да се постараха да прикрият естеството на злополуките, корабите не бяха подходящи за пазене на тайни. Радистите ги записваха, свързочниците ги съобщаваха, а стюардите подслушваха разговорите на командирите. На борда на „Джони Реб“ имаше почти шест хиляди души и докладваните факти понякога се смесваха със слуховете, ала рано или късно истината излизаше наяве. Резултатът можеше да се предвиди: гняв. Това бе част от военното поприще. Колкото и моряците от самолетоносачите да говореха на сушата с пренебрежение за подводничарите, колкото и голямо да беше съперничеството, те им бяха братя (а отскоро и сестри), другари, към които трябваше да покажат лоялност.

Но как? Какви ли заповеди щяха да получат? Постоянните запитвания до главнокомандващия тихоокеанските войски останаха без отговор. Групата от самолетоносачи на Майк Дъбро не получи нареждане светкавично да се отправи към Западния Тих океан, в което нямаше капка логика. „Война ли е това или не?“ — попита Санчес залеза.

— И откъде го научихте? — поинтересува се Могатару Кога. Нетипично, бившият премиер беше облечен в традиционно кимоно, след като сега за пръв път от тридесет години бе свободен човек. Ала той прие да разговарят, отправи му покана изключително бързо и го слуша в пълно мълчание в продължение на десет минути.

Кимура сведе очи.

— Аз имам много контакти, Кога-сан. Постът ми го изисква.

— Аз също. Защо не бях уведомен?

— Тайната се пази строго дори в самото правителство.

— Вие не ми казвате всичко.

Кимура се почуди откъде Кога би могъл да знае, без да съзнава, че един поглед в огледалото щеше да му е достатъчен, за да си отговори. Цял следобед седя на бюрото си и се преструва, че работи, забил поглед в документите пред себе си, а сега не помнеше и думичка от тях. Само тези въпроси. Какво да прави? На кого да каже? Откъде да потърси напътствия?

— Имам източници, които не мога да разкрия, Кога-сан.

Домакинът прие засега обяснението с кимване.

— Значи искате да ми кажете, че сме нападнали Америка и че сме произвели ядрени оръжия?

Последва кимване.

— Хай.

— Знаех, че Гото е глупак, но не мислех, че е луд. — Кога се замисли за миг над собствените си думи. — Не, липсва му въображение, за да бъде такъв. Той винаги е бил кученцето на Ямата, нали?

— Райзо Ямата винаги е бил негов… хм…

— Покровител ли? — попита Кога язвително. — Меко казано. — Той изсумтя и отвърна поглед, а гневът му сега бе насочен към другиго. „Точно онова, което се опитваше да предотвратиш. Обаче се провали, нали?“

— Така е, Гото често му иска съвети.

— Е, и сега какво? — попита той като човек, очевидно навлязъл в чужди води. Отговорът бе напълно предсказуем.

— Не зная. Въпросът не е от моята компетенция. Аз съм бюрократ. Не правя политика. Сега се страхувам за нас и не зная какво да правя.

Кога скалъпи една иронична усмивка и наля още чай на госта си.

— Спокойно можете да кажете същото за мен, Кимура-сан. Но вие още не сте отговорили на въпроса ми. На мен също са ми останали контакти. Разбрах за действията, предприети срещу американския флот миналата седмица, след като минаха. Не съм чул обаче за ядрените оръжия.

След произнасянето на последните две думи на двамата мъже им се стори, че през стаята минава студено течение. Кимура се удиви, че политикът можеше да продължи да говори спокойно.

— Посланикът ни във Вашингтон го е съобщил на американците, а един приятел във външното министерство…

— Аз също имам приятели във Външно — отбеляза Кога и отпи от чая си.

— Повече не мога да кажа.

Последвалият въпрос бе учудващо деликатен:

— Да не би да сте говорили с американци?

Кимура поклати глава.

— Не.

За Джак денят обикновено започваше в шест, ала това не го улесняваше. Пол Робъртън бе взел документите и сложил кафето, Андреа Прайс също се залови за работа, като помогна на Кати за децата. Райън продължаваше да се двоуми, докато не видя още една кола, паркирана на алеята пред къщата. Значи тайните служби възприемаха ситуацията като война. Следващият му ход беше да се обади в службата и след минута неговата СТЛ-6 започна да изпраща по принтера сутрешните факсове. Първият не бе поверителен, но се оказа важен. Европейците се мъчеха да се отърват от американските съкровищни бонове и все още никой не искаше да ги купи. На един такъв ден можеше да се погледне като на аномалия, но не и на втори. На Бъз Фидлър и на председателя на Федералния резервен фонд пак щеше да им се отвори работа и дилърът в Райън се разтревожи. Също като холандчето, запушило с пръст язовирния бент. Какво би станало, ако забележеше друг теч? Даже и да можеше да го достигне, какво би сторило при трети?

Новините от Тихия океан оставаха без промяна, ала картината се изясняваше. „Джон Стенис“ щеше да стигне в Пърл Харбър рано, но на „Ентърпрайс“ щеше да му е нужно повече от очакваното време. Нямаше признаци за японски преследвачи. Хубаво. Издирването на ядрените оръжия беше в ход, обаче без резултати, в което нямаше нищо чудно. Райън никога не бе стъпвал в Япония и съжаляваше за този пропуск. Единствените му пресни познания бяха от спътникови снимки. През зимните месеци, когато небето над страната беше необичайно ясно, Националната разузнавателна служба всъщност използва тази държава (както и други), за да настрои обикалящите в орбита камери, и той си спомняше елегантността на симетрично подредените градини. Останалите му познания за Япония бяха от исторически източници. Ала какво струваха тези познания сега? Историята и икономиката бяха странна интимна двойка, нали?

След обичайните целувки Кати и децата излязоха и съвсем скоро Джак се озова в служебната си кола, на път за Вашингтон. Можеше да се утеши само с факта, че пътят бе по-кратък, отколкото при предното пътуване до Ленгли.

— Би трябвало поне да си отпочинете — подхвърли Робъртън. Никога не би говорил толкова много с една политическа фигура, но с този човек се чувстваше някак си много по-спокойно. При Райън нямаше никакво надуване.

— Сигурно. Все пак проблемите не са изчезнали.

— Уолстрийт продължава ли да е номер едно?

— Да. — След като заключи поверителните документи, той се загледа в летящата край тях природа. — Едва сега започвам да осъзнавам, че това може да срине целия свят. Европейците се опитват да продадат облигациите си. Никой не купува. Днес икономическата паника може да започне там. Ликвидността ни е блокирана, а тяхната до голяма степен опира до нашите съкровищни бонове.

— Ликвидност означава пари в наличност, нали? — Робъртън смени платното и даде газ. Номерата на колата му предупреждаваха ченгетата да го оставят на мира.

— Правилно. Хубаво нещо са парите в брой. Добре е да ги имаш, когато ти стане нервно… А хората се изнервят, именно защото не могат да си ги получат.

— Да не би да говорите за 1929, доктор Райън? Искам да кажа, толкова ли е зле?

Джак погледна телохранителя си.

— Възможно е. Освен ако не успеят да оправят бъркотията с регистрите в Ню Йорк… Все едно ръцете ти да са вързани и да се биеш или да седиш на маса с картоиграчи и да нямаш пари: ако не можеш да играеш, просто си седиш. По дяволите! — Райън поклати глава. — Просто никога досега не се е случвало и на дилърите също никак не им харесва.

— Как е възможно толкова умни хора така да се панират?

— Какво искаш да кажеш?

— Какво е откраднато? Никой не е взривил монетния двор — изсмя се той, — иначе случаят щеше да е наш!

Райън успя да се усмихне.

— Цялата лекция ли искаш?

Пол разпери ръце над волана.

— Дипломата ми е по психология, не по икономика.

Отговорът го изненада.

— Идеално. Това улеснява нещата.

Същото безпокойство цареше в Европа. Точно преди обед бе свикано съвещание за главните банкери на Германия, Великобритания и Франция, от което не излезе почти нищо повече от една многоезикова бъркотия на тема какво да се прави. Изминалите години на възстановяване на страните от Източна Европа подложи на огромно напрежение икономиките на тези от Западна Европа, които фактически плащаха сметката на две поколения, живели в икономически хаос. За да се подсигурят срещу произтичаща от това нестабилност на собствените им валути, те закупиха долари и американски съкровищни бонове. Шокиращите събития в Америка доведоха до един ден с вяла активност и при ниски цени, но нямаше нищо ужасно драстично. Всичко обаче се промени, след като последният купувач закупи с отстъпка последния портфейл американски съкровищни бонове (за някои цифрата бе просто прекалено изгодна) с пари, взети от ликвидация на ценни книжа. Този купувач вече си мислеше, че е направил грешка, и се проклинаше, че отново се е озовал на опашката на тенденцията вместо в челото й. В десет и тридесет сутринта местно време парижката борса сложи началото на рязък спад и в рамките на един час европейските икономически коментатори вече говореха за ефекта на доминото, тъй като същото ставаше на всеки пазар във всеки финансов център. Забелязаха също, че централните банки опитваха същия номер, който пробва американската Банка на федералния резерв предния ден. Не че идеята беше лоша. Просто такива номера минаваха само веднъж и сега европейските инвеститори не се хващаха. Те се отърваваха от всичко. Почувства се облекчение, когато хората започнаха да купуват акции на абсурдно ниски цени и бяха даже благодарни, че покупките се правеха в йени, защото йената възвръщаше силните си позиции — единствената светлина на международната финансова сцена.

— Нима искате — каза Робъртън и отвори вратата към Западното крило, — нима искате да ми кажете, че толкова сме я оплескали?

— Пол, мислиш ли се за интелигентен? — попита го, Джак. Въпросът стресна малко тайния агент.

— Да, защо?

— Тогава защо приемаш, че всички други са по-умни от теб? Не са, Пол. Имат различна професия, но нещата не опират до акъла. Всичко е образование и опит. Тези хора бъкел не разбират от това как се води криминално следствие. Нито пък аз. Всяка трудна работа изисква ум, Пол. Не можеш обаче да разбираш от всичко. Както и да е, позволи ми последно изречение. Не, те изобщо не са по-умни от теб, а може би и са по-глупави. Просто тяхната работа е да направляват финансовите пазари, а твоята е да правиш нещо друго.

— Божичко! — промълви Робъртън и се раздели с Райън пред вратата на кабинета му.

Докато влизаше, секретарката му връчи цял наръч бележки. На едната пишеше „Спешно!“ и Райън набра номера.

— Вие ли сте, Райън?

— Точно така, господин Уинстън. Искате да се видим. Кога? — попита той, докато отваряше куфарчето си и изваждаше секретните документи.

— Когато и да е, от деветдесет минути нататък. Долу ме чака кола, сетне един „Гълфстрийм“ с включени мотори и друга кола, която е на националното летище в окръг Колумбия. — Гласът му издаваше останалото. Въпросът бе спешен и адски сериозен. Като капак идваше репутацията на Уинстън.

— Предполагам, че става дума за миналия петък.

— Именно.

— Защо избрахте мен, а не министър Фидлър? — почуди се Райън.

— Вие сте работили там. Той не е. Ако искате той да поеме въпроса, хубаво. Ще го схване. Моето мнение е, че вие ще го схванете по-бързо. Следихте ли финансовите новини тази сутрин?

— Изглежда, на Европа започва да й избива чивията.

— И тепърва ще се влошава — рече Уинстън.

Джак знаеше, че той вероятно е прав.

— Знаете ли как да оправите нещата? — Той почти чуваше как главата на събеседника му се поклаща гневно и възмутено.

— Де да знаех. Но може би мога да ви кажа какво всъщност се случи.

— Ще дам инструкции. Елате веднага, щом можете. Кажете на шофьора да спре на Западната алея. Униформените пазачи на портала ще ви очакват.

— Благодаря за разбирането, доктор Райън.

Линията замря и Джак се запита кога ли за последен път Джордж Уинстън е казал тези думи на някого. Сетне се залови за предвидената за деня работа.

Единственото хубаво нещо бе, че вагоните, използвани за транспортиране на ракетоносителите Н-11 от монтажния завод до неизвестно къде, бяха със стандартна ширина. Те се движеха по едва около осем процента от японските железопътни релси и нещо повече: различаваха се на спътникови снимки. Централното разузнавателно управление събираше информация, по-голямата част от която никога не би имала практическо приложение и въпреки всички книги и филми, твърдящи противното, то я получаваше предимно от общодостъпни материали. Трябваше само да намериш железопътна карта на Япония, за да видиш къде са разположени всички релси със стандартна ширина и да започнеш оттам, ала сега имаше над три хиляди и двеста такива линии, времето над страната не винаги беше ясно, пък и спътниците не винаги бяха точно отгоре, за да има по-добра видимост към долините, осеяли тази държава, която се състоеше предимно от вулканични планини.

Задачата обаче не бе чужда на Управлението. Руснаците със своя талант и мания да прикриват всичко научиха аналитиците от ЦРУ след доста горчив опит най-напред да проверяват малко вероятните места. Една открита равнина например беше вероятно място, лесно достъпно, удобно за строеж, поддръжка и защита. Точно така постъпи Америка през шестдесетте, като погрешно се осланяше на надеждата, че ракетите никога няма да станат достатъчно прецизни, та да улучват такива малки, неравни мишени. Япония сигурно се бе поучила от грешката. Следователно аналитиците трябваше да търсят мъчно достъпни райони — гори, долини, хълмове — и този подбор гарантираше, че задачата ще изисква време. В орбита бяха два модернизират ни фотоспътника КН-11 и един сателит за радарни картини КН-12. Първите можеха да анализират предмети с минималните размери на кутия цигари. Последният възпроизвеждаше монохромна картина с далеч по-малка възможност за анализ, но можеше да снима през облаци и при благоприятни обстоятелства направо да прониква през земята до дълбочина цели десет метра. Всъщност бяха го разработили с цел определяне местонахождението на иначе невидими съветски ракетни силози и замаскирани по подобен начин съоръжения.

Това бе добрата новина. Лошото беше, че всеки отделен кадър трябваше да се проучи от екип от специалисти, един по един; че се налагаше всяка нередност или странност да бъде изследвана повторно и класифицирана; че нужното време въпреки или всъщност поради спешността на задачата бе огромно. Аналитици от ЦРУ, Националната разузнавателна служба и Центъра за разузнавателни и кризисни анализи бяха събрани заедно за целта — да търсят двадесет дупки в земята, без да знаят нищичко, освен че отделните дупки не могат да бъдат по-малки от пет метра в диаметър. Можеше да е една голяма двадесетчленна група или да има двадесет отделни и разположени на голямо разстояние една от друга дупки. Всички бяха съгласни, че първата им задача е да изградят нов образ на цялата дължина на стандартните релси. Времето и разположените под ъгъл камери пречеха за част от замисъла и сега, на третия ден от претърсването, двадесет процента от нужните картографски нанасяния все още не бяха направени. Вече бяха набелязани тридесет потенциални местонахождения за по-нататъшно подробно изследване, извършвано чрез нови спътникови снимки при малко по-различен интензитет на светлината и от ъгъл, който щеше да позволи стереооптична перспектива и допълнително компютърно увеличение. Хората от аналитичния екип пак споменаваха издирването на ракетите „Скъд“ през 1991 година. Споменът не беше приятен за тях. Въпреки че извлякоха много поуки, основната бе следната: в действителност съвсем не е толкова трудно да скриеш един, десет, двадесет или дори сто сравнително малки предмета в границите на една държава, даже тя да е открита и изключително равнинна. А Япония не беше нито едното, нито другото. Предвид обстоятелствата откриването на всичките ракети бе почти невъзможно. Ала все пак трябваше да опитат.

Беше единадесет часът вечерта и за момента бе приключил със задълженията към прадедите си. Те никога нямаше да бъдат изпълнени докрай, ала обещанията, които даде пред духовете им преди толкова години, вече бяха осъществени. Територията, била японско владение по време на раждането му, сега отново принадлежеше на Япония. Земята, която някога принадлежеше на семейството му, сега пак бе негова. Нацията, унижила родината му и убила семейството му, най-сетне сама беше унизена, като нещата щяха да се запазят такива дълго, много дълго време. Достатъчно дълго, че страната му да утвърди най-после мястото си сред великите нации в света.

Всъщност щеше да е дори по-велика, отколкото планираше. Достатъчно бе само да погледне финансовите доклади, пристигащи в хотелския му апартамент чрез факса. Финансовата паника, която лично планира и породи, сега се прехвърляше оттатък Атлантическия океан. „Колко странно, че не го предвидих“ — помисли си той. Сложните финансови маневри внезапно осигуриха на японските банки и фирми много пари в брой, а останалите дзайбацу се вкопчиха във възможността, за да закупят европейски ценни книжа за себе си и за компаниите си. Те щяха да увеличат националното си богатство, да подобрят позицията си в различните европейски икономики, а и в очите на обществеността щеше да изглежда, че се притичват на помощ на други държави. Ямата реши, че Япония щеше да насочи част от усилията си, за да помогне на Европа да излезе от затруднението. В края на краищата родината му се нуждаеше от пазари, пък след внезапното нарастване на частните им компании, притежавани от японци, сега европейските политици може би щяха да се вслушват по-внимателно в предложенията им. „Не е много сигурно, но е възможно“ — каза си. Нещото, което определено щеше да ги накара да се вслушат, беше силата. Япония принуждаваше Америка да сведе засрамено очи. САЩ никога нямаше да успеят да се противопоставят на родината му, не и с объркана икономика, беззъба войска и политически опетнен президент. Освен това бяха в година на избори. Ямата си помисли, че най-добрата стратегия е да посееш раздор в дома на врага си. Ето какво стори той, като предприе онзи ход, за който тъпите военни просто не се сетиха през 1941, когато завлякоха страната по пътя на разрухата.

— И така — обърна се Ямата към домакина си, — с какво мога да ви бъда полезен?

— Ямата-сан, както знаете, ние ще проведем избори за местен губернатор. — Бюрократът наля в чашката силно и хубаво шотландско уиски. — Вие сте земевладелец, и то от няколко месеца. Имате също търговски интереси тук. Струва ми се, че може да се окажете идеалният човек за поста.

За пръв път от много години Райзо Ямата бе смаян.

В друга стая на същия хотел адмирал, майор и пилот от японските авиолинии провеждаха семейна среща.

— Е, Юсуо, какво ще стане сега? — попита Тораджиро.

— Според мен няма да стане нищо повече от това да подновиш нормалните си полети към и от Америка — отвърна адмиралът и допи третата си чаша. — Ако са толкова интелигентни, колкото смятам, то те ще проумеят, че войната вече е свършила.

— Откога участваш в плана, чичо? — запита го Широ с дълбоко уважение. След като вече знаеше какво е извършил чичо му, той изпитваше страхопочитание към неговата смелост.

— От времето, когато бях подполковник и контролирах изграждането на първата ми военноморска част в корабостроителниците на Ямата-сан. Колко минаха? Вече десет години. Той поиска да ме види, вечеряхме заедно и после ми зададе няколко теоретични въпроса. Ямата схваща бързо като за цивилен — позволи си да изкаже мнение адмиралът. — Казвам ви, според мен нещата съвсем не са толкова прости, колкото изглеждат.

— Как така? — поинтересува се Тораджиро.

Юсуо си наля още едно уиски. Флотилията му беше в безопасност и той имаше право да се отпусне, след като вече всичкото напрежение отмина, особено с брат си и племенника си.

— Двамата разговаряхме все повече през последните няколко години и най-вече точно преди той да купи онази американска финансова къща. И сега какво? Моята незначителна операция става в същия ден, когато пазарът им за акции се срива… Интересно съвпадение, нали? — Очите му блестяха. — Това е един от първите уроци, на които го научих преди всичките тези години. През 1941 атакувахме периферията на Америка. Целехме се в ръцете, а не в главата или сърцето. На една нация може и да й пораснат нови ръце, но, виж, сърцето или главата се възстановяват далеч по-трудно. Изглежда, ме е слушал внимателно.

— Прелитал съм над тази глава много пъти — подхвърли Тораджиро Сато. Единият от двата му редовни полета бе до международното летище „Дълес“. — Жалък град.

— И ще продължиш да го правиш. Ако Ямата е направил каквото си мисля, ще им потрябваме отново, и то съвсем скоро — заяви адмирал Сато уверено.

— Добре, пуснете го — нареди Райън по телефона.

— Ама…

— Слушайте, ако така ще се почувствате по-добре, отворете го и надникнете вътре, но щом той казва да не го прекарвате през рентген, не го правете, ясно ли е?

— Но ние бяхме предупредени за един, а тук са двама.

— Няма значение — успокои Джак главния униформен пазач на западния вход. Проблемът при засилените мерки за сигурност бе, че те най-вече пречеха да се свърши работата, нужна за измъкване от кризата. — Пратете ги горе и двамата.

По неговия часовник това отне още четири минути. Вероятно наистина бяха отпорили задната част на портативния компютър на човека, за да се уверят, че там няма бомба. Джак стана от бюрото си и ги посрещна на вратата на чакалнята.

— Извинявам се за случилото се. Помните ли стара песен от Бродуей „Тайните служби нервират наши и чужди“? — Той ги покани с жест в кабинета си. Предположи, че по-възрастният е Джордж Уинстън. Имаше смътни спомени за речта му в Харвардския клуб, ала не и за лицето, което я произнесе.

— Това е Марк Грант, най-добрият ми специалист. Той поиска да вземе преносимия си компютър.

— Така е по-лесно — обясни Грант.

— Разбирам. Аз също използвам такъв. Моля, седнете. — Райън им посочи столовете. Секретарката му им донесе поднос с кафе. След като си наляха, той продължи: — Бях възложил на един от хората си да следи европейските пазари. Нещата не вървят добре.

— Това е меко казано, доктор Райън. Възможно е да сме свидетели на началото на световна паника — започна Уинстън. — Не съм сигурен колко по-зле може да стане.

— Досега Бъз се справя добре — констатира Джак предпазливо.

Уинстън вдигна поглед от чашката си.

— Райън, ако сте само поплювко, значи съм сбъркал човека. Мислех, че познавате Уолстрийт. Операциите, които вършехте със застраховките на „Силиконова алхимия“, бяха умело изпипани… Та значи, вие ли бяхте, или обрахте чужди лаври?

— Има само двама човека, които ми говорят така. За единия съм женен. Кабинетът на другия е на трийсетина метра в тази посока. — Той посочи натам, сетне се усмихна широко. — Репутацията ви ме кара да ви извиня, господин Уинстън. Ударът на „Силиконова алхимия“ е изцяло мое дело. Десет процента от акциите им са в личния ми пакет. Ето колко се грижех за компанията. Ако разпитате наоколо за мен, ще разберете, че не съм поплювко.

— Тогава знаете, че днес не е вчера — рече Уинстън, като все още преценяваше домакина си.

Джак прехапа устната си и кимна.

— Така е. Същото казах на Бъз в неделя. Не зная докъде са стигнали агентите с възстановяването на записите. Работех по друг въпрос.

— Добре тогава. — Уинстън се зачуди с какво друго би могъл да се занимава Райън, но пропъди неуместната мисъл. — Не мога да ви кажа как да оправите системата, обаче мисля, че мога да ви покажа как се е повредила.

Джак се обърна за момент, за да погледне телевизора си. „Водещите новини“ на Си Ен Ен току-що започваха тридесетминутното си издание с картина на живо от партера на нюйоркската фондова борса. Звукът бе намален докрай, ала коментаторката говореше бързо и на лицето й нямаше усмивка. Когато се обърна към тях, Грант беше отворил портативния си компютър и извикваше някакви файлове.

— С колко време разполагаме? — попита Уинстън.

— Нека аз имам грижата за това — отговори му Райън.

31.

КАК И ЗАЩО

Министърът на финансите Босли Фидлър не си позволяваше повече от три последователни часа сън след завръщането си от Москва и докато минаваше през тунела, свързващ Министерството на финансите с Белия дом, той криволичеше достатъчно, за да накара телохранителите си да се запитат дали скоро нямаше да му е нужна инвалидна количка. Председателят на Федералния резервен фонд едва ли беше в по-добра форма. Двамата отново имаха съвещание в кабинета на министъра, когато последва обаждането: „Зарежете всичко и елате!“ Твърде радикално даже за човек като Райън, който често спъваше действията на правителството. Фидлър му се нахвърли още преди да е минал през отворената врата:

— Джак, след двадесет минути ще участваме в телемост с централните банки на пет евро… Кой е този? — попита министърът на финансите и се спря, след като бе направил три крачки в стаята.

— Господин министър, казвам се Джордж Уинстън. Аз съм президент и изпълнителен директор на…

— Вече не сте. Продадохте я — възрази Фидлър.

— Пак заемам длъжността вследствие на последното събрание на оределия борд на директорите. Това е Марк Грант, един от директорите.

— Смятам, че трябва да чуем онова, което имат да кажат — каза Райън на двамата новодошли. — Господин Грант, започнете отначало демонстрацията си, моля ви.

— По дяволите, Джак, разполагам с двадесет минути. Вече и с по-малко — добави министърът на финансите, като погледна часовника си.

Уинстън едва не изръмжа, ала вместо това се обърна към него като към свой колега финансист:

— Фидлър, накратко положението е следното: пазарите бяха умишлено подринати чрез систематична и изключително майсторска атака и мисля, че за ваша радост мога да го докажа. Това интересува ли ви?

Министърът на финансите замига на парцали.

— Ами да.

— Но как… — понечи да попита председателят на Федералния резерв.

— Седнете и ще ви покажем — предложи Грант. Райън се дръпна и двамата висши служители застанаха от двете му страни, за да виждат компютъра. — Всичко започва в Хонконг…

Джак отиде до бюрото си, натисна едно копче и нареди на секретарката си да пренасочи телемоста към кабинета му в Западното крило. Като типична секретарка от Белия дом, тя изглади неуредиците по-добре, отколкото шефът й би го направил. Райън виждаше, че Грант е великолепен специалист и че вторият му опит да обясни ситуацията е дори по-резултатен от първия. Министърът и председателят на Федералния резерв пък бяха подходящи слушатели, които разбираха жаргона. Въпросите бяха излишни.

— Не мислех, че такова нещо е възможно — обади се председателят, след като минаха осем минути от изложението.

— Всички предпазни мерки, заложени в системата, целят предотвратяването на инциденти и залавянето на мошеници. На никой и през ум не му е минавало, че някой ще скрои подобно нещо. Кой би загубил нарочно толкова много пари?

— Някой, целещ се в по-голяма риба — обясни му Райън.

— Какво може да е по-голямо от…

Джак го прекъсна.

— Много неща, господин Уинстън. Ще стигнем до това по-късно. — Той извърна глава. — Бъз?

— Ще трябва да потвърдя тези неща с моите данни, но аргументите изглеждат доста убедителни. — Фидлър погледна към председателя на Федералния резерв.

— Знаете ли, дори не съм сигурен дали има нарушаване на закона.

— Забравете за това — рече Уинстън. — Истинският проблем не е изчезнал. Днес ножът е опрял до кокала. Ако Европа продължава така, ще настъпи повсеместна паника. Доларът пада свободно, американските пазари не могат да функционират, в по-голямата част от света ликвидността е парализирана и всички незначителни играчи ще го узнаят веднага, щом медиите разберат какво, по дяволите, става. Единственото, което осуетяваше това досега, е, че финансовите репортери бъкел не разбират от нещата, които отразяват.

— Иначе щяха да работят в наша полза — включи се Грант отново в разговора. — Слава богу, източниците им засега си държат езика зад зъбите, но съм изненадан, че новината още не се е разчула напълно. — „Може пък медиите също да не искат да предизвикат паника“ — помисли си той.

Телефонът на Райън иззвъня и той го вдигна.

— Бъз, телемостът ти.

Физическото състояние на министъра стана очевидно, когато той се изправи. Мъжът залитна и сграбчи облегалката на стола, за да запази равновесие. Председателят на Федералния резервен фонд бе съвсем малко по-пъргав, а онова, което двамата току-що научиха, ги потресе изцяло, ако не друго. Да поправиш нещо, което се е повредило, е достатъчно трудна задача. Да поправиш нещо, което е унищожено нарочно и със зъл умисъл, едва ли можеше да е по-лесно. А нещата трябваше да бъдат оправени, и то скоро, иначе всяка една нация в Европа и в Северна Америка щеше да се сгромоляса заедно с тях в дълбок и мрачен каньон. За излизане от него щяха да са нужни години и много мъки, при това при най-добри политически обстоятелства, а дълготрайните политически усложнения от такава мащабна икономическа бъркотия не можеха да бъдат проумени на този етап, макар че Райън вече се ужасяваше от тях.

Уинстън се вгледа в лицето на съветника по националната сигурност и без особени трудности прочете мислите му. Собственото му главозамайване от откритието изчезна, след като вече предаде информацията на други. Трябваше да може да им каже нещо друго: как да оправят нещата. Всичката си интелектуална енергия обаче изчерпа, за да изгради защитата си пред обвинението, каквото и да беше то. Все още не бе му се отдало да разшири анализа си.

Райън видя всичко в очите му и кимна почтително с мрачна усмивка.

— Добре сте се справили.

— Вината е моя — промълви тихо Уинстън, за да не смущава телемоста, осъществяващ се на няколко крачки от тях. — Не трябваше да напускам играта.

— Веднъж и аз се измъкнах така, забравихте ли? — Райън седна пак на стола си. — Хей, от време на време всички се нуждаем от промяна. Не сте усетили, че се задава буря. Това се случва непрекъснато. Особено тук.

Джордж направи гневен жест.

— Сигурно. Сега можем да открием изнасилвача, но как, по дяволите, можеш да си върнеш девствеността? Щом е станало, край. Той обаче го начука на инвеститорите ми. Тези хора дойдоха при мен. Те ми се довериха.

Райън се възхити на обобщението. Ето как би трябвало да разсъждават хората в бранша.

— С други думи, какво ще правим сега?

Грант и Уинстън се спогледаха.

— Не сме измислили.

— Е, дотук вие се справяте по-добре от ФБР и Комисията за застраховки и ценни книжа. Знаете ли, дори не си направих труда да проверя как се е отразило всичко на моя пакет.

— Десетте ви процента в „Силиконова алхимия“ няма да пострадат. Погледнато в перспектива — поясни Уинстън, — новите комуникационни техники винаги преуспяват, а те имат няколко нови джаджи.

— Добре, уредихме въпроса за момента. — Фидлър се присъедини пак към групата. — Всички европейски пазари са затворени, точно както при нас, докато не подредим нещата.

Уинстън вдигна очи.

— Това означава само, че има страхотно наводнение и вие правите насипа все по-висок. И ако торбите ви с пясък се свършат, преди да се изчерпи водата от реката, то щом загубите контрол, щетите просто ще са по-тежки.

— Всички очакваме предложения, господин Уинстън — каза внимателно Фидлър.

Отговорът на Джордж бе в същия тон:

— Сър, истината е, че според мен до този момент вие вършите всичко правилно. Просто не виждам изход.

— Нито пък ние — отбеляза председателят на управителния съвет на Федералния резерв.

Райън стана.

— Господа, мисля, че засега трябва да уведомим президента.

— Колко интересна идея — рече Ямата. Съзнаваше, че пи прекалено много. Съзнаваше също, че се разтапя от дълбокото удоволствие, че осъществи сигурно най-амбициозния финансов гамбит в историята. Усети, че егото му започва да достига максимални измерения от… Откога? Дори при завоюването на президентското място в конгломерата му не изпита такова задоволство. Той разгроми цяла нация и промени курса на своята и все пак дори не се бе замислял за някаква обществена длъжност. „А защо не?“ — запита се. Защото такъв пост винаги е бил за по-низшестоящите.

— Засега, Ямата-сан, Сайпан ще има местен губернатор. Ще проведем избори с международни наблюдатели. Нужен ни е кандидат — подхвърли служителят на външно министерство. — Трябва да бъде човек с тежест. Би било полезно да е някой, с когото Гото-сан се познава и поддържа приятелски отношения, а също да има интереси тук. Моля ви само да си помислите.

— Непременно. — Ямата се изправи и се насочи към вратата.

Хм. Чудеше се какво би казал баща му. Да приеме, означаваше да слезе от президентския стол на корпорацията си, но… Но какво? Какво не бе успял да завоюва в света на корпорациите? Не беше ли време да продължи нататък? Да се оттегли достойно, да навлезе в официалните професионални кръгове на родината си. А след като ситуацията с местното управление се прояснеше… Тогава? Тогава да влезе в парламента с голям престиж, понеже вътрешните хора щяха да знаят, нали? Хай, те щяха да знаят кой е служил истински на интересите на нацията и кой имаше по-големи заслуги даже от самия император Мейджи за издигането на Япония сред първите държави в света. Кога изобщо Япония бе имала политически лидер, достоен да ръководи народа й? Защо да не приеме полагащите му се почести? За всичко това щяха да са нужни няколко години, ала времето беше негово. Нещо повече, той притежаваше далновидност и смелост, за да превърне мислите в реалност. Сега единствено съмишлениците му в бизнеса знаеха за величието му, обаче това можеше да се промени и тогава името на фамилията му щеше да се помни не само с построените кораби, с телевизори и всякакви други неща. Не търговска марка, а име. Едно наследство. Това не би ли накарало баща му да се гордее?

— Ямата ли? — попита Роджър Дърлинг. — Финансов магнат, управлява голяма компания, нали? Може и да съм се натъквал на него по приемите, когато бях вицепрезидент.

— Е, той е нашият човек — рече Уинстън.

— Та какво казвате, че е направил?

Марк Грант разгъна компютъра си на президентското бюро, като този път непосредствено зад него стоеше агент от тайните служби и следеше всеки негов ход. Сега той не бързаше, защото Роджър Дърлинг за разлика от Райън, Фидлър и председателя на Федералния резерв съвсем не познаваше всички тънкости. Все пак той се оказа внимателен зрител, който прекъсваше лекцията, за да пита, нахвърля си няколко бележки и на три пъти помоли някои части да бъдат повторени. Накрая погледна към министъра на финансите.

— Бъз?

— Ще ми се хората ни да потвърдят информацията самостоятелно…

— Няма да им бъде трудно — заяви Уинстън. — Всяка една от големите търговски къщи ще разполага със записи, които почти не се различават от тези. Хората ми могат да помогнат в организацията.

— А ако е вярно, Бъз?

— Тогава, господин президент, ситуацията е по-скоро от компетенцията на доктор Райън, не от моята — отговори спокойно Фидлър. Облекчението му беше примесено с гняв поради мащабността на стореното. Двете външни лица в Овалния кабинет още не я схващаха.

Мисълта на Райън летеше. Той пренебрегна поредното обяснение на Грант как е станало всичко. Въпреки че на президента нещата бяха поднесени по-ясно и по-подробно от първите два пъти (от него би станало добър преподавател в бизнесучилище), важните моменти вече се бяха подредили в ума на съветника по националната сигурност. Сега имаше отговор на онова „как“ и той му показваше много. Този план е бил прекрасно замислен и осъществен. Сривът на Уолстрийт и нападението над самолетоносачите и подводниците не случайно станаха по едно и също време. Следователно ставаше дума за обмислен докрай план. При това план, който руската шпионска мрежа не разкри — факт, който непрекъснато се повтаряше в ума му.

„Функциониращата им мрежа е в японското правителство. Вероятно е съсредоточена върху апарата им за държавна сигурност. Тази мрежа обаче не можа да им даде стратегическото предупреждение за военната страна на операцията, а и Сергей Николаич още не бе свързал Уолстрийт с военноморската акция.“

„Разчупи модела, Джак — нареди си той. — Разчупи образеца.“ Точно тогава нещата му се поизясниха.

— Ето защо не са узнали — каза Райън почти на себе си. Все едно караше през стелеща се на места мъгла: навлизаш в ясен участък, сетне следва пак замъглен. — Всъщност правителството им изобщо няма дял в това. На практика са били Ямата и останалите. Ето защо искат да върнем в действие БОДИЛ. — Никой друг в залата не разбираше какви ги говори.

— Какво казваш? — попита президентът. Джак хвърли поглед на Уинстън и Грант, после поклати глава. Дърлинг кимна и продължи: — Значи всичко е било един голям план?

— Така е, сър, ала все още не го знаем целия.

— Как така? — учуди се Уинстън. — Те ни парализират, слагат начало на световна паника и вие твърдите, че има още?

— Джордж, често ли сте ходили там? — попита Райън, най-вече за да извлече информация за другите.

— През последните пет години ли? Май се пада средно по веднъж на месец. Внуците ми ще се възползват от последните полети на моя често летящ самолет.

— Често ли сте се срещали с хора от тамошното правителство?

Уинстън вдигна рамене.

— Те са навсякъде, но не са от голямо значение.

— Защо? — поинтересува се президентът.

— Сър, положението е следното: там има може би двадесет или тридесет човека, които в действителност ръководят нещата, разбирате ли? Ямата е най-голямата риба в езерото. Министерството на международната търговия и промишлеността е допирната точка между големите клечки в корпоративната дейност и правителството. Не забравяйте също начина, по който те сами подготвят почвата с подбрани служители, а това го правят постоянно. Това е едно от нещата, с които Ямата обичаше да се перчи, докато водеше преговори с мен за компанията ми. На един прием имаше двама министри и групичка депутати, и всички направо си изцапаха устата да му целуват задника. — Уинстън си спомни, че тогава сметна поведението им за подобаващо на подбрани служители. Сега не бе толкова сигурен.

— Доколко мога да говоря свободно? — попита Джак. — Може би се нуждаем от интуицията им.

За това се погрижи Дърлинг:

— Господин Уинстън, можете ли добре да пазите тайна?

Инвеститорът се изкикоти от сърце.

— Стига да не е поверителна финансова информация, става ли? Никога не съм имал разправии с Комисията за застраховки и ценни книжа и не искам да започвам такива.

— Тази ще е по-скоро към закона за шпионажа. Ние сме във война с Япония. Те потопиха две наши подводници и осакатиха два самолетоносача — каза Райън и атмосферата в кабинета се промени значително.

— Сериозно ли говорите? — попита Уинстън.

— А сериозна ли е смъртта на двеста и петдесет моряци, екипажите на американските подводници „Ашвил“ и „Шарлот“? Те завзеха и Марианските острови. Все още не знаем дали сме в състояние да си ги върнем. В Япония има повече от десет хиляди американски граждани, които са потенциални заложници, плюс населението на островите, плюс военният личен състав, задържан от японците.

— Но медиите…

— Колкото и да е удивително, още не са в течение — поясни Джак. — Вероятно положението е прекалено откачено.

— О! — След още секунда Уинстън схвана. — Разбиват икономиката ни и вече нямаме политическата решителност да… Някой опитвал ли е подобно нещо досега?

Съветникът по националната сигурност поклати глава.

— Поне аз не зная такъв случай.

— Обаче истинската заплаха за нас е… ей този проблем. Този мръсник — подхвърли Джордж.

— Как да го разрешим, господин Уинстън? — запита го президентът.

— Не зная. Номерът с Депозитното контролно дружество е великолепен. Икономическият туш беше доста хитър, ала министър Фидлър би могъл ловко да се измъкне от него с помощта ни. Без регистри обаче всичко се парализира. Имам брат, който е лекар, и веднъж той ми каза…

При тези думи очите на Райън така се изцъклиха, че едва не изскочиха от очните кухини, и той престана да слуша. Защо това му се струваше важно?

— Разчетът на времето пристигна снощи — казваше в момента председателят на Федералния резервен фонд. — Трябва им седмица. Ала в действителност не разполагаме с толкова. Днес следобед ще се срещнем с шефовете на всички големи търговски къщи. Ще се опитаме да…

„Проблемът е, че няма никакви записи, Джак! Всичко е замразено, защото няма никакви записки, които да покажат на хората какво притежават, колко пари са…“

— Европа също е парализирана…

Сега говореше Фидлър, а Райън се взираше в килима. Сетне той вдигна очи:

— Не го ли запишеш, никога не се е случило. — Разговорът в залата спря и Джак осъзна, че със същия успех би могъл да каже: „Пастелът е пурпурен.“

— Моля? — запита председателят на Федералния резерв.

— Жена ми, тя така казва. „Не го ли запишеш, значи никога не се е случило.“ — Той се огледа. Те продължаваха да не загряват, което не бе толкова чудно, тъй като сам той все още развиваше идеята. — Тя също е доктор, Джордж, в болницата „Хопкинс“, все носи онова проклето тефтерче у себе си и винаги се заковава на място, за да го извади и да си запише нещо, понеже не вярва на паметта си.

— Брат ми е същият. Използва една от онези електронни джаджи — рече Уинстън. После очите му се разфокусираха. — Продължавайте.

— Няма никакви записки, никакви наистина официални регистри за която и да е от сделките, нали?

Отговори му Фидлър:

— Не. Депозитното контролно дружество претърпя пълен крах. И както току-що казах, ще са нужни…

— Остави. Не разполагаме с нужното време, нали?

Въпросът потисна отново министъра на финансите.

— Не, не можем да го спрем.

— Разбира се, че можем. — Джак се обърна към Джордж: — Нали така?

Президентът Дърлинг следеше накъсаната словесна престрелка като зрител на партия тенис и от напрегнатата ситуация един от бушоните му гръмна.

— За какво, по дяволите, говорите?

Райън вече почти беше оформил идеята. Той се обърна към президента:

— Сър, съвсем просто е. Заявяваме, че това никога не се е случило. Казваме, че след петък на обед борсите просто са престанали да функционират. Сега, можем ли да им пробутаме това? — попита Джак, ала не даде никому възможност да отговори. — Защо не? Защо да не можем да го пробутаме? Няма никакви записи, които да докажат, че не сме прави. Никой не може да докаже, че е имало и една сделка от дванадесет на обед нататък, така ли е?

— След купищата пари, които всички загубиха — допълни Уинстън, чийто ум бързо наваксваше, — предложението съвсем няма да е толкова непривлекателно. Заявявате, че ще започнем наново… да речем, от петък, може би петък следобед… Просто ще заличим миналата междувременно седмица, нали така?

— Но никой няма да се хване — възрази председателят.

— Грешите. — Джордж поклати глава. — Райън налучка нещо. Първо на първо, те са принудени да го приемат. Не можеш да сключиш сделка, тоест не можеш да осъществиш такава без документация. Така че никой не може да докаже, че е направил каквото и да било, без да изчака възстановяването на записите на ДКД. Второ, повечето хора останаха с празни джобове — институции, банки, всички. Всеки ще иска втора възможност. О, ще се хванат и още как, приятелче! Марк?

— Да се качим в машина на времето и да повторим петъка отначало? — Отначало смехът на Грант беше зловещ. Сетне се промени. — Къде трябва да подпишем?

— Не можем да постъпим така с всичко, поне не с всички сделки — възрази председателят на Федералния резервен фонд.

— Така е, не можем — съгласи се Уинстън. — Международните сделки със съкровищни бонове бяха извън контрола ни. Онова, което можем да сторим обаче, е да свикаме съвещание с европейските банки, да им покажем какво се е случило и после заедно с тях…

Сега се включи и Фидлър:

— Да! Правят дъмпинг на йената и купуват долари. Парите ни възвръщат позициите си, а техните се обезценяват. Тогава другите азиатски банки ще се замислят дали да не обърнат поетия курс. Мисля, че централните европейски банки ще ни сътрудничат.

— Ще трябва да поддържате сконтовия процент висок — каза Уинстън. — Това ще ни оскубе малко, но е хиляда пъти по-добре от алтернативата. Задържате процента висок, за да може хората да престанат да се освобождават от съкровищни бонове. Искаме да предизвикаме отдръпване от йената, точно както те постъпиха с нас. На европейците ходът ще им хареса, понеже той ще ограничи възможностите на японците да реализират голяма печалба от книжата си, както започна да става вчера. — Той стана от стола си и закрачи из кабинета, както бе навикнал. Не знаеше, че нарушава протокола на Белия дом, а и президентът не искаше да го прекъсва, макар че двамата тайни агенти в залата следяха отблизо финансиста. Явно си блъскаше ума над сценария, търсеше пролуки и недостатъци. Минаха около две минути, през които всички чакаха преценката му. След това той вдигна глава. — Доктор Райън, ако някога пак решите да станете обикновен гражданин, обадете ми се. Господа, планът наистина ще подейства. Истинско безумие е, но може би това е в наша полза.

— Тогава какво ще стане в петък? — попита Джак.

— Пазарът ще се сгромоляса — отвърна Грант.

— Какво му е хубавото на това? — запита президентът.

— Хубавото, сър — продължи Грант, — е, че тогава пазарът ще скочи нагоре след около двеста пункта падане и ще затвори… Хм, ще затвори при инфлация от стотина, може би и по-малко. Следващия понеделник всички ще затаят дъх. Някои хора се ослушват за изгодни сделки. Повечето сигурно са все още нервни. Той се срива отново, може би накрая е направо в застой след инфлация от най-много още петдесет пункта. През останалата част от седмицата нещата се уталожват. Да речем, до следващия петък пазарът ще се е стабилизирал пак до процент, процент и половина под равнището му от онзи петък на обед. Сривът не може да не стане и причините са маневрите, които държавата трябва да прави със сконтовия процент, ала на Уолстрийт сме свикнали с това. — Единствено Уинстън оцени напълно иронията на факта, че Грант беше почти изцяло прав. Самият той едва ли би могъл да се справи по-добре. — В крайна сметка всичко се оказва едно продължително хълцане, но нищо повече.

— А Европа? — поинтересува се Райън.

— Там ще е по-тежко, защото не са толкова организирани, ала централните им банки имат в известен смисъл по-голяма власт — изтъкна Грант. — Също така правителствата им могат повече да се намесват на пазара. Това както помага, така и вреди. Крайният резултат обаче ще е един и същ. Не може да не е, освен ако всички заедно не подпишат пакт за самоубийство. Хората в нашия бранш не постъпват така.

Тук дойде ред на Фидлър:

— Как да го лансираме?

— Ще съберем шефовете на големите институции възможно най-бързо — поясни Джордж. — Мога да ви помогна, ако искате. Мен също ще послушат.

— Джак? — извърна президентът глава към него.

— Да го направим, сър, и то веднага.

Роджър Дърлинг отдели още няколко секунди, за да го обмисли, след което се обърна към агента от тайните служби, застанал до бюрото му:

— Да докарат тук хеликоптера ми. Кажи на хората от военновъздушните сили да приготвят нещо за полет до Ню Йорк.

Уинстън се възпротиви:

— Господин президент, имам си свой самолет.

Тогава Райън пое нещата:

— Джордж, момчетата от ВВС са по-добри. Довери ми се.

Дърлинг стана и се ръкува с всички, преди тайните агенти да изведат посетителите му на южната тревна площ, където трябваше да изчакат хеликоптера за полет до базата „Андрюс“. Райън остана на мястото си.

— Ще стане ли наистина? Можем ли наистина да оправим положението толкова лесно? — Политикът у Роджър Дърлинг не вярваше на никакви магически подобрения.

Джак забеляза съмненията му и оформи отговора си както трябва:

— Би трябвало. Те се нуждаят от нещо и несъмнено ще искат то да подейства. От решаващо значение е да знаят, че крахът е предизвикан умишлено. Това го прави изкуствен, а ако повярват, че е такъв, за всички ще е по-лесно да приемат едно нестандартно решение.

— Е, ще видим. — Дърлинг направи пауза. — И така, какво ни казва това за Япония?

— Показва ни, че правителството им не е основната сила, стояща зад плана. Това е както хубаво, така и лошо. Хубавата страна е, че на някои равнища организацията им ще бъде слаба, че японският народ е изолиран от този опит и че в правителството им може да има лица, които изобщо не харесват начинанието.

— А лошата? — попита президентът.

— Все още не знаем каква е крайната им цел. Правителството очевидно прави онова, което му наредят. Имат стабилна стратегическа позиция в Западния Тих океан, а ние още не знаем какво да направим по въпроса. И най-важното…

— Ядрените бомби. — Дърлинг кимна. — Ето къде е козът им. Никога не сме водили война с някой, притежаващ ядрени оръжия, нали?

— Така е, сър. Това също е новост.

Следващото съобщение от Кларк и Чавес бе излъчено точно след полунощ токийско време. Този път Динг изготви статията. Запасът от интересни неща, които партньорът му можеше да каже за Япония, се изчерпи. Като по-млад, Чавес написа по-лека статия, за младежите и начина им на мислене. Беше само за прикритие, ала човек трябва да вложи доста усилия за това, а Динг, както се оказа, се бе научил да пише разбираемо в университета „Джордж Мейсън“.

„Северна зона за ресурси?“ — зададе въпроса си Джон от компютърния монитор. Сетне той завъртя машинката към масичката за кафе.

„Трябваше да се сетя по-рано. Пишеше го в една от книгите, които оставихме в Сеул. Индонезия, принадлежаща тогава на холандците, беше южната Зона за ресурси, когато те направиха грешка номер две. Ще познаеш ли коя бе северната?“

Кларк хвърли един поглед и бутна компютъра обратно.

— Евгений Павлович, хайде, изпратете го.

Динг изтри диалога от екрана и прикачи модема към телефона. Съобщението бе излъчено след секунди. После двамата агенти се спогледаха. В края на краищата денят се оказа продуктивен.

По изключение времето едва ли би могло да е по-добре избрано: 00,08 в Токио се равняваше на 18,08 в Москва и 10,08 в „Ленгли“ и в Белия дом, където Джак току-що се връщаше пак в кабинета си от противоположния ъгъл на Западното крило, когато неговата СТЛ-6 започна да пиука.

— Да.

— Ед се обажда. Току-що получихме нещо важно от хората ни в страната. Пращам ти факса. Копие от него препращаме и на Сергей.

— Добре, чакам. — Райън натисна нужното копче и чу как принтерът започна да отпечатва копието.

Не беше толкова лесно човек да впечатли Уинстън. Той забеляза, че моделът VC-20 на служебния реактивен „Гълфстрийм“-III е обзаведен не по-зле от личния му самолет: седалките и килимът не бяха толкова луксозни, обаче апаратурата за комуникации бе невероятна… „Дотолкова, че да ощастливи дори един истински технически гений като Марк“ — помисли си. Двамата по-възрастни мъже се възползваха от случая, за да наваксат със съня, а той наблюдаваше как авиаторите провеждат тестовете си преди полета. На практика действията им почти не се различаваха от тези на собствения му екипаж, но Райън имаше право. Човек се чувстваше някак различно, като видеше военните символи на раменете им. След три минути административният самолет се намираше във въздуха и пътуваше на север към нюйоркското летище „Ла Гуардия“, като допълнително предимство беше фактът, че вече си бяха уредили спешен въздушен коридор и така щяха да си спестят петнадесет минути от полета. Докато ги слушаше, той чу как сержантът, работещ в свързочния сектор, урежда кола на ФБР да ги посрещне на общия терминал; явно Бюрото сега се обаждаше на всички значими играчи на пазара, за да ги повика на съвещание в собствената си нюйоркска дирекция. Помисли си, че е удивително да видиш как държавата действа ефективно. Колко жалко, че не можеше да е така непрекъснато.

Марк Грант не обръщаше внимание на всичко това. Той работеше на компютъра си и според думите му подготвяше случая за пред обвинението. Щяха да са му нужни двадесетина минути, за да отпечата доказателствата си на ацетатни листове за шрайбпроектор. И двамата се надяваха, че ФБР са подготвени за случая. Оттук нататък… Кой щеше да поднесе информацията? „Сигурно аз“ — помисли си Уинстън. Щеше да остави на Фидлър и на председателя на Федералния резерв да предложат разрешението, което си беше справедливо. В крайна сметка измисли го правителствен служител.

„Възхитително! — каза си Джордж Уинстън с почтителен, сподавен смях. — Защо сам не се сетих? Какво още…“

— Марк, отбележи си. Ще трябва да докараме момчетата от европейските централни банки тук, за да видят всичко с очите си. Не смятам, че телемостът ще има истински ефект.

Грант погледна часовника си.

— Ще се наложи да се обадим веднага щом пристигнем, Джордж, но ако го сторим, времето би трябвало да се подреди добре. Вечерните полети до Ню Йорк… Да, ще пристигнат сутринта и може би ще успеем да съгласуваме всичко така, че да започнем наново в петък.

Уинстън погледна назад.

— Ще им кажем, когато кацнем. Засега ми се струва, че имат нужда да подремнат.

Грант кимна в знак на съгласие.

— Ще стане, Джордж. На този Райън му сече пипето, нали?

Джак си каза, че е време да успокои топката. Почти се учудваше, че телефонът му още не е звъннал, но като размисли, той осъзна, че сега Головко четеше същия доклад, гледаше същата карта на стената си и също си налагаше да обмисли нещата бавно и внимателно, доколкото обстоятелствата позволяват.

Започваше да вижда логиката. Е, почти. „Северната зона за ресурси“ би трябвало да е Източен Сибир. Терминът „Южна зона за ресурси“, както споменаваше Чавес в рапорта си, бе използван някога от японското правителство за холандското владение Източна Индия. По-точно през 1941, времето, когато първостепенната им стратегическа цел била петролът — тогава основният материал, нужен на флота, а сега най-важният ресурс за всяка промишлена нация, нуждаеща се от енергия за икономиката си. Япония бе най-големият вносител на петрол в света въпреки настойчивите й опити да премине на атомна енергия за електричество. А иначе Япония трябваше да внася толкова много; единствено въглищата бяха в изобилие. До голяма степен огромните танкери бяха японско изобретение с цел по-ефикасно превозване на нефт от кладенците в Персийския залив. Те обаче се нуждаеха и от други неща и тъй като бяха островна държава, всички тези стоки трябваше да пристигат по море, а японският флот бе малък, прекалено малък, за да брани морските пътища.

От друга страна, Източен Сибир беше последната непроучена територия в света, Япония сега провеждаше изследването, а морските пътища от евразийския материк до страната на изгряващото слънце… „По дяволите, защо просто не прокопаят железопътен тунел за по-лесно?“ — запита се Райън.

Ала имаше нещо друго. На Япония й се наложи да напрегне всички сили, за да осъществи плана си, даже при жестоко съкратената американска армия и осемте хиляди километра тихоокеанска водна площ, функционираща като буфер между американския континент и нейните главни острови. Боеспособността на Русия бе намаляла дори по-драстично от американската, но едно нашествие не е само политически ход. То е ход срещу някой народ, а руснаците не бяха загубили гордостта си. Русия щеше да се бие и при това бе далеч по-голяма от Япония. Японците разполагаха с ядрени оръжия и балистични ракетоносители, докато руснаците, също като американците, нямаха такива… Русия обаче имаше бомбардировачи, изтребители-бомбардировачи и крилати ракети, всичките с атомен потенциал; имаше и бази в близост до Япония, а също и политическата решителност да ги използва. Би трябвало да има още един елемент. Джак се облегна назад, втренчил се в картата. След това вдигна телефона и натисна бутона за бързо набиране.

— Тук адмирал Джексън.

— Роби? Джак се обажда. Имам един въпрос.

— Казвай.

— Ти спомена, че едно от аташетата ни в Сеул си е поприказвало с…

— Така е. Казали му да се държи и да чака.

— Какво точно са казали корейците?

— Казали му… Чакай малко. Само половин страница е, но е при мен. Стой така. — Райън чу отварянето на чекмедже или може би отключването му. — Добре, казано с други думи: едно такова решение било политическо, не военно, трябвало да се вземат предвид много фактори. Изразили тревога, че японците биха могли да затворят пристанищата си за търговия, опасение от инвазия; били изолирани от нас и си оставяли вратичка. Още не сме се върнали към тях — заключи Роби.

— Какво е въоръжението им? — попита Джак, като фактически имаше предвид списък на военния потенциал на нацията.

— Имам данните някъде тук.

— Давай накратко — нареди Райън.

— Малко по-голямо от японското. Направиха съкращения след обединението, но нещата, които запазиха, са от класа. Предимно американски оръжия и доктрини. Военновъздушните им сили си ги бива. Имал съм учения с тях и…

— Ако ти беше корейски генерал, доколко би се страхувал от Япония?

— Щях да съм предпазлив — отвърна адмирал Джексън. — Нямаше да ме е страх, ала щях да съм нащрек. Не забравяй, те не обичат много Япония.

— Зная. Изпрати ми копия от доклада на аташето и списъка за корейското въоръжение.

— Слушам.

Връзката прекъсна. Сетне Райън се обади в ЦРУ. Мери Пат още не беше налице и затова вдигна съпруга й. Джак прескочи встъплението:

— Ед, имаше ли обратна връзка с клона в Сеул?

— Корейците изглеждат много нервни. Не ни сътрудничат особено. Имаме много приятели в Корейското централно разузнавателно управление, но те си мълчат, досега няма никакъв политически курс.

— Нещо по-различно да става там?

— Ами да — отговори Ед Фоли. — Техните ВВС стават малко по-активни. Както знаеш, те създадоха голям тренировъчен лагер в северните части на страната и сега несъмнено провеждат някакви непрограмирани учения със съчетани оръжия. Имаме спътникови снимки.

— Добре. Казвай сега за Пекин.

— Там не става абсолютно нищо. Китай остава настрана от конфликта. Казват, че не искат да са част от него и че нямат никакви интереси. Това не ги засяга.

— Помисли малко, Ед — нареди му той.

— Е, разбира се, засяга ги… О…

Не бе особено честно и Райън го знаеше. Сега той имаше най-пълна информация от всички и огромна преднина в анализа.

— Току-що получихме нова информация. Ще ти я изпратя веднага, щом бъде напечатана. Искам да сте тук в два и половина за обсъждания.

— Ще бъдем там — обеща почти заместник-директорът на оперативния отдел.

Да, ето че всичко беше на картата. На човек просто му трябваше подходящата информация и малко време.

Корея не бе страна, която да се уплаши от Япония. Последната беше управлявала първата в продължение на почти петдесет години в началото на века и спомените не бяха радостни за корейците. Били третирани като крепостни селяни от завоевателите си и затова и до днес имаше малко по-бързи начини да умреш от този да наречеш корейски гражданин японец. Антипатията бе искрена, а с разрастването на корейската икономика и конкуренцията, която представляваше тя за Япония, негодуването стана двустранно. Най-съществен беше расовият проблем. Въпреки че Корея и Япония на практика бяха нации с еднаква генетична същност, японците все още гледаха на корейците така, както Хитлер някога е третирал поляците. Още повече, че Корея си имаше свои военни традиции. Тя изпрати две дивизии войници във Виетнам, изгради своя собствена, страховита войска, за да се брани от мъртвите сега ненормалници на север от нея. Някога потъпкана японска колония, сега тя бе жилава и много, много горда. Какво тогава ги беше накарало да не зачетат договорените задължения спрямо Америка?

Не и Япония. Корея нямаше защо да се страхува от директно нападение, а японците едва ли биха могли да използват атомните си оръжия срещу нея. Постоянните ветрове щяха да върнат всичкия получил се радиоактивен прах в държавата, изстреляла ракетите. Непосредствено на север от Корея обаче се намираше най-гъсто населената страна в света с най-голямата редовна войска, а това бе достатъчно, за да сплаши корейците, както би уплашило и всеки друг.

Япония се нуждаеше и несъмнено искаше пряк достъп до природни ресурси. Тя разполагаше с превъзходна и напълно развита икономическа база, изключително опитен военен резерв, разнобразен високотехнологичен потенциал. Населението й обаче беше сравнително малко, сравнено с икономическата й мощ.

Китай имаше огромен човешки потенциал, ала той все още не бе добре обучен, бързо развиващата се икономика още накуцваше малко във високите технологии. И също като Япония, те имаха нужда от по-добър достъп до ресурси.

А непосредствено на север от Китай и Япония се мъдреше последната в света неизползвана съкровищница.

Завземането на Марианските острови щеше да предотврати или поне да затрудни доближаването на основното стратегическо оръжие на Америка, американския флот, до спорната зона. Единственият друг начин да се защити Сибир бе откъм запад, през цялата територия на Русия. Което значеше, че зоната всъщност е изолирана за външна помощ. Китай имаше свой ядрен капацитет, за да възпре Русия, и по-голяма сухопътна армия, с която да брани завоюваното. Естествено, рискът беше значителен, но след като в американската и европейските икономики цареше пълна каша и те не бяха в състояние да помогнат на Русия, всичко наистина придобиваше здрава стратегическа логика. Световна война, водена на части.

При това оперативната хитрост не бе непозната ни най-малко. Първо парализирай силния враг, после излапай слабия. Съвсем същото нещо опитаха в периода 1941–1942. Японският стратегически замисъл никога не е бил да завладеят Америка, а да осакатят по-голямата държава така жестоко, че едно мълчаливо примирение с южните набези да се превърне в политическа необходимост. „Съвсем просто наистина“ — каза си Райън. Трябваше само да разгадаеш кода. В този момент телефонът иззвъня. Търсеха го на четвърта линия.

— Здравей, Сергей — каза той.

— Как разбрахте? — запита Головко.

Джак можеше да отговори, че линията е определена за спешни контакти с Русия, но не го стори.

— Просто току-що сте прочели същото, което и аз преди малко.

— Кажете ми мнението си.

— Мисля, че вие сте тяхната цел, Сергей Николаич. Може би ще ударят другата година. — Гласът на Райън звучеше весело, все още в опиянение от откритието. Усещането винаги бе приятно, независимо от естеството на новите познания.

— По-рано. Предполагам, през есента. Така времето ще е повече на тяхна страна. — Последва продължителна пауза. — Можете ли да ни помогнете, Иван Еметович? Не, въпросът ми е неправилен. Ще ни помогнете ли?

— Съюзите, също като приятелствата, са винаги двустранни — подчерта Джак. — Предстои ви да уведомите президента. На мен също.

32.

ИЗВЪНРЕДНО СЪОБЩЕНИЕ

Като моряк, надявал се някога да командва кораб като този, капитан Санчес беше доволен, че предпочете да остане на борда, вместо да отлети с изтребителя си към военноморската и въздушна база на нос Барбърс. Шест сиви влекача бяха натикали американския кораб „Ентърпрайс“ в сухия док.

На борда имаше над сто инженери, включително и петдесетте новопристигнали от корабостроителниците в Нюпорт Нюз. Всичките бяха долу и оглеждаха двигателите. По периферията на сухия док се бяха наредили камиони, а с тях и стотици моряци и цивилни корабостроители, които въображението на Бъд превръщаше в лекари и линейки, готови да сменят части от тялото.

Докато капитан Санчес наблюдаваше, един кран вдигна първата стълбичка за качване в кораба, а друг се завъртя и взе нещо като строително ремарке, сигурно за да го постави върху излетателната палуба. Докът дори още не беше затворен. Виждаше, че някой доста бърза.

— Капитан Санчес?

Бъд се обърна и видя един капрал от морската пехота. След като му отдаде чест, той му предаде съобщението:

— Викат ви в оперативния център на главнокомандващия Тихоокеанския флот, сър.

— Това е чиста лудост — заяви президентът на Нюйоркската фондова борса, когато успя да се включи за първи път.

Голямата заседателна зала в централата на ФБР в Ню Йорк поразително приличаше на съдебна зала със своите повече от сто места. Беше горе-долу полупразна, а повечето от присъстващите бяха един или друг вид правителствени служители, предимно хора на ФБР и Комисията за застраховки и ценни книжа, които се занимаваха с финансовия срив от петък вечерта. Първия ред обаче заемаха изцяло висши финансисти и президенти на институции.

Джордж току-що ги запозна със своята версия за събитията от предната седмица, като използва шрайбпроектор, за да покаже нагледно тенденциите и сделките; обясняваше бавно заради високата степен на умора, която сигурно влияеше на разсъдъка на всеки, мъчещ се да разбере за какво им говори. Точно тогава в залата влезе председателят на Федералния резерв, който беше свършил с обажданията до Европа. Той вдигна окуражително палец към Уинстън и Фидлър и засега седна някъде в дъното.

— Може и да е лудост, но точно това се е случило.

Шефът на Нюйоркската фондова борса се замисли.

— Всичко това е прекрасно — рече той след няколко секунди, с което искаше да каже, че не вижда нищо прекрасно, и всички го знаеха. — Ние обаче все още сме затънали до гуша в тресавището и алигаторите се събират около нас. Смятам, че не можем да ги държим на разстояние още дълго.

По този въпрос имаше всеобщо съгласие. Всички на първия ред се учудиха, когато видяха, че бившият им колега се усмихва.

Уинстън се обърна към министъра на финансите:

— Бъз, защо не им кажете добрата новина?

— Дами и господа, има един изход — започна Фидлър уверено.

Следващите шестдесет секунди от речта му въдвориха недоверчиво мълчание. На търговците даже не им хрумна да се обърнат и да се спогледат. Но макар да не кимаха точно одобрително, никой и не възрази дори след привидно безкрайното обмисляне.

Първи, както можеше да се очаква, се обади генералният директор на „Къмингс, Картър и Кантър“. ККК рухна около три и петнадесет миналия петък, когато събитията я завариха, докато следваше неправилен курс, паричният й резерв бе ликвидиран и сетне й беше отказана помощ от „Мерил Линч“, за което, ако трябваше да е честен, генералният директор не можеше да ги вини.

— Законно ли е? — попита той.

— Нито американското Министерство на правосъдието, нито Комисията за застраховки и ценни книжа ще сметнат съдействието ви за някакво закононарушение. Трябва да кажа — добави Фидлър, — че всеки опит за възползване от ситуацията ще бъде наказван наистина жестоко… но ако всички работим заедно, мерките срещу тръстовете и други съображения ще бъдат игнорирани в името на националната сигурност. Това е неправилно, ала вече е вписано в протокола и всички ме чухте да го казвам. Дами и господа, такова е намерението на американското правителство.

„Е, какво пък“ — помисли си събралото се множество и особено хората на изпълнителната власт.

— Ами всички знаете какво се случи с нас, трите К-та — обади се директорът, оглеждайки се, а естествената му скептичност бе смекчена от наченки на искрено облекчение. — Нямам избор. Трябва да се включа.

— Имам да добавя нещо. — Сега председателят на Федералния резервен фонд излезе отпред. — Току-що приключих с обажданията до шефовете на централните банки на Великобритания, Франция, Германия, Швейцария, Белгия и Холандия. Всички ще летят за насам тази нощ. Утре сутринта ще се съберем ето тук, за да изготвим система, чрез която те също ще могат да се включат в това начинание. Наистина ще стабилизираме долара. Ще оправим и пазара за съкровищни бонове. Американската банкова система няма да ни удари. Смятам да предложа на Комисията за открити пазари всеки, който се придържа към американски съкровищни бонове, тоест подновява тримесечните и шестмесечните полици, да получи допълнителен половин лихвен процент като награда от американското правителство за това, че ни помага в трудната ситуация. Ще дадем същата премия и на всички, които купуват съкровищни бонове до десет дни след повторното отваряне на пазарите.

„Хитър ход — помисли си Уинстън. — Много хитър.“ Така щяха да привлекат чуждите капитали към Америка и да ги отклонят от Япония, както и наистина да стабилизират долара, атакувайки същевременно йената. Азиатските банки, очистващи се от долари, щяха да получат нож в гърба заради действията си. „Ще видим кой ще надвие!“

— За това ви е нужен закон — възрази един специалист по облигациите.

— Ще го имаме черно на бяло до идния петък. За момента това е политиката на Федералния резервен фонд, одобрена и подкрепена от президента на САЩ — добави председателят.

— Хора, те ни връщат живота — каза Уинстън, като пак крачеше напред-назад пред дървения парапет. — Бяхме атакувани от хора, които искаха да ни смачкат фасона. Те искаха да изтръгнат сърцето ни. Е, изглежда, тук имаме доста опитни лекари. Известно време ще сме отмалели, ала до края на другата седмица всичко ще е наред.

— Петък на обед, а? — попита шефът на Нюйоркската фондова борса.

— Точно така — отвърна му Фидлър, който сега се взираше внимателно и чакаше отговор.

Управителят помисли още няколко секунди, сетне стана.

— Ще имате пълното съдействие на Нюйоркската фондова борса.

Престижът на тази борса бе достатъчен, за да надделее над всякакви съмнения. Пълното съдействие беше неизбежно, но бързината при вземането на решението бе жизненоважна и след още десет секунди борсовите длъжностни лица стояха прави, усмихваха се и мислеха как щяха да отворят заедно учрежденията си.

— Няма да има програмирано търгуване до следващо нареждане — заяви Фидлър. — Тези „експертни“ системи едва не ни убиха. При добро стечение на обстоятелствата петък ще бъде вълнуващ ден. Искаме хората да използват мозъците си, а не системите си „Нинтендо“.

— Дадено — обади се шефът на НАДАК от името на всички.

— И без това трябва да преосмислим нещата — оповести замислено представителят на „Мерил Линч“.

— Ще съгласуваме действията си чрез това учреждение. Обмислете всичко — посъветва ги председателят на Федералния резерв. — Ако имате идеи как преходът да стане по-гладко, искаме да ги чуем. Ще подновим съвещанието в шест. Дами и господа, участваме в операцията заедно. За около седмица няма да бъдем конкуренти. Ще сме членове на един екип.

— Имам близо милион независими вложители, които зависят от търговската ми къща — напомни им Уинстън. — Някои от вас имат повече. Нека не го забравяме. — Нищо не можеше да се сравни с призоваване на честта. Тя бе добродетел, от която всички се нуждаеха, дори онези, които я нямаха. По принцип самата чест задължаваше, налагаше правила на поведение, бе едно обещание — нещо вътре в теб, което дължиш на другите, забелязали, че го притежаваш. Всеки един в тази зала искаше всички останали да го погледнат и да видят човек, заслужаващ уважение и доверие, човек с чест. „Общо взето, полезно понятие — помисли си Уинстън, — най-вече когато си в беда.“

„Ето на!“ — помисли си Райън. Както май винаги ставаше на този етап: първо се захващаш с простите неща и си запазваш наистина мъчните за накрая.

Задачата сега беше по-скоро да предотвратят войната, отколкото да се включат в нея, но последното щеше да е част от първото.

Контролирането на Източен Сибир от Япония и Китай щеше да доведе до създаването на нова… Какво? Политическа ос? Вероятно не. Със сигурност на нова, световна икономическа сила, един съперник на Америка във всички аспекти на властта. То щеше да даде на Япония и Китай огромно конкурентно предимство в икономическо отношение.

Това само по себе си не бе лоша амбиция. Методите обаче бяха. Някога светът се е водил по закони, не по-сложни от тези на джунглата. Ако се докопаш до нещо пръв, то е твое… Ала само ако си достатъчно силен, за да го запазиш. Не е било адски елегантно, нито особено справедливо според днешните стандарти, но правилата са били приети, понеже по-силните държави в повечето случаи са се отплащали за предаността на жителите си с политическа стабилност, а тя обикновено е била първата крачка към израстването на една нация. След известно време обаче човешката нужда от мир и сигурност прераснала в нещо друго — желание за участие в управлението на дадената страна. От 1789, годината, в която Америка приема конституцията си, до 1989, годината, в която Източна Европа падна, за тези два века нещо ново се бе вкоренило в общото съзнание на човечеството. То имаше много имена — демокрация, човешки права, самоопределяне; но в основата си то беше признание, че човешката воля притежава своя движеща сила, която е предимно добра.

Японският план целеше да отрече тази сила. „Ала времето на старите закони отмина“ — каза си Джак. Хората в тази зала трябваше да се погрижат за това.

— Та — приключи той доклада си — ето каква е цялостната ситуация в Тихия океан.

В залата присъстваше целият кабинет с изключение на министъра на финансите, на чието място седеше главният му заместник. Около приблизително ромбовидната маса седяха началниците на различните отдели на изпълнителната власт. Висши членове на Конгреса и на въоръжените сили заемаха местата по протежение на четирите стени.

Следващ трябваше да говори министърът на отбраната. Вместо обаче да се изправи на подиума, когато Райън се върна на мястото си, той отвори кожената си папка с документи и почти не вдигна глава от тях.

— Не зная дали можем да го направим — започна министърът на отбраната и при тези думи мъжете и жените от политическия кабинет се размърдаха неловко по местата си.

— Проблемът е колкото технически, така и всякакъв. Не можем да демонстрираме достатъчно мощ, за да…

— Чакайте малко — прекъсна го Джак. — Искам да изясня няколко неща на всички, става ли? — Нямаше възражения. Дори министърът на отбраната, изглежда, изпита облекчение, че не се налага да говори. — Гуам е американска територия, такава е вече почти век. Хората там са наши сънародници. Япония ни отне острова през 1941 година и през 1944 си го върнахме. За тази кауза умряха хора.

— Според нас можем да си върнем Гуам чрез преговори — обади се Хансън.

— Радвам се да го чуя — отвърна му Райън. — Ами останалите Мариански острови?

— Хората ми смятат, че няма голяма вероятност да си ги върнем с дипломатически средства. Ще се постараем, разбира се, но…

— Но какво! — настоя Джак. Отговор не последва веднага. — Добре, да изясним още нещо. Северните Мариански острови никога не са били законно владение на Япония въпреки онова, което ни каза посланикът им. Това са били територии под опеката на Обществото на народите, така че не са придобивка от войната, когато през 1944 ги взехме заедно с Гуам. През 1947 Обединените нации ги обявяват за територии под опеката на Съединените щати. През 1952 Япония официално отхвърли всички претенции за суверенитет на островите. През 1978 година жителите на северните Мариански острови избраха да станат обединен щат, политически принадлежащ на САЩ, и сами избраха първия си губернатор. Ние ги мотахме доста време, докато им позволим, ала накрая го направиха. През 1986 ООН реши, че честно сме изпълнявали задълженията си към тези хора, и в същата година всички жители на тези острови получиха американско поданство. През 1990 Съветът за сигурност при ООН прекрати попечителството си завинаги. На всички ли им е ясно? Жителите на тези острови са американски граждани с американски паспорти, и не защото сме ги принудили, а защото те свободно направиха избора си. Това се нарича самоопределяне. Ние им подхвърлихме идеята и хората там сигурно са си помислили, че говорим сериозно.

— Което не може да се направи, не може — рече Хансън. — Можем да се споразумеем…

— Да се договорим, дрън-дрън! — озъби се Джак в отговор. — Кой казва, че не можем?

Министърът на отбраната вдигна очи от бележките си.

— Джак, вероятно ще минат години, докато построим наново… нещата, които деактивирахме. Ако искаш да обвиняваш някого, тогава обвини мен.

— Ако не можем да го постигнем… Какво ще ни струва това? — попита министърът на здравеопазването. — Има неща, които трябва да свършим и тук!

— Значи да оставим друга държава да отнеме гражданските права на американци, понеже е „прекалено трудно“ да ги защитим? — запита Райън малко по-тихо. — И после какво? Ами следващия път, когато това се случи? Кажете ми, откога престанахме да сме Съединените американски щати? Става дума за политическа решителност, това е — заяви съветникът по националната сигурност. — Имаме ли такава?

— Доктор Райън, не живеем във въображаем свят — изтъкна министърът на вътрешните работи. — Всички тези хора на островите… Можем ли да изложим живота им на риск?

— Някога казвахме, че свободата е по-скъпа от живота. Казвахме същото и за политическите си принципи. Резултатът се вижда в света, който тези принципи изградиха. Онова, което наричаме права… Никой не ни ги е дал просто така. Не, сър. Тези идеи са неща, за които се борихме. Това са неща, за които умряха хора. Жителите на тези острови са американски граждани. Нищо ли не им дължим?

Министър Хансън не харесваше тази насока на мислите. Другите също, но те му отстъпваха правото си да говорят с благодарност.

— Можем да водим преговорите от позицията на силния, обаче трябва да сме предпазливи.

— Колко предпазливи? — поинтересува се Джак тихо.

— По дяволите, Райън, не можем да поемем риска от ядрено нападение заради няколко хиляди…

— Господин министър, кое е тогава магическото число? Един милион? Завоюваното ни място в света се основава на няколко много простички идеи… И много хора са жертвали живота си за тези идеи.

— Говорите философски — върна му го Хансън. — Слушайте, събрал съм екипа си за преговорите. Ще си върнем Гуам.

— Не, сър, ще си върнем всичко! И ще ви кажа защо. — Райън се надвеси напред и огледа ВСИЧКИ на масата. Ако не го сторим, тогава не можем да предотвратим войната между Русия от едната страна и Япония и Китай от другата. Мисля, че познавам руснаците. Те ще се бият за Сибир. Длъжни са. Ресурсите там са най-добрият им шанс да избутат самостоятелно страната си в следващия век. Тази война може да премине в ядрена. Япония и Китай вероятно не вярват, че ще се стигне чак дотам, хора, но аз ви качвам, че ще се стигне. Знаете ли защо? Ако ние не можем да се справим с тази ситуация СПОЛУЧЛИВО, Тогава кой би могъл? Руснаците ще си мислят, че са сами. Влиянието ни над тях ще бъде кръгла нула, те ще бъдат притиснати до стената, ще нападнат по единствения възможен начин и списъкът на убитите ще бъде нещо невиждано досега в света. Аз не съм готов за ново средновековие… Така че нямаме избор. Можете да изтъкнете която си искате причина, ала всичко се свежда до едно: имаме морален дълг към хората на тези острови, които решиха, че искат да бъдат американци. Не браним ли този принцип, значи не браним нищо. Никой няма да ни вярва и никой няма да ни уважава, като започнем от самите нас. Ако им обърнем гръб, значи не сме хората, за които се представяме, и всичко, което сме правили, е било лъжа.

По време на цялата тирада президентът седеше тихо на мястото си и се вглеждаше внимателно в лицата и по-специално в това на министъра на отбраната, както и на седящия зад него, до самата стена, председател на Обединения комитет на началник-щабовете — мъжа, избран от министъра за негов помощник в оголването на американската войска. И двамата бяха свели очи и бе очевидно, че са недостойни за решителния миг. Също толкова очевидно беше, че родината им не можеше да си го позволи.

— Как можем да го постигнем, Джак? — попита Роджър Дърлинг.

— Все още не зная, господин президент. Преди да се опитаме, трябва да решим дали ще го правим или не, а това, сър, е ваше задължение.

Дърлинг претегли думите на Райън, прецени и доколко желателно е да подложи на гласуване кабинета си, но лицата му показваха нещо, което не му хареса. Спомни си дните във Виетнам, когато каза на кавалеристите[1] си, че действията им наистина са от значение, макар да знаеше, че ги лъже. Никога не забрави израженията им и въпреки че малцина го знаеха, сега горе-долу всеки месец под булото на нощта той слизаше до паметника в чест на загиналите във Виетнам и знаеше точното място, където е изписано всяко едно име на всеки човек, умрял под неговото командване; посещаваше тези имена едно по едно, за да им каже, че направеното наистина е имало някакво значение, че за великата подредба на събитията пожертваният им живот е допринесъл за нещо и че светът се е променил към по-добро — твърде късно за тях, ала не и за сънародниците им. Президентът си спомни и още нещо: никой никога не бе отнемал земя на Америка. Може би всичко се свеждаше до това.

— Брет, започваш преговорите веднага. Покажи им ясно, че настоящата ситуация в Западния Тих океан е абсолютно неприемлива за правителството на САЩ. Няма да приемем нищо друго освен пълно възвръщане на Марианските острови към предвоенното им състояние. Нищо друго — повтори Дърлинг.

— Да, господин президент.

— Искам планове и предложения за отстраняване на японските въоръжени сили от тези острови, в случай че преговорите се провалят — обърна се СКАЧАЧА към министъра на отбраната.

Последният кимна, но лицето му говореше само. Министърът на отбраната не вярваше, че могат да го постигнат.

Адмирал Чандраската смяташе, че се бавиха достатъчно, ала проявяваше търпение и знаеше, че може да си го позволи. „Какво ще стане сега?“ — чудеше се той.

Нещата можеха да протекат по-бързо. Малко се забави с методите и плановете си, докато се опитваше да узнае начина на мислене на противника си, контраадмирал Майкъл Дъбро. Беше хитър враг, биваше го в маневрите и понеже бе умен, побърза да заключи, че неговият враг, Чандраската, е глупав. В продължение на седмица беше явно, че американската флотилия се намира на югозапад, и като се отправи на юг, той подмами Дъбро да поеме на север и сетне на изток. Дори преценката му да бе погрешна, на американските кораби пак щеше да им се наложи да отидат на същото място, източно от нос Дондра, и да принудят танкерите си да прекосят напряко. Рано или късно те щяха да минат под въздушните му патрули, както и най-сетне стана. Сега трябваше само да ги последва и Дъбро нямаше да може да ги отклони от курса им освен на изток. Което пък значеше да обърне цялата си флотилия на изток, далеч от Шри Ланка, и да разчисти пътя за амфибиите на индийския флот, които да качат товара си от войници и бронирани превозни средства. Единствената алтернатива за американците беше да се изправят срещу флота му и да опитат сражение.

Те обаче нямаше да го направят… Или? Не. Единственият разумен ход на Америка бе да отзове Дъбро и неговите два самолетоносача към Пърл Харбър, където да чакат политическото решение дали да приемат ръкавицата на Япония или не. Те бяха разделили флота си, нарушавайки сентенцията на Алфред Тейър Мейхан, която Чандраската научи не чак толкова отдавна във военноморския колеж в Нюпорт, Роуд Айлънд, заедно със състудента си Юсуо Сато. Той помнеше теоретичните им разисквания по време на разходките покрай дигата на морето, когато зяпаха яхтите и се Чудеха как малките флотове могат да победят големите.

След пристигането си в Пърл Харбър Дъбро щеше да се посъветва с разузнавателните и оперативните кадри на тихоокеанския военноморски флот, те щяха да направят своите сметки и тогава щяха да открият, че по всяка вероятност не могат да го направят. „Колко ли ядосани и измамени ще се почувстват?“ — помисли си индийският адмирал.

Ала първо щеше да им даде един урок. Сега той ги преследваше. Колкото и бързи и хитри да бяха, те бяха обвързани с една определена точка и рано или късно мястото за маневриране трябваше да свърши. Сега Чандраската можеше да ги прогони и да позволи на родината си да направи първата си крачка към империята. Вярно, малка и почти без значение за голямата игра, но въпреки това достоен встъпителен ход, защото американците щяха да се оттеглят и да позволят на страната му да действа, както действаше Япония. Когато Америка възвърнеше силата си, щеше да е твърде късно да промени нещата. Всъщност всичко опираше до пространство и време. И двата фактора бяха срещу страната, парализирана от международни проблеми и следователно лишена от воля. Колко хитро от страна на японците, че се погрижиха за това.

— Мина по-добре, отколкото очаквах — каза Дърлинг. Той се бе отбил в кабинета на Райън за приятелски разговор, първия за тях.

— Наистина ли го мислите? — попита изненадано Джак.

— Не забравяй, че наследих по-голямата част от кабинета от Боб. — Президентът седна. — Акцентът им е върху домашната политика. Това е проблемът ми от самото начало.

— Нуждаете се от нов министър на отбраната и от нов шеф за началник-щабовете — отбеляза студено съветникът по националната сигурност.

— Зная, обаче моментът е неподходящ. — Дърлинг се усмихна. — Това разширява малко обсега ти на действие, Джак. Но първо имам един въпрос към теб.

— Не зная дали ще успеем. — Той си драскаше по бележника.

— Първо трябва да извадим ракетите от строя.

— Да, сър, зная. Ще ги намерим. Поне така се надявам, независимо по какъв начин. Другите непредвидими фактори са заложниците и способността ни да нападнем островите. Тази война, ако изобщо е война, има различни правила. Все още не съм сигурен какви са те. — Райън още си блъскаше главата над обществената страна на проблема. Как щеше да реагира американският народ? Ами японският?

— Желаеш ли малко съдействие от главнокомандващия си? — попита Дърлинг.

Тази формулировка бе достатъчна, за да предизвика нова усмивка.

— И още как.

— Аз се бих във война, в която противникът определяше правилата. Нещата не се развиха особено добре.

— Което поражда един въпрос — рече Джак.

— Питай.

— Колко далеч можем да отидем?

Президентът се замисли.

— Прекалено общ е.

— Вражеският команден център обикновено е основателна военна цел, ала до този момент всички противници са в униформи.

— Предлагаш да издирим техните дзайбацу?

— Да, сър. Според достоверна информация те са хората, даващи заповедите. Обаче са цивилни и едно директно нападение над тях може да се изтълкува като покушение.

— Ще мислим за този проблем, когато той възникне, Джак. — Дърлинг стана да си върви, след като бе казал всичко, за което дойде.

— Става. — „Малко се разширява обсегът ти на действие“ — помисли си Райън. Това можеше да значи много неща. Най-вече означаваше, че му се дава възможност да поеме нещата в свои ръце, но съвсем сам, незащитен. „Е — каза си Джак, — правил си го и преди.“

— Какво направихме? — попита Кога. — Какво им позволихме да сторят?

— На тях им е лесно — отвърна един дългогодишен политически съветник. Нямаше нужда да пояснява кого има предвид под „тях“. — Сами не можем да отстояваме властта си и тъй като сме разделени, на тях им е толкова лесно да ни тикнат в която посока си пожелаят… и след известно време… — Мъжът сви рамене.

— След известно време политиката на страната ни се определя от няма и тридесет човека, избрани единствено на собствените им корпоративни събрания. Но да стигнем дотам? Чак дотам?

— Станалото — станало. Да не предпочиташ да го отречем?

— И сега кой защитава хората? — попита бившият (наистина жестока дума) министър-председател, с което си търсеше белята и го знаеше.

— Гото, разбира се.

— Не можем да го позволим. Знаеш, че той слуша само една своя част. — Съветникът му кимна и би се усмихнал, ако положението не беше толкова критично. — Кажи ми — рече Могатару Кога, — какво е това чест? Какво ни повелява тя сега?

— Нашият дълг, господин премиер, е към народа — отвърна мъжът, чието приятелство с политика датираше от следването му в Токийския университет. Сетне той си спомни една мисъл на някакъв „западняк“… Цицерон, ако не се лъжеше. — „Доброто на народа е най-висшият закон“.

„А това решава всичко“ — помисли си Кога. Питаше се дали измяната винаги започва така. Щеше да преспи, преди да вземе решение, само дето знаеше, че тази нощ нямаше да мигне. „Тази сутрин“ — поправи се мислено Кога и изсумтя, когато погледна часовника си.

— Сигурни сме, че трябва да са със стандартна ширина, така ли?

— Можете сам да анализирате фотографиите, с които разполагаме — каза Бетси Флеминг. Отново бяха в дирекцията на Националната разузнавателна служба към Пентагона. — Автомотрисата, която хората ни различиха, е широколинейна.

— Може би е дезинформация — предположи аналитикът от Националната разузнавателна служба.

— Диаметърът на ракетоносителите SS-19 е две цяло и осемдесет и два метра — отговори Крис Скот и му подаде факса от Русия. — Прибавете още двеста и седемдесет сантиметра за транспортния контейнер. Сам направих изчисленията. Теснолинейният път ще бъде твърде рискован за предмет с такава ширина. Възможно е, ала е рисковано.

— Трябва да проумеете — продължи Бетси, — че те няма да поемат прекалено много рискове. Освен това руснаците също обмисляха железопътен транспорт за модела „Мод-4“ и конструираха ракетата съобразно с това, а разстоянието между руските релси…

— Вярно, не се сетих. По-голямо е, отколкото при нашите стандартни линии, нали? — Аналитикът кимна. — Добре, това наистина улеснява задачата. — Той се извърна към компютъра си и подаде команда за стартиране на програмата, която изготви няколко часа по-рано. При всяко минаване над Япония прецизно фокусираните и силно контрастни камери щяха да наблюдават по точно зададени координати. Странно, но Американската национална железопътна компания имаше най-пълна последна информация за японските железници и дори в този момент един от началниците й го запознаваха с правилата за сигурност, свързани със спътниковите картини. Всъщност инструкциите бяха доста прости. Кажи на някого какво си видял, и разчитай, че ще бъдеш изпратен на продължителна почивка в затвора „Мериън“, Илинойс.

Изготвената от компютър заповед бе получена в Сънивейл, щата Калифорния, откъдето я препратиха до военен комуникационен сателит и Оттам до двата обикалящи в орбита спътника КН-11, единият от които щеше да прелети над Япония след петдесет минути, а другият — десет минути по-късно. И тримата специалисти се питаха доколко ги бива японците в замаскирането. Най-кофти беше, че можеше никога да не узнаят. На практика можеха само да чакат. Те щяха да проучат предаваната на живо картина, когато я получеха, ала освен ако нямаше явни признаци, които да ги насочат към онова, което търсеха, истинската работа щеше да бъде свършена след цели часове и дни. Ако извадеха късмет.

„Харушио“ бе излязла на повърхността — нещо, което никога не можеше да зарадва един командир на подводница. Нямаше да се застоят тук дълго. Чрез два маркуча с голям диаметър зареждаха с гориво, а кран спускаше други припаси, главно храна, в ръцете на моряците, чакащи на палубата. Капитан Угаки знаеше, че техният флот не разполагаше с подходящ снабдителен кораб за подводници. За целта използваха предимно десантни кораби с цистерни, ала сега те изпълняваха други функции и му бяха изпратили търговски кораб, чийто екипаж бе ентусиазиран, но незапознат със задачите, с които се занимаваше.

Неговата подводница пристигна последна в пристанището на Агана, тъй като се намираше най-далеч от Марианските острови, когато окупацията започна. Той изстреля само едно торпедо и изпита удоволствие от чудесното представяне на модел 89. Колко хубаво. Търговският кораб нямаше нужните съоръжения, за да възстанови както трябва амунициите му, но пък командирът знаеше, че разполага с още петнадесет торпеда и четири ракети „Харпун“, а ако американците му осигуряха такъв куп мишени, толкова по-добре.

Моряците, които нямаха задължението да стоварват припаси на задната палуба, се бяха скупчили отпред и се припичаха на слънце, както подводничарите често правят и както всъщност правеше и командирът им, гол до кръста на върха на рубката, където пиеше чай и се усмихваше така, че всички да го видят. Следващата му мисия бе да патрулира в района западно от Бониновите острови, за да пресрещне всеки американски кораб, и по-вероятно подводница, опитваща се да приближи до японските главни острови. Угаки си помисли, че задачата обещаваше да е типична за подводница: скучна, ала изискваща много. Щеше да му се наложи да поговори с екипажа си относно значимостта й.

— И така, къде е патрулната линия? — попита Джоунс и побутна отново плика.

— Засега в квадрант 165-изток — отвърна адмирал Манкузо и посочи на картата. — Твърде малобройни сме, Джоунси. Преди да ги хвърля в сражение, искам да свикнат с тази мисъл. Ще ми се командирите да настроят хората си. Подготовката никога не е достатъчна, Рон. Никога.

— Така е — призна цивилният.

Той се отби с разпечатки от сонарната наблюдателна система, за да докаже, че всички засечени подводници са изчезнали от екрана. Двете хидролокаторни групи, контролирани от остров Гуам, вече не им бяха на разположение. Въпреки че бяха свързани чрез подводни кабели с останалата част от мрежата, те очевидно бяха изключени от контролната станция на Гуам и никой в Пърл не бе успял все още да ги включи пак с хитрост. Добрата новина беше, че някаква поддържаща сонарна група край Самар, един от Филипинските острови, продължаваше да функционира, обаче тя не можеше да засече японските подводници SSK, които според спътниците се запасяваха наново близо до Агана. Дори получиха добра представа за броя им. „Може би“ — помисли си Манкузо. Японците все още изписваха номерата на корабните корпуси върху рубките и сателитните камери ги разчитаха. Освен ако японците, подобно на руснаците, а после и на американците, не бяха се научили да мамят чуждото разузнаване, като подправят номерата или просто изцяло ги изтриват.

— Щеше да е хубаво, ако имахме още няколко ударни подводници, нали? — отбеляза Джоунс след едноминутно съзерцаване на картата.

— Няма спор. Вероятно, ако успеем ДА ПОЛУЧИМ НЯКАКВИ указания от Вашингтон… — Гласът му се загуби и Манкузо се замисли малко повече. Местоположението на всяка подводница под негово командване бе отбелязано с черен силует, включително и тези в основен ремонт. Последните бяха НАНЕСЕНИ НА картата с бяло заедно с датите, когато щяха да са на разположение, което засега не му помагаше много. Имаше обаче пет такива силуета в Бремертън, нали?

Надписът „Извънредно съобщение“ се появи по всички големи телевизионни мрежи. Навсякъде приглушеният глас на някой водещ съобщаваше на хората, че шоуто му ще бъде прекъснато заради реч на президента относно икономическата криза, с която правителството се занимаваше от почивните дни. Сетне се появи президентския знак. Хората, следили събитията отблизо, се изненадаха, когато видяха президента усмихнат.

— Добър вечер. Скъпи сънародници, миналата седмица станахме свидетели кака се случи нещо важно в американската финансова система… Искам да започна обръщението си към вас с факта, че американската икономика е силна. Сега — усмихна се той. — Това изказване може да ви се стори странно предвид всички неща, които чувате от медиите и къде ли не. Но нека ви кажа защо говоря така. Ще започна с един въпрос: какво се е променило? Американските работници продължават да правят коли в Детройт и други градове. Американските работници все още произвеждат стомана. Фермерите в Канзас прибраха зимната житна реколта и се подготвят за новите посеви. Все още се произвеждат компютри В СИЛИКОНОВАТА долина[2]. Още правят гуми в Акрон. „Боинг“ продължава да прави самолети. Все още изпомпват нефт от находищата в Тексас и Аляска. Все още добиват въглища в Западна Вирджиния. Всичко, което сте правили преди седмица, го правите и сега. Тогава какво се е променило? Промени се следното: няколко електрона преминаха по някакви медни жици, телефонни линии като тази тук. — Президентът вдигна един телефонен кабел и го захвърли настрана върху бюрото си. — Това е всичко — добави той с тона на добър и умен съсед, отбил се в дома ви да ви предложи любезно съвет. — Нито един човек не е загубил живота си. Нито една фирма не е загубила учреждението си. Благосъстоянието на нацията ни е същото. Нищо не е изчезнало… И все пак, скъпи сънародници, ние започнахме да изпадаме в паника… Поради какво? В последните четири дни установихме, че е направен умишлен опит за объркване на американските финансови пазари. Американското Министерство на правосъдието с помощта на няколко съвестни американци от тези борси сега гради криминално следствие срещу хората, отговорни за случилото се. Не мога да ви кажа повече засега, понеже дори вашият президент няма право да си играе с правата на всеки човек на справедлив и безпристрастен процес. Ние обаче знаем какво се е случило, както и знаем, че станалото е съвсем изкуствено…

Тогава какво ще направим по въпроса? — запита Роджър Дърлинг. — Финансовите пазари бяха затворени цяла седмица. Те ще отворят отново в петък на обед и…

[1] Моторизирани или танкови поделения, носещи по традиция названията кавалерийски. — Б.прев. ↑

[2] Долина в Калифорния, център за високотехнологични и микроелектронни разработки. — Б.пр. ↑

33.

ПОВРАТНА ТОЧКА

— Не е възможно да мине — каза Козо Мацуда на фона на превода. — Планът на Райзо беше идеален… Дори повече от идеален — добави той, като говореше колкото на телефонната слушалка, толкова и на себе си. Преди краха той работеше заедно с един колега банкер, използвайки възможността да реализира печалба от сделките със съкровищни бонове, с които успя да възвърне капитала на своя закъсал конгломерат. Касовата му сметка също натежа от йени напук на международните морални задължения. Това обаче не бе проблем, нали? Не и при подновената сила на йената и съответната слабост на американския долар. Хрумна му, че дори би могло да има смисъл в купуването на дялове от американски компании чрез посредници — хубав стратегически ход, щом пазарът на американски ценни книжа подновеше стремителното си пропадане. — Кога отварят европейските пазари? — Някак си не можеше да си спомни в този вълнуващ момент.

— Лондон е с девет часа след нас. Германия и Холандия с осем. В четири следобед — отвърна мъжът в другия край на линията. — Хората ни имат инструкции.

А те бяха ясни: да използват възобновената сила на националната си валута, за да изкупят възможно най-много европейски книжа. Така че когато финансовата паника свършеше, след две-три години Япония щеше да е така вплетена в тази многонационална икономика, че да е напълно неделима част от нея; да е толкова жизненоважна за оцеляването им, че нейното изолиране щеше да поднови опасността от финансов срив. Те не биха рискували толкова, не и след съвземането им от най-лошата икономическа криза от три поколения насам, а още по-малко след като Япония изиграеше толкова важна и самоотвержена роля за възвръщането на благополучието на триста милиона европейци. Бе обезпокоително, че американците подозираха нечий пръст в случилото се, ала Ямата-сан ги увери, че не е възможно да съществува никаква документация… Не беше ли това най-гениалният ход от цялата операция — унищожаването на записите и заменянето им с хаос? Учрежденията не можеха да функционират без прецизна финансова документация на техните сделки, без нея те просто спираха работа. Мацуда бе сигурен, че за възстановяването й щяха да са нужни седмици или месеци, а през това време парализата щеше да позволи на Япония и по-точно на останалите дзайбацу да натрупат пари в брой като добавка към възхитителните стратегически ходове, които Ямата приложи чрез техните държавни институции. Именно добрата постройка на плана накара всичките му колеги да се подпишат под него.

— Всъщност това няма значение, Козо. Ние натрихме носа и на Европа и единствената ликвидност, останала в света, е нашата.

— Добра реч, шефе — рече Райън, облегнал се на рамката на вратата.

— Далеч от съвършенството — отвърна Дърлинг, стана от стола си и излезе от Овалния кабинет, без да каже нещо друго.

Президентът и съветникът по националната сигурност се отправиха към същинския Бял дом покрай техниците, които единствени бяха допуснати тук. Още не беше време да се изправят пред репортерите.

— Удивително колко философски са нещата — обади се Джак, докато се качваха на асансьора, за да идат до приспособения за живеене етаж.

— Направо метафизични, а? Бил си в йезуитско училище, доколкото знам.

— Фактически в две. Какво е реалността? — попита Джак риторично. — За тях реалността е електронни и компютърни монитори. А ако съм научил нещо на Уолстрийт, то е, че те не знаят, че инвестициите не струват пет пари. С изключение на Ямата, струва ми се.

— Е, да, той се справи чудесно, нали?

— Не трябваше да пипа записките. Ако ни бе оставил в състояние на свободно падане… — Райън сви рамене. — То можеше просто да се запази. Просто изобщо не му е хрумнало, че може да не играем по неговите правила. — „И това ще бъде ключът към всичко“ — каза си Джак. Речта на президента беше хубава смесица от казани и премълчани неща и преследваше точно определена цел. Всъщност тя бе психологическа операция от една война.

— Пресата не може да мълчи вечно.

— Зная. — Райън дори знаеше откъде ще започне изтичането на информация и че единствената причина то още да не е станало беше ФБР. — Трябва обаче да ги накараме да мълчат само още малко.

Всичко започна предпазливо и всъщност изобщо не приличаше на част от някакъв план за действие, а по-скоро на негов предвестник. Четири бомбардировача „Лансър“ В-1В излетяха от военновъздушната база „Елмендорф“ в Аляска, последвани от два снабдителни самолета КС-10. Съчетаването на географската ширина и това време на годината гарантираше, че ще е тъмно. Вместилищата им за бомби бяха снабдени с цистерни с гориво вместо с оръжия. Всеки самолет имаше четиричленен екипаж: пилот, втори пилот и двама оператори на системи.

„Лансър“ беше елегантен бомбардировач, снабден с лост за управление като при изтребител вместо с по-стандартното изпълнение. Пилоти, летели и с двата типа самолети, казваха, че В-1В дава усещането и лети като малко по-тежък „Фантом“ F-4, а по-голямата му тежест и размери Дават на бомбардировача по-добра стабилност и засега полетът бил по-плавен. Временно шахматната формация от шест самолета следваше международния маршрут R-220 и спазваше страничната дистанция, както се очакваше при редовен въздушен трафик.

След хиляда и шестстотин километра, или двучасов полет, след като минаха над Шемия и бяха засечени от радарите на контролните кули, шестте самолета свиха за кратко на север. „Танкерите“ поддържаха прав курс, докато бомбардировачите един по един забавяха хода си под тях, за да презаредят — процедура, която траеше към дванадесет минути във всеки един случай. Когато свършиха, бомбардировачите продължиха на югозапад, а снабдителните самолети обърнаха, за да се приземят в Шемия, където щяха да напълнят наново собствените си резервоари.

Четирите бомбардировача се спуснаха до седем хиляди и шестстотин метра, с което се озоваха под редовния поток от пътнически самолети и спечелиха по-голяма свобода за маневрите. Те продължиха да летят почти по маршрут R-220, най-западния от редовните въздушни коридори, и се шмугнаха покрай полуостров Камчатка.

Отзад системите бяха включени. Макар и проектиран като атакуващ бомбардировач, В-1В изпълняваше и много други функции, една от които бе електронното разузнаване. Корпусът на всеки военен самолет е обсипан с малки сегменти, прилични досущ на перките на риба. Тези предмети са винаги някакви антени, а грациозната аеродинамична форма съвсем няма злонамерена цел, освен да намали челното съпротивление. „Лансър“ имаше много такива, предназначени за улавяне на радарни и други електронни сигнали и за прехвърлянето им на вътрешната апаратура, която анализираше данните. Част от работата се вършеше от екипажа на момента. Идеята беше бомбардировачът да следи излъчванията на вражеските радари, за да позволи на авиаторите по-добре да се предпазват от засичане и да хвърлят бомбите си.

При северния пункт за свръзка на около триста мили извън маркираната зона на японската въздушна отбрана бомбардировачите се преустроиха в патрулен развърнат строй с приблизително осемдесеткилометрова дистанция помежду си и слязоха на три хиляди метра. Авиаторите потриха ръце, стегнаха още малко предпазите колани и започнаха да се съсредоточават. Приказките в пилотските кабини се ограничиха само до нужните за мисията, магнетофоните бяха включени. Спътниковите наблюдения им показваха, че японските ВВС разполагат със самолети Е-767, снабдени с авиационни системи за ранно предупреждение, които действаха почти непрекъснато, а от този отбранителен потенциал екипажът на бомбардировачите се страхуваше най-много. Тъй като летяха високо, разузнавателните Е-767 виждаха надалеч. Много маневрени, те можеха да се отзоват и да се справят със заплахата с голяма експедитивност. И най-лошото: те неизменно провеждаха операциите си заедно с изтребители, в изтребителите имаше хора с очи и умове, а оръжия, управлявани от човешкия ум, са най-плашещата комбинация.

— Добре, ето го първия — обади се един от системните оператори. Всъщност този не беше първият. Като незначителна практика, те тестваха оборудването си върху руски радари за въздушна отбрана, ала за пръв път, доколкото си спомняха всичките шестнадесет авиатори, се занимаваха с нещо различно от руски радари и изтребители. — Нискочестотен, неподвижен, местоположение — известно.

На монитора получаваха образ, който операторите често наричат „мъх“. Въпросният радар бе под хоризонта и прекалено далеч, за да засече полунеуловимите им самолети. Както можеш да забележиш човек с фенерче, далеч преди светлината да разкрие присъствието ти на притежателя му, така става и с радара. Мощният предавател беше колкото предупредителен сигнал за нежелани посетители, толкова и наблюдателен пост за собствениците му. Координатите, честотите, темпът на повторение на импулсите и приблизителната мощност на радара се отчитаха и се записваха. Един екран на пулта на радиоелектронния военен оператор показваше покривания от радара район. Картината се появяваше повторно на таблото на пилота, като тук опасната зона бе оцветена в червено. Той щеше да стои на безопасно разстояние от нея.

— Втори — каза радиоелектронният оператор. — Уха, за мощност ли говорехме… Този е във въздуха. Сигурно е един от новите им. Определено се движи от юг на север с настоящ курс две-нула-две.

— Прието — потвърди тихо пилотът, а погледът му се стрелкаше нагоре-надолу из тъмното небе. Неговият „Лансър“ на практика продължаваше на автопилот, обаче дясната му ръка бе на сантиметри от лоста, готова да извие бомбардировача наляво, да пикира към облаците отдолу и да премине на инжектор. Някъде вдясно от него имаше изтребители, най-вероятно два F-15, ала те щяха да останат в близост до разузнавателния Е-767.

— Още един, едно-девет-пет, току-що се появи… На различни честоти и… Чакайте — рече радиоелектронният оператор. — Добре, голяма промяна в честотите. Вероятно вече приема сигнали от над хоризонта.

— Може ли да ни улови? — попита летецът и пак хвърли поглед към предупредителния екран. Извън червената забранена зона имаше жълт сектор, за който пилотът мислеше като за зоната на „вероятността“. Оставаха им най-много няколко минути до влизането в него и тази „вероятност“ изглеждаше наистина обезпокоителна в момента, когато се намираха на почти четири хиляди и осемстотин километра от военновъздушната база „Елмендорф“.

— Не съм сигурен. Възможно е. Препоръчвам да минем вляво — отвърна разумно операторът. След този съвет той почувства как самолетът прави вираж под ъгъл от пет градуса. Задачата не се състоеше в поемане на рискове, а в събиране на информация, както комарджия би наблюдавал някоя маса, преди да заеме мястото си и да вкара чиповете си в игра.

— Струва ми се, че там има някой — заяви един от свързочниците на самолета Е-767. — Нула-едно-пет, посока юг. Трудно ще го следя.

Като въртящия се купол на покрива на Е-767 нямаше много други в света и всички до един бяха японски. Три от тях действаха на източните пътища към родината им. Понеже излъчваше до три милиона вата електроенергия, куполът бе четири пъти по-мощен от всичко, което американците са качили във въздуха, ала истинската усъвършенстваност на системата не се криеше в мощността, а в начина й на предаване. В основата си умалена версия на радара ШПИОНИН, използван от разрушителите клас „Конго“, съоръжението се състоеше от хиляди безлампови диоди, които можеха да сканират както електронно, така и механично и да скачат от честота на честота, за да се нагодят към моментната необходимост. За засичане на далечни предмети най-добри бяха сравнително ниските честоти. Обаче въпреки че вълните се извиваха малко отвъд видимия хоризонт, то бе с цената на лоша картина. Операторът засичаше нещо горе-долу едва на всяко трето сканиране. Софтуерът на системата все още не беше се научил да различава хаоса от целенасочената дейност на човешкия ум, поне не във всички случаи и за съжаление не и на тази честота…

— Сигурен ли си? — попита главният диспечер по интеркома. Той току-що сам бе включил тази картина и все още не виждаше нищо.

— Ето тук. — Първият премести курсора и отбеляза мястото, когато пак установиха контакт. — Чакайте! Погледнете тук! Той отиде върху друга ярка точка и маркира и нея. Тя изчезна почти веднага, но се появи след петнадесет секунди. — Виждате ли, южен курс… Скорост петстотин възла.

— Чудесно. — Главният диспечер включи радиомикрофона си и докладва на наземната станция, че за пръв път някой проучва японските въздушни отбранителни сили. Всъщност ги изненада единствено фактът, че им отне толкова дълго време. „Ето оттук нещата стават интересни“ — помисли си той и се запита какво ще стане по-нататък, след като игрите вече бяха започнали.

— Няма ли още от разузнавателните? — поинтересува се пилотът.

— Не, само тези двата. Преди минута ми се стори, че улавям малко „мъх“ — каза радиоелектронният оператор, — но той постепенно избледня. — Нямаше нужда да обяснява, че с тази свръхчувствителна апаратура сигурно улавяше сигнали и от дистанционните управления на някои гаражи. След миг се очерта още един наземен радар. Всички от патрулната формация един по един завиха косо обратно на запад, щом навлязоха в обхвата на двата Е-767, продължаващи по постоянния си югозападен курс и вече изминали половината път до най-големия японски остров, Хоншу, който се намираше на почти петстотин километра вдясно от тях. Вторите пилоти на всичките четири самолета сега гледаха единствено на запад, докато самите летци се взираха за евентуален въздушен трафик пред себе си. Операцията бе напрегната, ала рутинна, и много приличаше на това да минаваш с кола през квартал, в който никой не би искал да живее. Докато всички светофари светят зелено, не се притесняваш много, но не ти харесват и погледите, които засипват колата ти.

Екипажът на третия самолет Е-767 беше недоволен, а ескортиращите ги изтребители още повече. Вражески самолети оглеждаха бреговата им линия и макар да бяха отдалечени на шестстотин километра, те нямаха място в околността. Те обаче превключиха радарните си системи на приемащ режим. Смятаха, че вероятно са разузнавателни самолети ЕС-135, събиращи електронни данни за въоръжението на страната им. А щом американската задача бе да съберат информация, тогава най-умно би било да ги лишат от нужните им данни. При това беше лесно да го направят или така си мислеха радарните оператори.

„Следващия път ще се приближим повече“ — каза си командирът на въздушната група. Първо електронните специалисти трябваше да проучат данните и да се опитат да решат кое е безопасно и кое не, като от техните заключения зависеше животът на събратята им от ВВС. Хубава мисъл. Авиаторите се отпуснаха, прозяха се и започнаха да си говорят, най-вече за мисията и за онова, което научиха. Предстояха четири часа и половина полет обратно до „Елмендорф“, душ и полагаемата се на екипажа почивка.

Японските диспечери все още не бяха напълно сигурни, че изобщо са установили някакъв контакт, ала проблемът щеше да се разреши след анализиране на бордовите записи. Патрулните им самолети подновиха нормалното си контролиране на редовния въздушен трафик и имаше доста коментари по въпроса защо, по дяволите, това движение още продължаваше. Отговорите се изразяваха главно чрез вдигане на рамене или вежди и несигурността беше даже по-голяма, отколкото в момента, когато им се струваше, че засичат сигнали. Просто да се взираш в радарния екран повече от няколко часа оказваше някакво влияние. Рано или късно въображението ти взема връх и колкото повече се замисляш, толкова по-зле става. Те обаче знаеха, че това важи и за противниковия отбор в играта.

Шефовете на централните банки бяха свикнали да ги третират като високопоставени личности. Всички пристигнаха на международното летище „Джон Ф. Кенеди“ в рамките на един и същи час. Всеки един бе посрещнат от висш дипломат от делегациите към ООН на съответната страна, набързо преведен през митническите власти и изпратен към града в кола с дипломатически номера. Непретенциозната цел на пътуването им изненада всички, но председателят на Федералния резервен фонд обясни, че от гледна точка на удобствата нюйоркската дирекция на ФБР е по-добро място за координиране на действията, отколкото местният клон на Банката на федералния резерв. Особено след като той бе достатъчно голям, за да побере директорите на основните търговски къщи… и след като законите срещу тръстовете бяха замразени в името на националната сигурност на Америка. Това известие смая европейските гости. „Най-сетне Америка проумя връзката на финансовите въпроси с националната сигурност“ — помислиха си те. Множко време им отне.

Джордж Уинстън и Марк Грант започнаха последния си доклад за събитията от миналата седмица след встъпителните думи на председателя и на министър Фидлър, като сега вече мисълта им течеше като по вода.

— Адски хитро — обърна се шефът на английската банка към германския си колега.

— Jawohl[1] — прошепна онзи в отговор.

— Как можем да предотвратим повторното случване на нещо подобно? — запита се гласно един от тях.

— Като начало, с по-добри системи за водене на документация — отговори живо Фидлър след горе-долу приличния сън, споходил го тази нощ. — А иначе… Проблемът е такъв, че ни трябва известно време да го проучим. По-голям интерес представляват възстановителните мерки, които се налага да обмислим сега.

— Йената трябва да си плати за това — отбеляза веднага френският банкер. — Също така трябва да ви помогнем да предпазите долара, за да защитим собствените си валути.

— Правилно. — Председателят на Федералния резерв моментално кимна. — Жан-Жак, радвам се, че гледищата ни съвпадат.

— А какво ще предприемете, за Да спасите пазарите си за ценни книжа? — поинтересува се директорът на „Бундесбанк“.

— Ще ви прозвучи малко налудничаво, ала според нас ще се получи — започна министърът на финансите и описа в общи черти процедурите, които президентът Дърлинг не издаде в речта си и чието осъществяване зависеше до голяма степен от съдействието на Европа.

Гостите придобиха еднакви изражения — първо скептични, сетне одобрителни. Фидлър се усмихна.

— Може ли да предложа да съгласуваме действията си в петък?

Девет сутринта се смяташе за безбожен час за започване на дипломатически преговори, което облекчи положението. Американската делегация пристигна в японското посолство в северозападната част на авеню „Масачузетс“ с лични автомобили, за да потули по-добре нещата.

Формалностите бяха спазени до най-малките подробности. Заседателната зала бе голяма и имаше подобаващо голяма маса. Американците заеха местата си от едната страна, а японците — от другата. Последваха ръкостискания, понеже те бяха дипломати и от тях се очакваха подобни неща. Имаха подръка чай и кафе, ала повечето просто си наляха вода с лед в кристалните чаши. Част от японците пушеха, което раздразни американците. Скот Адлер се почуди дали не го правят само за да го изкарат от равновесие и за да направи първата стъпка, помоли за цигара главния съветник на посланика.

— Благодаря, че ни приехте — подхвана той с премерен тон.

— Заповядайте пак в нашето посолство — отвърна японският посланик с дружелюбно, макар и предпазливо кимване.

— Ще започваме ли? — попита Адлер.

— Заповядайте. — Посланикът се облегна назад и зае свободна поза, за да покаже, че е спокоен и че ще слуша учтиво неизбежната лекция.

— Съединените щати са сериозно обезпокоени от развоя на събитията в Западния Тихи океан — започна Адлер. „Сериозно обезпокоени“ бе подходящо подбрана фраза. Когато нациите са сериозно обезпокоени, това обикновено значи, че замислят радикални действия. — Както знаете, жителите на Марианските острови имат американско поданство и това е така поради собственото им желание, изразено свободно в избори преди почти двадесет години. Поради тази причина Съединените американски щати няма да приемат при никакви обстоятелства японска окупация на тези острови, и иск… Не — поправи се той, — настояваме на островите да им бъде върнат незабавно американският суверенитет, както и японските въоръжени сили да се изтеглят от въпросните територии веднага и изцяло. Също така настояваме за незабавно освобождаване на всички американски граждани, задържани от вашето правителство. Неизпълнението на тези условия ще доведе до възможно най-сериозни последствия.

Всички в залата си помислиха, че първоначално изложеното становище е недвусмислено. „То е прекалено радикално“ — казаха си японските дипломати, включително и онези, които смятаха действията на страната си за безумие.

— Лично аз съжалявам, че тонът на изказването ви е такъв — отвърна посланикът, с което зашлеви на Адлер дипломатическа плесница. — Що се отнася до непроцедурните въпроси, ние ще чуем позицията ви и ще обмислим достойнствата й съобразно с интересите ни за сигурност. — Това беше дипломатическият начин да се каже, че се налагаше Адлер да повтори току-що казаното… и да го разшири. Нещо като косвено искане на друго становище, в което да им отстъпят нещо, в замяна на което получаваха подразбиращото се обещание, че може да има отстъпка и от страна на японското правителство.

— Вероятно не се изразих достатъчно ясно — рече Адлер, след като отпи глътка вода. — Вашата страна предприе военни действия срещу Съединените американски щати. Последиците от такива действия са много тежки. Предлагаме ви възможността да се откажете от тези ходове без допълнително кръвопролитие.

Останалите американци около масата се разбраха без думи и без да се поглеждат: коварна топка. Американският екип едва бе започнал да разгръща идеите и предложенията си, и ето че Адлер отиде по-далеч, отколкото очакваха.

— Отново намирам тона ви за непростим — отвърна посланикът, като сам се позамисли. — Както знаете, родината ми има законни интереси, касаещи безопасността й, след като стана жертва на злощастни правни действия, които биха могли единствено жестоко да навредят на икономическата ни и физическа сигурност. Член 51 от Хартата на ООН изрично признава правото на всяка независима нация на отбранителни мерки. Не сме сторили нищо повече.

Дори американците признаха, че парирането бе изкусно, а подновеният апел за вежливи обноски предполагаше истинско начало на маневрите.

Началните обсъждания продължиха още деветдесет минути, като и двете страни хич не отстъпваха и просто повтаряха думите си, променяйки само фраза-две. После дойде време за почивка. Охраната отвори двукрилата стъклена врата към изисканата градина на посолството и всички излязоха уж да подишат чист въздух, но всъщност целяха да свършат още работа. Градината беше твърде голяма за подслушване, особено при режещия вятър, свирещ в дърветата.

— Е, Крис, започнахме — каза Сейджи Нагумо и отпи от кафето си. Избра кафе, за да покаже колко е благоразположен към американската позиция; поради същата причина Кристофър Кук пиеше чай.

— Какво очаквахте да кажем? — попита помощникът на заместник държавния секретар.

— Първоначалната ви позиция не ме учудва — призна Нагумо.

Кук отвърна поглед и се втренчи в стената, обграждаща градината. Той тихо попита:

— От какво ще се откажете?

— Без съмнение от Гуам, обаче трябва да бъде демилитаризиран — отговори японецът със същия тих глас. — А вие?

— Засега от нищо.

— Трябва да ми дадеш нещо, за което да се хвана, Крис.

— Не мога да ти предложа нищо освен може би примирие, преди военните действия наистина да започнат.

— Кога ще стане това?

— Слава богу, няма да е много скоро. Имаме време да действаме. Нека го използваме както трябва — поиска настойчиво Кук.

— Ще предам думите ти. Благодаря ти. — Нагумо се отдалечи и се присъедини към един член на своята делегация.

Кук стори същото и след три минути се озова при Скот Адлер.

— Гуам, ако бъде демилитаризиран. Това е сигурно. Може би и още нещо, което не е сигурно.

— Интересно — разсъждаваше гласно Адлер. — Значи беше прав, че ще ни позволят да запазим достойнството си. Добра работа, Крис.

— Какво ще им предложим в замяна?

— Gornisch[2] — отвърна хладно заместник държавният секретар. Той мислеше за баща си и за татуировката на ръката му, за това как научи, че деветката е обърната на обратно шестица, и за начина, по който една страна, някога съюзена с притежателя на това посолство и неговата прекрасна, макар и студена градина, отне свободата на татко му. Донякъде това бе непрофесионално и Адлер го съзнаваше. През онези години Япония предложи сигурно убежище на немалко европейски евреи, извадили късмет, един от които стана министър в кабинета на Джими Картър. Вероятно, ако баща му се беше озовал сред малцината късметлии, отношението му би могло да е различно, по случаят не бе такъв. — Като начало ги натискаме яко, за да видим какво ще стане.

— Мисля, че правим грешка — каза Кук след малко.

— Може би — отстъпи Адлер. — Ала те първи сгрешиха.

На военните изобщо не им хареса. Това ядоса цивилните лица, които подготвиха обекта приблизително пет пъти по-бързо, отколкото тези униформени идиоти биха го направили, да не говорим, че го сториха в пълна тайна и излезе по-евтино.

— Изобщо не ви е хрумнало да прикриете обекта, така ли? — настояваше японският генерал.

— Как биха могли да открият мястото? — контрира го техническият директор.

— Те са изкарали в орбита камери, които могат да уловят кутия цигари, паднала на земята.

— И имат цяла държава за изследване. — Инженерът сви рамене. — Ние пък сме в долина, чиито склонове са толкова стръмни, че една балистична ракета не е възможно да я улучи, без преди това да се забие в онези върхове. — Мъжът посочи натам. — А те даже не разполагат с ракетите, които ще са им нужни.

Указанията на генерала бяха да е търпелив, какъвто и беше след първоначалното си избухване. Сега обектът бе под негово командване.

— Основният принцип е да не даваме информация на противниковата страна.

— Значи да го скрием? — попита учтиво инженерът.

— Точно така.

— С маскировъчни мрежи върху електрическите стълбове ли? — Бяха го правили по време на строежа.

— Ако разполагате с такива, ще бъде добре като за начало. После можем да помислим за някои по-дълготрайни мерки.

— С влак значи? — повтори служителят на Американската национална железопътна компания, след като бе запознат с положението. — Когато влязох в бранша, работех за „Голяма северна ЖП компания“ и ВВС пет-шест пъти се съветваха с нас как да превозват ракети по линията. Накрая стана така, че им докарахме сума ти бетон.

— Значи на практика сте обмисляли въпроса на няколко пъти? — попита го Бетси Флеминг.

— О, да. — Той направи пауза. — Може ли вече да видя снимките? — Проклетото запознаване с мерките за сигурност отне часове и хиляди ненужни заплахи, след което го върнаха в хотела му, за да размишлява над формулярите… и може би да се даде възможност на ФБР да му направи кратка проверка.

Крис Скот включи проекционния апарат. С Флеминг вече бяха направили своя анализ, но използването на външен консултант имаше за цел да осигури независимо и допълнително мнение. Първият диапозитив показваше ракетата просто за да им даде представа за размерите й. После се появи вагонът.

— Да, определено прилича на открит товарен вагон, по-дълъг от обикновено, вероятно е специално конструиран за товара. Стоманена конструкция. Японците ги бива в това. Имат добри инженери. Има и товароподемен кран. Колко тежи едно от тези чудовища?

— Предполагам, че самата ракета е сто тона — отвърна Бетси. — Още двайсетина е транспортният контейнер.

— Доста тежко за единичен товар, но не е кой знае какво. Далеч не надминава капацитета на вагона и на леглото на железопътната линия. — Той замълча. — Не виждам никакви явни електронни връзки, само обичайните спирачни жици и прочие. Смятате ли, че ще ги изстрелват от вагоните?

— Вероятно не. Вие ни кажете — подкани го Крис Скот.

— Същото казах на военновъздушните сили преди двадесет и няколко години за експерименталните балистични ракети. Да, можеш да ги местиш, но това не прави откриването им чак толкова трудно, освен ако не приемем, че ще произвеждаш голям брой автомотриси, които изглеждат напълно еднакви… И дори тогава, както при централната линия на „Голяма северна ЖП компания“, предоставяш сравнително лесна цел. Само една дълга, тясна ивица, като централната ни линия от Минеаполис до Сиатъл беше по-дълга от всичките релси със стандартна ширина в страната им.

— Е, и? — обади се Флеминг.

— Ами това не е вагон за изстрелване. Имаме просто един транспортен вагон. Знаели сте го и без мен.

„Да, обаче е хубаво да го чуеш от някой друг“ — помисли си Бетси.

— Нещо друго?

— От ВВС все ми повтаряха колко чувствителни са тези проклетии. Друсането не им понася. При нормална оперативна скорост имаме три пъти земното ускорение, тоест 3g, и приблизително 1,5g вертикално ускорение. Това не е хубаво за ракетите. Следващият проблем е в размерите. Този вагон е дълъг около двадесет и седем метра, а стандартната открита платформа за техните релси е осемнадесет или по-малко. Пътищата им са предимно теснолинейни. Знаете ли защо?

— Мислех си, че просто са избрали…

— Всичко опира до инженерство — прекъсна я служителят от Американската железопътна компания. — Теснолинейните пътища позволяват да се минава през по-опасни участъци, да се взимат по-резки завои и въобще нещата да се правят в по-малки мащаби. Те обаче преминаха на релси със стандартна ширина за линията „Шинкансен“, понеже за по-високи скорости и стабилност просто е нужна по-голяма ширина. Дължината на товара и съответната дължина на вагона, който го превозва, сочат, че ако човек завие твърде рязко, мотрисата застъпва част от другата линия и се излага на риск от сблъсък, освен ако не се спира насрещното движение всеки път, когато превозва такива неща. Ето защо ракетите са някъде извън маршрута „Шинкансен“. Не може да не са. После идва проблемът с товара. Той наистина обърква сметките на всички.

— Продължавайте — подхвърли Бетси Флеминг.

— Тъй като ракетите са толкова чувствителни, щяхме да сме ограничени от ниска скорост… което би провалило разписанието и пратките ни. Никога не поискахме задачата. Парите щяха да ни дойдат добре, но в последна сметка сигурно щяхме да пострадаме. Същото би трябвало да важи и за тях, нали? Дори трябва да е по-зле. По линията „Шинкансен“ се движат експресни пътнически влакове. Те гонят разписания, за които няма да повярвате, и няма да им харесат особено неща, които ги объркват. — Той направи пауза. — Моето предположение ли? Използвали са тези вагони, за да превозят предметите от фабриката някъде другаде, това е всичко. Залагам куп пари, че са свършили всичко през нощта. Ако бях на ваше място, бих потърсил тези мотриси с очакването, че ще ги открия да стоят бездейно в някоя разпределителна станция. Сетне бих започнал да се оглеждам за релси встрани от централната линия, които не водят доникъде.

Скот пак смени диапозитивите.

— Добре ли познавате железниците им?

— Ходил съм дотам доста често. Ето защо ви позволиха да ме вземете.

— Добре, кажете ми какво мислите за този. — Скот посочи към екрана.

— Това е някакъв гаден радар — отбеляза експертът. Той бе докаран със самолет в „Елмендорф“, за да подпомогне мисията на бомбардировачите В-1. Техните екипажи сега спяха, а радарните специалисти, офицери и сержанти преглеждаха записите от шпионския полет.

— Въздушен сфазиран апарат ли е? — попита един майор.

— Точно на такъв прилича. Няма съмнение, че не е моделът APY-1, който им продадохме преди десет години. Става дума за повече от два милиона вата, а и начинът, по който силата на сигнала скача… Знаете ли с какво разполагат? С въртящ се купол и вероятно радарната група е разположена в една плоскост — предположи старши сержантът. — Добре де, върти се. Но те могат да го управляват и електронно.

— Следи и сканира?

— Защо не? Бързо сменя честотите. По дяволите, де да имахме такава машина, сър! — Сержантът взе една снимка на самолета. — Това чудо ще ни създаде проблеми. С такава мощност… Кара те да се запиташ дали не са ни засекли. Чудя се дали не са следили бомбардировачите, сър.

— От толкова далеч? — Строго погледнато, бомбардировачът В-1В не беше неуловим за радарите. Откъм носа радарният сигнал наистина бе приглушен. Отстрани на самолета радарният профил бе значително по-голям, макар все пак по-малък от този на всеки стандартен самолет със сходни размери.

— Да, сър. Трябва да се позанимавам със записите.

— Какво ще търсиш?

— Куполът вероятно се върти с около шест оборота в минута. Импулсите, които записваме, трябва да са горе-долу в този интервал. Всякакви други данни ще означават, че са насочили електромагнитните вълни към нас.

— Добро хрумване, сержант. Действайте.

[1] Така е (нем.). — Б. пр. ↑

[2] Нищо (идиш). — Б.пр. ↑

34.

ВСИЧКИ НА БОРДА

Ямата се върна в Токио с раздразнение. В тридесетгодишната му практика неговият начин на действие беше да дава напътствия за работа, после да остави екип от свои подчинени да уреди подробностите, докато той се захваща с други стратегически въпроси, а в случая той искрено очакваше нещата да станат по-скоро лесно, отколкото трудно. В крайна сметка сега персоналът му се състоеше от двадесетте най-старши дзайбацу. Не че те се възприемаха като такива. Ямата-сан се усмихна. Опияняваща мисъл. Да накара правителството да играе по неговата свирка се оказа детска игра. Да качи тези мъже на борда си му струва години увещания. Те обаче наистина играеха по свирката му и просто от време на време се нуждаеха от присъствието на своя диригент. И така, той долетя с почти празен пътнически самолет, за да успокои нервите им.

— Не е възможно — каза им той.

— Но той каза…

— Козо, президентът Дърлинг може да казва каквото си иска. Казвам ви, че не е възможно да възстановят документацията си за по-малко от няколко седмици. Ако се опитат да отворят борсите днес, единственият резултат от това ще е хаос. А хаосът — напомни им той — работи в наша полза.

— Ами европейците? — попита Танзан Итагаке.

— Те ще се събудят в края на другата седмица и ще открият, че сме купили континента им — обърна се Ямата към всички. — До пет години Америка ще бъде бакалницата ни, а Европа — бутикът ни. Дотогава йената ще бъде най-силната валута в света. Дотогава ще имаме напълно интегрирана национална икономика и един могъщ континентален съюзник. И той, и ние сами ще задоволяваме всичките си нужди от ресурси. Населението ни вече няма да се налага да прави аборти, за да предпазва от пренаселеност главните ни острови. И накрая — добави той — ще имаме политическо ръководство, достойно за статута на нацията ни. Тази ще е следващата ни крачка, приятели мои.

„Как не!“ — помисли си Биничи Мураками с безизразно лице. Спомняше си, че подписа отчасти в резултат на това, че бе обиден на една от улиците на Вашингтон от един пиян просяк. Как беше възможно умен човек като него да се повлияе от един незначителен гняв? Ала фактът си бе факт и сега не можеше да се отърве от другите. Индустриалецът отпиваше от сакето си и не губеше самообладание, докато Ямата-сан говореше възторжено за бъдещето на родината им. В действителност той говореше за своето бъдеще, разбира се, и Мураками се запита колко от хората около масата го осъзнават. Глупаци! Забележката обаче изобщо не беше справедлива, нали? В края на краищата той бе един от тях.

Майор Борис Шеренко разполагаше с цели единадесет високопоставени агенти в японското правителство, един от които беше заместник-началникът на Службата за обществена безопасност, когото компрометира преди години по време на едно от пътуванията му до Тайван, изпълнени със секс и комар. Той беше най-подходящият човек, когото можеха да контролират, тъй като имаше вероятност един ден да бъде повишен в шеф на управлението и така да позволи на токийската резидентура едновременно да наблюдава и да влияе на контраразузнаването из страната. Руският разузнавач се смущаваше само от факта, че дотук никой от агентите му не помогна кой знае колко.

После идваха проблемите от съвместната работа с американците. Със своята професионална подготовка и опит все едно оглавяваше комисията по посрещането на дипломати от Марс. Телеграмата от Москва правеше положението по-лесно за приемане. Или поне донякъде. Изглежда, японците заедно с Китай планираха да задигнат от страната му най-ценното й потенциално предимство и да използват тази енергийна база, за да се утвърдят като най-могъщата нация в света. А най-странното бе, че на пръв поглед планът не изглеждаше налудничав за Шеренко. Накрая идваха и оперативните му нареждания.

„Двадесет ракети“ — мислеше си той. Никога не беше насочвал проучванията към тази сфера. В крайна сметка именно Москва им ги продаде. Би трябвало да са помислили за възможността, че ракетите могат да бъдат използвани за… Но не, естествено, че не бяха. Шеренко си обеща да седне с този Кларк, който имаше опит, и след като разчупи леда с няколко питиета, да го попита деликатно дали американските политически инструкции са толкова тъпи, колкото получаваните от него, независимо кое е въпросното правителство. Може би американецът щеше да каже нещо ценно. В края на краищата техните правителства се сменяха на всеки четири или осем години. Може би бяха свикнали с това.

„Двадесет ракети — помисли си пак. — Всяка с по шест бойни глави.“ Някога беше нормално да се мисли за ракетите като за неща, които се изстрелват с хиляди, и наистина двете страни тогава бяха достатъчно луди, за да приемат това за стратегическа действителност. Сега обаче вероятността да има само десет или двадесет… Към кого щяха да бъдат насочени в действителност? Щяха ли американците наистина да защитят новите си… Какво? Приятели? Съюзници? Съдружници? Дали не бяха просто бивши врагове, чийто нов статут още не е решен във Вашингтон? Щяха ли те да помогнат на родината му в борбата с новата стара заплаха. Мисълта, която непрекъснато го тормозеше, бе: „Двадесет ракети е по шест бойни глави.“ Те би трябвало да са равномерно разпределени и със сигурност щяха да разрушат страната му. И ако всичко се окажеше истина, определено щяха да са достатъчни, за да разубедят Америка да не им помага.

„Е, тогава Москва е права“ — реши Шеренко. Пълното сътрудничество сега беше най-добрият начин за предотвратяване на това. Америка искаше местонахождението на ракетите, като вероятно имаше намерение да ги унищожи. „А ако те не го сторят, ще го направим ние.“

Майорът лично се зае с трима от агентите. Подчинените му поеха останалите и под неговите указания бяха изготвени съобщения, които да бъдат разнесени из града. „Какво знаете за…“ Колко от тях щяха да откликнат на апела му за информация? Не бе толкова опасно, че хората под негово командване няма да имат нужната му информация, а че един или повече от тях щяха да се възползват от случая, за да докладват на правителството. Като питаше за нещо от такава величина, той поемаше риска да даде на някой от агентите си възможност да възвърне честта си, превръщайки се в патриот, да разкрие новите си заповеди и да се освободи от всякаква вина. Но някои рискове човек трябваше да поеме. След полунощ той излезе на разходка, като подбираше места с голямо движение, за да скрие съобщенията, и поставяше нужните предупредителни знаци, за да привлече вниманието на хората си. Надяваше се, че онази половина от Следствения отдел за обществена безопасност, която той контролираше, покрива този район. Така мислеше, ала човек никога не може да е сигурен, нали?

Кимура знаеше, че поема рискове, но вече бе превъзмогнал тези тревоги. Можеше единствено да се надява, че постъпва като патриот и че по някакъв начин хората щяха да узнаят и да почетат този факт след екзекутирането му за държавна измяна. Другата му утеха беше, че няма да умре сам.

— Мога да ви уредя среща с бившия премиер Кога — каза той простичко.

„Ох, по дяволите! — помисли си веднага Кларк. — Аз съм някакъв си шпионин, не работя в проклетия Държавен департамент“ — искаше му се да отговори. Единственото хубаво нещо в момента бе, че Чавес изобщо не реагира. „Сигурно сърцето му е спряло. Точно като твоето.“

— С каква цел? — попита той.

— Положението е сериозно, нали? Кога-сан няма нищо общо с това. Той все още има политическо влияние. Идеите му би трябвало да интересуват вашето правителство.

„Да, лесно ти е да го кажеш.“ Но Кога беше най-вече политик и може би бе склонен да жертва живота на няколко чужденци, за да му отворят пак вратата към правителството, или пък просто беше човек, поставящ отечеството над личната изгода… която възможност според Кларк можеше да доведе до всякакви последствия.

— Преди да се заангажирам с това, трябва да поискам инструкции от правителството си — отвърна Джон. Не се случваше често да протака каквото и да било, но по този въпрос нямаше никакъв опит.

— Тогава предлагам да ги получите. И то скоро — добави Кимура, при което стана и си тръгна.

— Винаги съм се питал дали от магистърската ми степен по международни отношения ще има полза — подхвърли Чавес, втренчил се в полуизпитото си питие. — Разбира се, трябва да оживея, за да си получа тапията. — „Може би ще е хубаво да се оженя, да се установя, да имам деца и някой ден дори да имам истински живот“ — не добави той.

— Радвам се, че все още имате чувство за хумор, Евгений Павлович.

— Ще ни кажат да действаме. Знаеш го.

— Ну, да. — Кларк кимна, като продължаваше да използва прикритието си и се мъчеше да мисли сега като руснак. Дали в учебника на КГБ имаше глава по този въпрос? В този на ЦРУ със сигурност нямаше.

Както обикновено, записите бяха по-ясни от моменталния анализ на операторите. Били са три, а може би четири (разузнавачите смятаха, че е по-вероятно да са били четири предвид американските оперативни схеми) самолета, които са проучвали японската въздушна отбрана. Обаче определено не ставаше дума за модел ЕС-135. Тези самолети се базираха на конструкция отпреди почти петдесет години, осеяна с достатъчно антени, за да улавя всеки телевизионен сигнал в Северното полукълбо, и биха отразили много повече радарни импулси. Освен това на американците вероятно не бяха им останали и четири такива самолета. Служителите от разузнаването заключиха, че следователно са засекли нещо друго, може би техния В-1В. А моделът В-1В беше бомбардировач, чието предназначение бе далеч по-зловещо от събирането на електронни сигнали. Значи, американците възприемаха Япония като враг, през чиято отбрана трябва да проникнат с цел да сеят смърт. Идеята не беше новост за никоя от страните в тази война… „Ако това е война“ — добавиха мислено по-хладнокръвните. „Но какво друго би могло да бъде?“ — питаха повечето аналитици, с което определиха тона на нощната мисия.

Три самолета Е-767 отново бяха във въздуха, като пак два от тях бяха в действие, а третият чакаше в нещо като засада. Този път радарите работеха с пълна мощност, а параметрите за обработващия сигналите софтуер се променяха по електронен път, за да бъдат следени по-лесно „неуловими“ мишени на далечни разстояния. Те просто разчитаха на физиката. Размерът на антената в съчетание със силата на сигнала и честотата на електронните вълни правеха възможно засичането на почти всичко. Операторите си казаха, че това е хубаво и същевременно лошо, тъй като сега получаваха всякакви сигнали. Имаше обаче една промяна. Когато им се стори, че вълните им се отразяват слабо от движещ се предмет на голямо разстояние, те започнаха да насочват изтребителите си в тази посока. Самолетите „Ийгъл“ нито веднъж не се приближиха на повече от сто и шестдесет километра. Отразяващите се сигнали като че ли винаги заглъхваха, когато разузнавателният Е-767 превключваше от дълговълнов приемащ на късовълнов търсещ режим, а това не вещаеше добро представяне на честотата, необходима за самото прицелване. Всичко показваше, че американците продължават да проучват и че вероятно знаят, че ги следят. Всеки си помисли, че ако не друго, това бе добра тренировка за изтребителите. „Ако наистина водим война — казаха си всички участници, — то тя става все по-реална.“

— Не го вярвам — заяви полковникът.

— Сър, на мен ми се струва, че са ви следили. Наблюдавали са ви два пъти по-бързо, отколкото може да обясни въртенето на купола им. Радарът им е изцяло електронен. Те могат да се насочват по електромагнитните си вълни и са го правели. — Гласът на сержанта бе премерен и почтителен, въпреки че от военния, водил първото проучване на врага, лъхаше прекалено много гордост и недостатъчно желание да слуша.

Той чу някои от нещата, които току-що му казаха, но сега просто се отърси от тях:

— Добре де, може наистина да са ни засекли два-три пъти. Бяхме обърнати странично спрямо тях. Следващия път ще разгърнем патрулната редица още повече и ще пробием директно. Това доста орязва радарните ни характеристики. Трябва обаче да погъделичкаме формацията им, за да видим как ще реагират.

„Дано да греша, приятел“ — помисли си сержантът. Той погледна през прозореца. Военновъздушната база „Елмендорф“ се намираше в Аляска и беше подложена на кошмарно зимно време — най-лошия враг на всяка направена от човека машина. Затова всички бомбардировачи бяха в хангари, скриващи ги от сателита, който Япония може да бе пуснала в действие, а може и да не беше. Все пак никой не можеше да е сигурен.

— Полковник, аз съм само един сержант, който си пилее времето с осцилоскопи, но на ваше място бих внимавал. Не зная достатъчно за този радар, за да ви кажа с точност колко го бива. Нещо отвътре ми подсказва, че е адски добър.

— Ще внимаваме — обеща полковникът. — Утре вечер ще ви донесем по-хубави записи.

— Разбрано, сър. — „Дано да греша, приятел“ — помисли си отново.

„Пасадена“ се беше включила в северния край на патрулния строй, разгърнат западно от Мидуей. Подводниците можеха да докладват чрез спътниковите си радиостанции, като така разкриваха позициите си единствено на оперативния отдел на Тихоокеанския флот.

— Не е кой знае какъв строй — отбеляза Джоунс, загледан в картата. Беше дошъл току-що, за да обсъди данните, които сонарната наблюдателна система имаше за придвижването на японския флот, а в момента те не бяха много. Горе-долу най-добрата новина бе, че сонарната наблюдателна система, дори с подобрената от Джоунс версия на търсещия софтуер, не улавяше изобщо строя на „Олимпия“, „Елена“, „Хонолулу“, „Чикаго“ и включилата се сега „Пасадена“. — Някога имахме повече подводници, а не само колкото да запълним празнините.

— Това са всичките SSN, с които разполагаме, Рон — отвърна му Чембърс. — И наистина не са много. Ала ако те разгърнат по-напред дизеловите си подводници, най-добре ще е да си отварят очите на четири. — Вместо заповеди Вашингтон им даде само тези инструкции. Нямаше да допуснат напредване на изток на японски бойни кораби, а елиминирането на една от техните подводници вероятно би било одобрено. Само дето подводницата, установила контакта, трябваше първо да докладва, за да получи политическо съгласие. Манкузо и Чембърс не бяха казали това на Джоунс. Нямаше смисъл пак да предизвикват избухливостта му.

— Имаме един куп подводници SSN на склад…

— Седемнадесет на Западното крайбрежие, за да бъдем точни — рече Чембърс. — Минимум шест месеца, докато ги вкараме отново в действие, без да броим времето, докато екипажите влязат във форма. Манкузо вдигна очи.

— Чакайте малко. Ами моите, клас-726?

Джоунс се обърна.

— Мислех, че са деактивирани.

Командирът на тихоокеанските подводници поклати глава.

— Еколозите не ми позволяваха. На борда на всички има поддържащи екипажи.

— И на петте — потвърди тихо Чембърс. — „Невада“, „Тенеси“, „Западна Вирджиния“, „Пенсилвания“ и „Мериленд“. Заслужава си да се обадим до Вашингтон за това, сър.

— И още как — съгласи се Джоунс. Клас-726, известен повече под името на първата такава подводница, „Охайо“, претопена сега във висококачествени ножчета за бръснене, беше много по-бавна от по-малките ударни подводници клас-688, далеч не толкова маневрена и развиваща с десет възла по-ниска скорост, ала бе и по-тиха. Нещо повече: тя определяше критерия за безшумност.

— Уоли, мислиш ли, че можем да съберем някак екипажи за тях?

— Не виждам причина за противното, адмирале. Бихме могли да ги задвижим до седмица… най-много десет дни, ако намерим подходящи хора.

— Е, това поне мога да направя. — Манкузо вдигна телефона, свързващ ги с Вашингтон.

В Централна Европа бизнесът започна в десет часа местно време, което се равняваше на девет часа в Лондон и на четири сутринта в Ню Йорк. Това означаваше, че в Токио е шест вечерта, краят на една първоначално вълнуваща, а сетне скучна седмица, която позволи на хората да разсъждават над интелигентните удари, които бяха направили.

Дилърите в японската столица се изненадаха, когато денят започна съвсем нормално. Пазарите се включиха един по един, точно както едно предприятие би могло да отвори врати за клиентите, наредили се отвън за дългоочаквана разпродажба. Беше съобщено, че ще стане точно така, само че никой тук не повярва наистина. Всички заедно, като един човек, позвъниха на началниците си за инструкции и ги изненадаха с новините от Берлин и другите европейски центрове.

В сградата на ФБР в Ню Йорк апаратите, свързани с международната търговска електронна мрежа, показваха абсолютно същата картина като тези на всички останали континенти. Председателят на Федералния резервен фонд и министър Фидлър наблюдаваха. И двамата държаха до ушите си телефони, осъществяващи зашифрована връзка с европейските им колеги.

„Бундесбанк“ направи първата крачка, като продаде петстотин милиарда йени за настоящата им равностойност в долари на хонконгската банка — една много предпазлива сделка за опипване на почвата. Хонконг прие хода като нещо в реда на нещата, виждайки незначителна печалба в грешката на немците. „Бундесбанк“ беше толкова глупава, че очакваше отварянето на нюйоркските борси за ценни книжа да стабилизира долара. Фидлър видя, че сделката бе сключена. Той се обърна към председателя на Федералния резерв и му намигна. Следващият ход беше на швейцарците, като този път бяха предложени един билион йени за останалия запас на Хонконг от американски съкровищни бонове. Тази сделка също се осъществи по жиците за по-малко от минута. Следващата бе по-недвусмислена. Търговската банка в Берн си върна швейцарските франкове от една японска банка, като в замяна даде авоарите си от йени — поредният съмнителен ход, причина за който беше едно обаждане от швейцарското правителство.

С отварянето на европейските борси се забелязаха различни действия. Банки и други институции, които стратегически бяха закупили японски ценни книжа в противовес на японските завоевания на европейските пазари, сега започнаха да ги разпродават и незабавно да обръщат капиталите от йени в други валути. Точно тогава се задейства първата аларма в Токио. Действията на европейците можеха и да се възприемат просто като извличане на печалби, обаче смяната на валутата свидетелстваше за увереност, че йената ще падне, и то жестоко, а в Токио бе петък вечер и търговските зали бяха затворени, като се изключат паричните дилъри и хората, занимаващи се с европейските пазари.

— Сега би трябвало да се изнервят — подхвърли Фидлър.

— Аз също бих се изнервил — отвърна Жан-Жак от Париж. Онова, което никой не искаше да каже, беше, че току-що не на шега започна Първата световна икономическа война. Имаше нещо вълнуващо в това, въпреки че бе в разрез с всичките им инстинкти и опит.

— Знаете, че нямам модел, който може да предвиди нещата в случая — обади се Грант, застанал на шест метра от двамата висши държавни служители. Европейските действия, колкото и да им помагаха, объркваха всички компютърни модели и предварителни представи.

— Е, пилигриме, затова ни е даден ум и кураж — отговори безучастно Джордж Уинстън.

— Но какво ще направят нашите пазари?

Уинстън се ухили.

— Със сигурност ще разберем след… ъъ… около седем часа и половина. Дори не трябва да се бръкнеш за билети, а сме на първия ред. Къде ти е вкусът към рискове?

— Радвам се, че някой е доволен от развоя на нещата.

Съществуваха международни правила за търгуване с валута. Сделките секваха, щом една валута е паднала до определено ниво, но не и този път. Всички европейски правителства режеха клона, на който стоеше японската валута, сделките не спряха и йената отново започна да пада.

— Не могат да направят това! — каза някой в Токио. Ала те го правеха и човекът посегна към телефона, като предварително знаеше какви инструкции ще получи. Атакуваха йената. Те трябваше да я защитят и единственият начин бе да обменят авоарите си от чужди валути, които вече бяха натрупали, за да върнат в страната резерва от йени и така да го изкарат от арената на международните спекулации. Най-лошото беше, че нямаше никакви причини за тези действия. Йената бе силна и най-вече спрямо американския долар. Скоро Тя щеше да го измести като световна определяща валута, особено ако американските финансови пазари бяха достатъчно глупави, че да отворят отново по-късно през този ден. Европейците правеха наивен залог от такъв мащаб, че не се поддаваше на определяне, и тъй като нямаше никаква логика, японските дилъри можеха само да отнесат личния си опит към ситуацията и да постъпят съобразно с него. Иронията на момента би била превъзходна, ако те можеха да я оценят. Действията им бяха почти механични. Огромни количества франкове — френски и швейцарски, британски лири, германски марки, холандски гулдени и датски крони — бяха изразходвани за изкупуване на йени, чиято стойност според всички в Токио със сигурност можеше само да се повиши, особено ако европейците задържеха същото равнище на валутите си спрямо долара.

В действията им имаше признаци на нервност, но те ги предприеха по нареждане на началниците си, които и сега продължаваха да излизат от домовете си и с коли или влакове да се отправят към различните търговски учреждения, от които се ръководеше световната търговия. Разпродаваха ценни книжа и в Европа, като обръщаха местната валута в йени. Вършеха го пак с очакването, че когато американската криза продължеше, европейските валути щяха да паднат, а с тях и цените на акциите. Тогава Япония щеше да се сдобие наново с дори по-големи количества европейски ценни книжа. Хората в Токио смятаха, че маневрите на европейците са тъжен пример за незаслужена лоялност, доверие или каквото и да е там, но тъжен или не, той беше в тяхна полза. А това бе чудесно. По обед лондонско време беше настъпило голямо оживление. Самостоятелните инвеститори и по-малките институции, виждайки направеното от всички останали, се бяха включили… А японците знаеха, че това е глупаво. Дванадесет часът лондонско време се равняваше на седем сутринта на американското източно крайбрежие.

— Скъпи сънародници — започна президентът Дърлинг точно в седем и пет сутринта, предаван от всички телевизионни компании. — В сряда вечерта ви казах, че днес американските финансови пазари ще отворят отново…

— Ето го — каза Козо Мацуда, който се бе върнал току-що в кабинета си и гледаше Си Ен Ен. — Сега ще каже, че не могат, и Европа ще изпадне в паника. Чудесно — обясни той на помощниците си и се обърна пак към телевизора. Американският президент беше усмихнат и самоуверен. Е, един политик трябва да знае как да се държи, за да излъже по-добре гражданите си.

— Проблемите, с които пазарът се сблъска миналата седмица, произтекоха от умишлено нападение над американската икономика. Нищо подобно не се е случвало досега и аз ще ви запозная със станалото, ще ви кажа как и защо е било направено. Отделихме цяла седмица за събирането на тази информация и дори в момента министърът на финансите Фидлър и председателят на управителния съвет на Федералния резервен фонд са в Ню Йорк, където заедно с управителите неголемите американски финансови институции оправят нещата… Също така имам удоволствието да ви съобщя, че намерихме време да се посъветваме с приятелите ни в Европа й че историческите ни съюзници решиха да застанат до нас в този труден момент така предано, както са го правили и в други времена. И така, какво всъщност се случи миналия петък? — попита Роджър Дърлинг.

Мацуда остави питието на бюрото си, когато първата графика се появи на екрана.

Джак го наблюдаваше как успешно изнася речта си. Както винаги, номерът беше от сложната история да се направи проста и с тази задача се нагърбиха двама професори по икономика, половината от личния състав на Фидлър и един от шефовете на Комисията за застраховки и ценни книжа, като всичките съгласуваха работата си с най-добрия съставител на речи на президента. Въпреки това му бяха нужни двадесет и пет минути и шест графики, а щеше да се наложи да се изкажат и множество правителствени говорители, които и сега даваха основна представа на журналистите, конференцията с които започна в шест и тридесет.

— В сряда вечерта ви казах, че нищо, нищо съществено не се е случило. Ничия собственост не е пострадала. Нито една ферма не е загубила каквото и да било. Всеки един от вас си е същият, какъвто е бил преди седмица, със същите способности, същия дом, работа, семейство и приятели. Станалото миналия петък не бе атака срещу самата ни държава, а срещу националната ни самоувереност. Самоувереността ни е по-трудна и по-мъчна мишена, отколкото хората си представят, и именно това ще докажем днес.

Повечето от хората от финансовия сектор бяха на път за службата си и пропуснаха речта, ала всички работодатели я бяха записали, като имаше и отпечатани екземпляри на всяко бюро и на всеки компютърен терминал. Още повече, че сделките нямаше да започнат преди обед и навсякъде щяха да се проведат заседания за разработване на стратегии, макар че в действителност никой нямаше представа какво да прави. Най-явният изход от ситуацията бе наистина толкова очевиден, че никой не знаеше дали да опита или не.

— Те наистина постъпват така с нас — каза Мацуда, докато гледаше екраните. — Какво можем да направим, за да ги спрем?

— Зависи какво ще предприеме финансовият им пазар — отвърна главният му технически дилър, като не знаеше какво друго да каже, а не знаеше и какво да очаква.

— Мислиш ли, че номерът ще мине, Джак? — попита Дърлиш. Имаше две речи, които стояха в папки на бюрото му, и не знаеше коя от тях щеше да прочете вечерта.

Съветникът по националната сигурност вдигна рамене.

— Не зная. Така им даваме изход. Дали ще се възползват от него или не, зависи от тях.

— Значи сега трябва просто да седим и да чакаме?

— Горе-долу е така, господин президент.

Второто заседание щеше да се проведе в Държавния департамент. Министър Хансън се съветваше със Скот Адлер, който после се присъедини към екипа си за преговорите и зачака. Японската делегация пристигна в девет и четиридесет и пет.

— Добро утро — поздрави любезно Адлер.

— Радвам се да ви видя отново — отвърна му посланикът и стисна протегнатата ръка, но не така уверено, както предния ден. Не бе имало време да получи подробни инструкции от Токио, което не беше изненадващо.

Адлер донякъде очакваше молба за отлагане на срещата, обаче това би бил прекалено явен признак на слабост и затова посланикът, един изкусен и опитен дипломат, изпадна в най-несигурната дипломатическа позиция: бе принуден да представя държавата си, без да може да се осланя на каквото и да било освен на съобразителността и на познанията си. Адлер го отведе до мястото му, след което се върна откъм своята страна на масата. Понеже днес домакин беше Америка, първи трябваше да говорят японците. Адлер бе сключил малък облог с министъра какво ще е встъпителното слово на посланика.

— Преди всичко трябва да бъде казано, че правителството ми изобщо не одобрява удара върху нашата валута, организиран от Съединените щати…

„Дължите ми десетачка, господин министър“ — помисли си Адлер с безизразно лице.

— Господин посланик — отговори той, — ние спокойно можем да кажем същото. Всъщност ето фактите, които разкрихме, за събитията от изминалата седмица. — На масата се появиха папки, които се плъзнаха към японските дипломати. — Трябва да ви уведомя, че сега провеждаме разследване, което е съвсем възможно да доведе до предявяване на обвинение срещу Райзо Ямата за измама с електронните системи и мерките за сигурност.

Това беше смел ход поради много причини. Той показваше всичко, което американците знаеха за атаката срещу Уолстрийт, и насочваха вниманието към нещата, които тепърва щяха да научават. Затова резултатът от него не можеше да е друг освен съсипване на съдебното дело срещу Ямата и неговите съюзници, ако се стигнеше до такова. Това обаче бе страничен въпрос. На Адлер му се налагаше да спре една война, и то бързо. Щеше да остави момчетата и момичетата от Министерството на правосъдието да се тревожат за другите неща.

— Може би ще е по-добре, разбира се, вашата страна да се заеме с този човек и неговите постъпки — предложи после Адлер, с което щедро осигури място за маневри на посланика и на неговото правителство. — Крайният резултат от неговите действия, както се вижда днес, ще причини по-големи страдания на вашата държава, отколкото на нашата… А сега, ако може, бих искал да се върнем на въпроса за Марианските острови.

Според предвижданията двете бързи крошета зашеметиха японската делегация. Както често ставаше, почти всичко остана недоизказано: „Знаем какво сте направили, знаем и как. Готови сме да се справим с всичко.“ Брутално прекият метод имаше за цел да прикрие истинския американски проблем, неспособността им да предприеме незабавен военен контраудар, но също така предоставяше на Япония възможността да разграничи правителството си от делата на определени нейни граждани. А това, както решиха Райън и Адлер миналата нощ, бе най-добрият начин да се стигне до бързо и окончателно приключване на проблема. За тази цел беше нужна голяма примамка.

— САЩ целят малко повече от възвръщане към нормалните отношения. Едно незабавно изтегляне от Марианските острови ще ни позволи да се замислим за по-снизходително тълкуване на Реформения търговски декрет. Това е също един въпрос, който сме склонни да повдигнем за разглеждане. — Адлер си помисли, че вероятно прави грешка, като го настъпва така силно по мазола, но алтернативата беше още кръвопролития. Към края на първата фаза от формалните преговори осъзнаха, че се е случило нещо забележително. Нито едната, нито другата страна повтори позициите си. По-скоро си бяха разменили свободно, от дипломатическа гледна точка, становища, малко от които бяха добре обмислени.

— Крис — прошепна Адлер, когато се изправи. — Разбери какво мислят в действителност.

— Готово — отговори Кук. Той си взе кафе и излезе на терасата, където Нагумо стоеше в края й и гледаше към паметника на Линкълн. — Това е великолепен изход, Сейджи — подхвърли той.

— Прекалено много ни натискате — рече Нагумо, без да се обръща.

— Ако търсиш възможност всичко да приключи, без да бъдат убити хора, тази е най-добрата.

— Най-добрата за вас може би. Ами нашите интереси?

— Ще направим компромис за търговията.

Кук не разбираше изцяло положението. Незапознат с финансовите въпроси, той все още не знаеше какво става на този фронт. За него съвземането на долара и защищаването на американската икономика беше отделно събитие. Нагумо знаеше повече. На атаката, започната от страната му, можеше да се отговори само с контраатака. Резултатът нямаше да е възстановяване на предишното положение на нещата, а по-скоро сериозно увреждане на икономиката на родината му като капак на нанесените от по-рано щети от Реформения търговски декрет. Тук Нагумо знаеше нещо, което бе неизвестно на Кук: освен ако Америка не отстъпеше пред японските искания за известни териториални придобивки, войната ставаше съвсем истинска.

— Нужно ни е време, Кристофър.

— Сейджи, време няма. Слушай, медиите още не са надушили това. Положението може да се промени всеки момент. Ако обществеността узнае, ще стане ужасно. — Тъй като Кук беше прав, той даваше на Нагумо благоприятна възможност.

— Да, наистина може да стане ужасно, Крис. Аз обаче имам дипломатически имунитет, а ти нямаш. — Нямаше нужда да казва повече.

— Хей, чакай малко, Сейджи…

— Това, което предлагате, е недостатъчно за страната ми — прекъсна го хладно Нагумо.

— Даваме ви изход.

— Трябва да получим повече. — Сега нямаше връщане назад, нали? Той се чудеше дали посланикът вече го осъзнаваше. „Вероятно не“ — заключи от начина, по който висшият дипломат гледаше към него. Внезапно му стана ясно. Ямата и неговите съюзници бяха въвлекли родината му в битка, от която не можеха да се оттеглят, и той не можеше да прецени дали са го знаели, или не са, когато са я започнали. Ала сега това нямаше значение. — Трябва да получим нещо — добави той, — което да оправдае действията ни.

Горе-долу в този момент Кук проумя колко бавно е схващал нещата. В очите на Нагумо видя всичко. Не толкова жестокост, колкото решителност. Помощникът на заместник държавния секретар си помисли за парите, скътани в секретна банкова сметка, за въпросите, които щяха да му бъдат зададени, и за това какво обяснение би могъл да им даде.

Когато електронният часовник се смени от 11,59,59 на 12,00,00, се чу нещо като старомоден училищен звънец.

— Благодаря ви, господин Хърбърт Уелс — прошепна един дилър, застанал насред облицования с дърво партер на Нюйоркската фондова борса. Машината на времето действаше. За първи път, откакто се помнеше, по това време на деня подът беше чист. Там нямаше нито едно листче. Многобройните дилъри седяха в кабинките си, оглеждаха се и виждаха известни признаци на нормалност. Електронното табло работеше от половин час и показваше същата информация, каквато и миналата седмица, на практика с цел да настрои умовете им за новия ден и всички го използваха като критерий, за да установят поотделно контакт с една действителност, която хем съществуваше, хем не.

Речта, която президентът произнесе преди пет часа, беше дяволски добра. Всички на борсата я бяха гледали поне веднъж, а повече от тях тук, където я последва една пламенна агитация от управителя на Нюйоркската фондова борса, което би накарало Кенет Рокни[1] да се гордее. В този ден те имаха една мисия, по-важна от личното им благосъстояние, мисия, която, ако успееха да изпълнят, щеше да осигури на тях и на цялата страна дългогодишно спокойствие. От началото на деня досега те възстановяваха в паметта си своите действия от миналия петък и стигнаха дотам, че всеки дилър знаеше какви количества има от различните акции и какви са позициите на останалите. Някои даже си спомняха ходовете, които са планирали да предприемат, но повечето се бяха целили нагоре, а не надолу, и паметта нямаше да позволи на никого да ги осъществи.

От друга страна, те добре си спомняха паниката на онзи следобед преди седем дни, и знаейки, че тя е била едновременно изкуствена и злонамерена, никой не желаеше да я започва наново. Освен това Европа недвусмислено засвидетелства доверието си в долара. Пазарът за облигации бе стабилен, сякаш вграден в гранит, и с първите си ходове за деня те купиха американски съкровищни бонове, за да се възползват от изумителната сделка, предложена от председателя на Федералния резерв. Това беше най-добрият начин за печелене на доверие, който бяха виждали.

Според часовника на един от дилърите повече от деветдесет секунди не се случи абсолютно нищо на партера на борсата. На електронното табло просто нямаше нищо. Явлението предизвика невярващи изсумтявания от хората, чиито умове се напрягаха да го разберат. Дребните вложители, в пълно неведение, почти не се обаждаха, а онези, които позвъняха, бяха инструктирани от брокерите си да кротуват. И повечето направиха точно така. Тези, които все пак дадоха нареждания за продаване, ги изпратиха чрез брокерските къщи от запасите, останали им подръка от миналата седмица. Ала големите търговци също не правеха нищо. Всеки чакаше някой друг да предприеме нещо. Бездействието, траяло едва минута и половина, изглеждаше като цяла вечност за хората, привикнали на трескава дейност, и когато се разигра първата голяма сделка, те изпитаха облекчение.

Както можеше да се предвиди, този първи голям ход за деня дойде от „Колумб груп“. Той представляваше внушителна покупка на акции на „Ситибанк“. След секунди „Мерил Линч“ натисна копчето, за да потвърди подобно закупуване на книжа на „Химическа банка“.

— Да — обадиха се няколко гласа от партера. Имаше логика, нали? „Ситибанк“ беше уязвима при обезценяване на долара, но европейците се погрижиха стойността на долара да се повиши, а това правеше от емисиите й добър избор. В резултат на всичко първата промяна в средната стойност на индекса Дау Джоунс бе нагоре, противно на всички прогнози на всеки компютър.

— Да, можем да го направим — отбеляза друг дилър. — Искам сто от „Хановерски производители“ за шест — заяви той. Това щеше да е следващата банка, която щеше да извлече полза от нарастващата сила на долара, и дилърът искаше количество, от което можеше да се освободи за по осемдесет и шест долара и четвърт. Акциите, довели миналата седмица до срива, сега щяха да предизвикат скок, и то поради едни и същи причини. Колкото и откачено да звучеше, всички съзнаваха, че е съвсем логично. А щом останалата част от пазара го проумееше, всички те можеха да реализират печалби.

Информационното табло на стената работеше с пълна сила, като отново предоставяше стенографирани подбрани съобщения от комуникационните служби. Според него „Дженеръл мотърс“ връщаше на работа двадесет хиляди работници в заводите си около Детройт в очакване продажбите на автомобили да нараснат. В съобщението не се казваше, че повторното им наемане ще отнеме девет месеца и че е предизвикано от едно обаждане от министрите на търговията и на труда, ала новината бе достатъчна, за да възбуди интереса към книжата за автомобили, което пък породи интерес към металообработващите машини. До 12,05,30 индексът Дау се беше покачил с пет пункта. Капка в морето в сравнение с рязкото падане с петстотин пункта преди седем дни, обаче от партера на Нюйоркската фондова борса някогашното ниво изглеждаше като Еверест в ясен ден.

— Не мога да повярвам — възкликна Марк Грант, намиращ се на няколко пресечки оттам, в централата на ФБР.

— Къде, по дяволите, пише, че компютрите са винаги прави? — попита Джордж Уинстън и отново се усмихна насила. Той имаше свои тревоги. Закупуването на акции от „Ситибанк“ не бе безопасно, но виждаше, че ходът му оказа нужния ефект върху тях. Когато те се покачиха с три пункта, той започна бавно да разпродава, за да обърне книжата в пари, а други управители на взаимни фондове се включиха, следвайки тенденцията. Е, това беше предвидимо, нали така? Стадото просто се нуждаеше от водач. Покажи им тенденция и ги чакай да я последват, а ако е противна на финансовата ситуация, толкова по-добре.

— Първото ми впечатление е… че става — каза председателят на Федералния резерв на европейските си колеги. Според всички теории би трябвало да стане, ала в такива моменти теориите изглеждат несъдържателни. Той и министър Фидлър наблюдаваха Уинстън, който сега се бе изтегнал в стола си, дъвчеше писалка и говореше спокойно по телефона. Те чуваха думите му. Поне гласът му беше спокоен, въпреки че тялото му напомняше за борещ се човек, напрегнато до последния мускул. След още пет минути обаче те го видяха как разпуска стегнатите си мускули, усмихва се и се обръща да каже нещо на Грант, който само поклати глава в почуда, докато наблюдаваше компютъра си да прави неща, смятани от същата тази машина за невъзможни.

— Е, какво ще кажете за това? — подхвърли Райън.

— Добре ли беше? — попита Дърлинг.

— Да го кажем така: ако бях на ваше място, щях да подаря на съставителката на речи дванадесет дълги, червени рози и да я уведомя, че може да планира работата си тук за още четири години.

— Доста е рано за това, Джак — почти му се тросна президентът.

Райън кимна.

— Да, сър, зная. Онова, което искам да ви кажа, е, че успяхте. Пазарите може… По дяволите, със сигурност ще се колебаят до края на деня, но няма да паднат рязко, както очаквахме първоначално. Въпрос на увереност, шефе. Факт е, че вие я върнахте на хората.

— А по другия въпрос?

— Имат възможност да се оттеглят. До вечерта ще знаем резултата.

— Ами ако не го сторят?

Съветникът по националната сигурност се замисли.

— Тогава ще трябва да измислим начин да ги победим, без да им нанесем прекалено тежки щети. Налага се да открием атомните им оръжия и да уредим този въпрос, преди нещата наистина да излязат от контрол.

— Възможно ли е това?

Райън посочи към екрана.

— Не вярвахме, че и това е възможно, нали?

[1] Американски футболен треньор, роден в Норвегия. — Б.пр. ↑

35.

ПОСЛЕДСТВИЯ

Това се случи в Айдахо, в един район край военновъздушната база „Маунтин хоум“. Един щабен сержант, разпределен там, беше отлетял за военновъздушната база „Андерсън“ на Гуам, за да работи върху радарите за контролиране на приближаващи се полети. Съпругата му роди седмица след неговото заминаване и тази вечер се опита да му се обади, за да му съобщи за новородената дъщеря, ала само научи, че телефоните са изключени поради буря. Едва двадесетгодишна и не особено образована, тя разочарована прие новината. Един офицер й каза, че военните комуникационни линии са заети, и то достатъчно убедително, та тя със сълзи на очи да се прибере у дома. След един ден жената говори с майка си и я изненада с новината, че мъжът й все още не знае за дъщеря си. Майка й си помисли, че дори във военно време такива съобщения винаги стигат до целта… Каква трябваше да е тая буря, за да е по-лоша от една война?

И така, тя се обади в местната телевизионна станция и поиска да говори с метеоролога — прозорлив петдесет и няколко годишен мъж, който бе експерт по предсказване на торнадата, бушуващи в района всяка пролет, и както вярваха мнозина, спасяваше между пет и десет човешки живота на година с мигновените си преценки накъде ще се насочи фунията от облаци.

Метеорологът от своя страна беше от онези хора, които обичат да ги спират в близкия супермаркет с приятелски забележки, и прие питането като поредния комплимент за професионалната му експертиза, пък и досега никога не бе проучвал Тихия океан. Оказа се обаче съвсем лесно. Включи се към спътниковата система на Националната океано-атмосферна служба и с помощта на компютър се върна назад във времето, за да види каква буря е връхлетяла тези острови. Знаеше, че по това време на годината не би трябвало да има тайфуни, но ставаше дума за средата на океана, а там непрекъснато се разразяваха бури.

Ала не и тази година, и не по това време. На спътниковите снимки се виждаха няколко облачета, но иначе времето изглеждаше хубаво. Няколко минути той се питаше дали Тихият океан, също като Арканзас, не е подложен на бури в ясно време. Не, вероятността беше малка, тъй като причините за адиабатичните бури са главно вариращите температури и земните възвишения, докато един океан има едновременно равна повърхност и умерен климат. Посъветва се със свой колега, бил някога военноморски метеоролог, за да потвърди мнението му, и накрая остана в недоумение. Като си помисли, че може да е получил невярна информация, той потърси номера в телефонния указател и набра 011-671-555-1212, понеже обаждането до информационното бюро там бе безплатно. Включи се запис, който му съобщи, че е имало буря. Само дето не беше имало буря. Дали бе първият, който го откриваше?

Следващата му стъпка беше да отиде до новинарския отдел. След минути започна проучване чрез една от службите за електронни комуникации.

— Райън.

— Джак, Боб Холцман е. Имам един въпрос към теб.

— Надявам се, че не е свързан с Уолстрийт — каза Джак с възможно най-непредпазлив тон.

— Не, става дума за Гуам. Защо телефонните линии са изключени?

— Боб, попита ли в телефонната компания? — пробва се Райън.

— Да. Казват, че е имало буря, която прекъснала много връзки. Само че някои неща не се връзват. Първо, не е имало никаква буря. Второ, имаме подводен телеграф и сателитна връзка. Трето, една седмица е много време. Какво става? — настоя репортерът.

— Колко човека питат?

— За момента само аз и една телевизионна компания в Литъл Рок, поискала справка чрез електронните услуги на АП. Още тридесет минути, и ще са много повече. Какво има? Някакво…

— Боб, защо не се отбиеш при мен — предложи му Райън. „Е, нали не си очаквал затишието да продължи вечно?“ — запита се той. Сетне се обади до кабинета на Скот Адлер. „Но защо не можа да почака още един ден?“

„Юкон“ зареждаше втора група кораби. Спешността на момента налагаше танкерът да пълни с гориво по два ескортиращи кораба наведнъж, по един от двете му страни, докато хеликоптерът му разнасяше различни части и други припаси из флотилията, близо половината от тях самолетни детайли, за да бъдат приведени в пълна бойна готовност самолетите на „Айзенхауер“. Слънцето щеше да залезе след тридесет минути, а започнатите операции по снабдяването с нови запаси щяха да продължат под прикритието на мрака. Бойната група на Дъбро се беше стрелнала на изток, за да се отдалечи повече от индийския флот, и отново премина на електромагнитен контрол, с изключени радари и заблуждаващо разположение на разузнавателните си самолети. Те обаче загубиха следите на двата индийски самолетоносача и докато техните „Хоукай“ проучваха предпазливо околността, Дъбро се потеше.

— Наблюдателните постове съобщават за неизвестни самолети, приближаващи се по курс две-едно-пет — извика някой.

Адмиралът тихо изруга, вдигна бинокъл и се извърна на югозапад. Ето ги. Два морски хариъра. Забеляза също, че действаха хитро. Бяха на около хиляда и петстотин метра в стегнатата формация за двама, използвана при тактически сражения и въздушни атракции, и летяха хоризонтално и равномерно, като внимаваха да не преминат точно над някой кораб. Преди те да прелетят над външния обръч от ескортиращи кораби, два изтребителя „Томкет“ се озоваха зад тях, готови да ги извадят от строя за броени секунди, ако покажеха враждебни намерения. Враждебните намерения обаче означаваха, че най-напред ще бъде изстреляна ракета, а в тази епоха една изстреляна ракета бе най-вероятно да улучи каквото и да се случеше с пусналия я самолет. Хариърите прелетяха над тях само веднъж. Те като че ли имаха допълнителни резервоари с гориво и разузнавателен отсек, ала нямаха никакви оръжия, поне този път. Адмирал Чандраската не беше глупак, но пък и Дъбро никога не го е допускал. Противникът му играеше тази игра търпеливо, придържаше се към своята задача и изчакваше удобен момент, като се учеше от всеки номер, показан му от американците. Всичко това изобщо не успокояваше командира на бойната групировка.

— Ще ги последваме ли? — попита капитан Харисън безучастно.

Майк Дъбро поклати глава.

— Проследете ги с радар.

Кога, дявол да го вземе, онези във Вашингтон щяха да проумеят, че над главата му висеше неизбежно стълкновение?

— Господин посланик — каза Скот Адлер, докато сгъваше току-що донесената му от някакъв помощник бележка. — Много вероятно е в следващите двадесет и четири часа вашата окупация на Марианските острови да стане обществено достояние. В този момент положението ще излезе от контрол. Вие имате неограничена власт да разрешите този проблем…

Ала той нямаше такава власт и Адлер започваше да го подозира въпреки всички уверения в противното. Също така виждаше, че е притиснал човека твърде много и прекалено бързо. Не че беше имал някакъв избор. Цялата история започна едва преди седмица. В нормалната дипломатическа практика толкова време минаваше само докато бъдат избрани столовете, в които ще седят преговарящите. В това отношение всичко бе обречено от самото начало, но Адлер беше професионален дипломат, за когото надеждата никога не умираше. Дори сега, когато завърши последното си изречение, той се вгледа в очите на мъжа отсреща за нещо, за което би могъл да докладва в Белия дом.

— В течение на нашите разговори чухме изискванията на Америка, ала не чухме нито думичка, свързана с основателните съображения за сигурност на родината ми. Днес вие нанесохте систематични удари върху финансовите и икономическите ни основи и…

Адлер се надвеси напред.

— Господин посланик! Преди една седмица вашата страна постъпи по същия начин с нас, както сочи информацията пред вас. Преди седмица родината ви проведе атака срещу флотата на Съединените щати. Преди седмица страната ви заграби американска територия. За да сме справедливи, сър, нямате никакво право да ни критикувате за действия, необходими за възстановяване на собствената ни икономическа стабилност. — Той замълча за миг и се укори за категорично недипломатичния език, който използва при избухването си, ала събитията вече не налагаха подобни тънкости или поне скоро нямаше да ги налагат. — Предоставихме ви възможността да преговаряме добросъвестно за едно взаимно приемливо тълкуване на Реформения търговски декрет. Ще приемем извинение и обезщетение за загубите, причинени на военноморските ни сили. Настояваме за незабавно изтегляне на японските военни части от Марианските острови.

Нещата обаче вече бяха отишли прекалено далеч и всички около масата го знаеха. Просто нямаше време. Адлер почувства страхотната тежест на неизбежността. Всичкият му талант сега бе безполезен. Други събития и други хора бяха снели отговорността от него, а също и от посланика. На лицето на японеца видя същото изражение, каквото сигурно имаше самият той. Гласът му прозвуча механично:

— Преди да дам отговор на този въпрос, трябва да се посъветвам с правителството си. Предлагам да се оттеглим, за да може да се проведе обсъждане.

Адлер кимна по-скоро с тъга, отколкото с гняв.

— Както желаете, господин посланик. Ако ви потрябваме, ще бъдем на ваше разположение.

— Боже мой, пазили сте всичко това в тайна? Но как? — попита настойчиво Холцман.

— Ами всички вие, момчета, гледахте в друга посока — отговори Джак без заобикалки. — Така или иначе винаги сте зависели прекалено много от нас за информацията. — Той веднага съжали за тези думи. Излезе твърде много като предизвикателство. „От напрежението е, Джак.“

— Но вие ни излъгахте за самолетоносачите, а за подводниците изобщо не ни казахте!

— Опитваме се да спрем конфликта, преди да е станало по-лошо — намеси се Дърлинг. — В момента разговаряме с тях в Държавния департамент.

— Имали сте тежка седмица — призна журналистът. — Килти вън от играта ли е?

Президентът кимна.

— Преговаря с Министерството на правосъдието и с жертвите.

— Големият проблем беше да върнем пазарите в нормално състояние — каза Райън. — Ето кое бе истинският…

— Какви ги говорите? Те убиха хора! — запротестира Холцман.

— Боб, защо цяла седмица не оставихте на мира историята с Уолстрийт? По дяволите, истински страшното в атаката им срещу нас беше начинът, по който те съсипаха финансовите пазари и обезцениха долара. Трябваше да се оправим най-напред с това.

Боб Холцман прие аргумента.

— Дявол да го вземе, как успяхте да го направите?

— Божичко, кой би си го помислил? — запита Марк Грант. Звънецът току-що оповести края на намаления търговски ден. Индексът Дау беше под нивото само с четири и една четвърт пункта след четиристотин милиона продадени акции. Показателят на „500-те стандартни и слаби акции“ всъщност отбелязваше незначително покачване, както и този на НАДАК, понеже водещите компании се поддадоха повече на общата истерия, отколкото дребните риби. Но пазарът за бонове бе най-добре и доларът се стабилизира. От друга страна, японската йена понесе страховито поражение спрямо всички западни валути.

— Промените с боновете ще дръпнат надолу фондовите борси другата седмица — подхвърли Уинстън, който разтриваше лицето си и благодареше на провидението за този късмет. Остатъчната нервност на пазара щеше да насърчи хората да потърсят по-сигурни места за парите си, макар че силният долар щеше бързо да подобри положението.

— До края на седмицата ли? — питаше се Грант. — Може би. Не съм много убеден. Много от промишлените акции са все още обезценени.

— Ходът ви със „Ситибанк“ беше великолепен — заяви председателят на Федералния резерв и седна до брокерите.

— Тя не заслужаваше удара, който получи миналата седмица, и всички го знаеха. Просто пръв купих техни акции — отвърна Уинстън прозаично. — Освен това накрая спечелихме от сделката. — Опита се да не прозвучи Твърде самодоволно. Ставаше дума за просто поредното прилагане на психологията: направи нещо логично и същевременно неочаквано и така постави началото на кратка тенденция, от която после се реализира печалба. Бизнес, нищо необичайно.

— Имате ли представа как се е справила „Колумб груп“ днес? — попита министър Фидлър.

— С около десет отгоре — отговори му Грант, като имаше предвид десет милиона долара, прилично представяне предвид обстоятелствата. — Следващата седмица ще се справим по-добре.

Към тях се приближи агент от ФБР.

— Обадиха се от ДКД. Регистрирането на данните върви нормално. Изглежда, тази част от системата отново е в изправност.

— А Чък Сърлс? — поинтересува се Уинстън.

— Ами направо разглобихме апартамента му. Имаше две брошури не за другаде, а точно за остров Нова Каледония. Той е част от Франция, така че французите сега го търсят.

— Искате ли един добър съвет?

— Господин Уинстън, винаги приемаме съвети — отвърна агентът с широка усмивка. Атмосферата в залата бе заразителна.

— Търсете го и на други места.

— Проверяваме всичко.

— Кажи, Бъз — подкани го президентът, когато вдигна слушалката. Райън, Холцман и двама тайни агенти видяха как СКАЧАЧА затваря очи и изпуска дълга въздишка. Докладваха му от Уолстрийт през целия следобед, но за него нещата не бяха официални, докато не ги чу от министър Фидлър. — Благодаря ти, приятелю. Моля те, уведоми всички, че аз… Чудесно, благодаря. До довечера. — Той затвори телефона. — Джак, ти си истински приятел, когато вилнее буря.

— Остана още една буря.

— Нима с това приключва всичко? — попита Холцман, който не разбра добре думите на Дърлинг.

Отговори му Райън:

— Още не знаем.

— Но…

— Но инцидентът със самолетоносачите може да бъде окачествен като злополука, а колкото до подводниците, няма да знаем със сигурност какво се е случило, докато не огледаме корпусите. Над тях има четири хиляди и петстотин метра вода — обясни му Джак, а нещо в него се сви, задето трябваше да казва такива неща. Ала ставаше въпрос за война, а войната е нещо, което човек се опитва да избегне. „Ако е възможно“ — напомни си той. — Има възможност и двете страни да отстъпят, да отпишем всичко като недоразумение вследствие на действията на няколко човека, които не са били упълномощени за това, и ако те оберат калая, никой друг няма да умре.

— И ми казвате всичко това?

— То те впримчва, нали? — попита го Джак. — Ако преговорите в Държавния департамент излязат успешни, ще имаш избор, Боб. Можеш да ни помогнеш да запазим тези неща в тайна или на съвестта ти да тежи кървава война. Добре дошъл в отбора, господин Холцман.

— Слушай, Райън, не мога…

— Разбира се, че можеш. Правил си го и преди. — Той забеляза, че президентът седеше и слушаше, без да казва нищо. Отчасти причината бе, че искаше да се разграничи от лавирането на Райън, ала друга част от него вероятно харесваше онова, което виждаше. А колкото до Холцман, той щеше да им съдейства.

— И какво значи всичко това? — запита Гото.

— Означава, че ще повилнеят малко — отвърна му Ямата. „Означава, че страната ни се нуждае от истински водач“ — не можеше да добави той. — Те не могат да си върнат островите. Нямат средства, с които да ни атакуват. Може и да са закърпили финансовите си пазари засега, но Европа и Америка не могат да карат без нас безкрайно, а когато го осъзнаят, няма да са ни нужни толкова, колкото сега. Не разбираш ли? Проблемът ни винаги е бил независимостта! Щом я постигнем, всичко ще се промени.

— А какво ще правим сега?

— Никакви промени. Новите търговски закони на американците биха имали същия ефект, какъвто едни военни действия. Така поне получаваме нещо и ще можем сами да сме си господари.

Ето до какво всъщност се свеждаше всичко: нещото, което единствено той разбираше ясно. Родината му можеше да произвежда продукти и да ги продава, но тъй като тя имаше по-голяма нужда от пазари, отколкото пазарите се нуждаеха от нея, търговските закони биха могли да парализират Япония, която щеше да остане без никакви средства. Винаги тези американци. Всичко винаги опираше до тях: те наложиха бърз край на Руско-японската война, не признаха имперските им амбиции, позволиха им да изградят икономиката си, след което отрязаха клона под тях, и то три пъти досега. Същите хора, които убиха семейството му. Слепи ли бяха? Сега Япония отвърна на удара, ала скромността все още пречеше на хората да видят действителността. Ямата едва успя да овладее гнева си към този нищожен и глупав човек. Той обаче се нуждаеше от Гото, макар премиерът да беше прекалено глупав и да не разбираше, че няма връщане назад.

— Сигурен ли си, че не могат… да отвърнат на нападението ни? — попита Гото, след като размишлява близо минута.

— Хироши, нещата стоят така, както ти повтарям от месеци. Не може да не спечелим… Освен ако не се откажем да опитаме.

— Ех, де да можехме да използваме тези джаджи за проучванията си! — Действителната магия на спътниковите образи не се криеше в отделните снимки, а по-скоро в комплекти от по два кадъра, общо взето, заснети в разстояние на няколко секунди от една и съща камера и сетне препредадени до наземните станции в Сънивейл и Форт Белвоар. Предаването на живо бе идеално, ако целта е да се възбуди въображението на конгресмените, посветени в тези работи, или да се преброят набързо някакви предмети. При истинска работа се използваха фотоси, които се подреждаха по двойки и се разглеждаха чрез стереоскоп, справящ се по-добре от човешкото око с придаването на триизмерност на снимките. Почти като да гледаш от хеликоптер. „Може би и по-хубаво — разсъждаваше служителят на Американската национална железопътна компания, — защото можеш да се върнеш назад, както и да отидеш напред във времето.“

— Сателитите струват много пари — отбеляза Бетси Флеминг.

— Така е, почти колкото целият ни годишен бюджет. Тази е интересна. — Разбира се, екип от професионални фотографски експерти анализираше всяка снимка, но простата истина беше, че ЦРУ и Националната разузнавателна служба бяха престанали да се интересуват от техническите страни на строенето на железопътни линии преди десетки години. Издирването на отделни влакове, натоварени с танкове или ракети, бе едно. Това беше друга работа.

— В какъв смисъл?

— Линията „Шинкансен“ носи големи годишни приходи. От това разклонение няма да направят много пари. Биха могли да прокарат тунел оттук. — Той смени снимките. — Могат да го направят в този град… Аз обаче бих избрал другия път и бих спестил парите за строителни работи. Естествено, може да е просто да прокарват запасен коловоз за поддържане на централната линия.

— Ъ?

Той не вдигна очи от стереоскопа.

— Служи за складиране на аварийни мотриси, снегорини и тем подобни. Мястото е добро за тази цел. Само че там няма такива вагони.

Контрастът на фотографиите беше направо фантастичен. Бяха направени около обед местно време и човек можеше да види как слънцето блести по релсите на централната линия, както и на разклонението. Той прецени, че с ширината на релсите горе-долу се достигаше границата на различителните възможности на камерите — интересен факт, ала нямаше с кого да го сподели. Траверсите бяха бетонни, както в останалата част от линията на влака-стрела, а на качеството на конструкцията завиждаше от дълго време. Железничарят неохотно вдигна глава.

— Няма начин това да е печеливша линия. Всички завои са ужасни. Тук не можеш да вдигнеш и петдесет километра в час, докато влакът се движи по тази линия средно с пад сто и шестдесет. Странното обаче е, че тя просто изчезва.

— Нима? — заинтригува се Бетси.

— Вижте сама. — Той се изправи, за да се разкърши, и освободи мястото пред апарата за госпожа Флеминг. После разгърна една карта в голям мащаб на долината, за да види къде се губи всичко. — Да ви кажа, когато Хил и Стивънс построиха Голямата северна…

Бетси не прояви интерес.

— Крис, ела да погледнеш.

— А, откритата платформа ли? — Посетителят им вдигна поглед от картата. — Не знам в какъв цвят боядисват…

— Не и в зелено.

Времето обикновено работеше за дипломацията, но не и в случая. Това си мислеше Адлер, когато влезе в Белия дом. Знаеше пътя, пък и агент от тайните служби го придружаваше да не би да се загуби. Заместник държавният секретар се учуди, че вижда репортер в Овалния кабинет, като изненадата му нарасна, когато му позволиха да остане.

— Можете спокойно да говорите — уведоми го Райън.

Скот Адлер дълбоко си пое въздух и започна доклада си:

— Няма да отстъпят нищо. Посланикът не е много доволен от положението и му личи. Мисля, че не получава кой знае какви инструкции от Токио, и това ме тревожи. Крис Кук смята, че са склонни да ни върнат Гуам при условие, че бъде демилитаризиран, обаче искат да запазят останалите острови. Развях под носа им РТД, но нямаше съществен резултат. — Той направи кратка пауза. — Няма да стане. Можем да се блъскаме седмица или цял месец, обаче просто не го виждам. Поначало те не знаят в какво са се забъркали. Те виждат неразривна връзка между военните и икономическите аспекти. Не забелязват разчистената между тях ивица. Не разбират, че са прекрачили чертата, и не виждат необходимост да се върнат от другата страна.

— Искате да кажете, че започва война — подхвърли Холцман, за да изясни нещата. Почувства се глупаво, че задава такъв въпрос. Той не забелязваше същата атмосфера на нереалност, обгърнала всички други в залата.

— Страхувам се, че е така — кимна Адлер.

— Тогава какво ще предприемем?

— Вие как мислите? — попита го президентът Дърлинг.

Капитан Дъч Клагет никога не беше очаквал да изпадне в такова положение. Перспективен офицер още от завършването на Американската военноморска академия преди двадесет и три години, кариерата му внезапно удари на камък на борда на подводницата „Мейн“, когато като помощник-командир стана свидетел на единствената загуба на американска подводница, носеща балистични ракети. Имаше ирония във факта, че амбицията на живота му някога бе да командва ядрена подводница, а сега да си капитан на „Тенеси“ не означаваше абсолютно нищо. Щеше да му послужи само като точка за графата „Предишни длъжности“, когато кандидатства за цивилна работа. Беше конструирана за морски балистични ракети „Трайдънт“-II, но тях вече ги нямаше и единствената причина тя все още да съществува бе местното екологично движение, което протестира срещу демонтирането й във федералния окръжен съд. Тогава съдията, дългогодишен член на екоклуба „Сиера“, се беше съгласил с доводите им, които сега отново се повдигаха пред апелативния съд на САЩ. Клагет командваше „Тенеси“ вече девет месеца, но плава с нея само веднъж, и то когато трябваше да я премести от единия край на кея в другия. Не съвпадаше напълно с идеите, които имаше за кариерата си. „Би могло да е по-зле“ — каза си той, уединен в каютата си. Можеше да умре заедно с всичките онези моряци от „Мейн“.

„Тенеси“ обаче все още бе изцяло негова (дори не я делеше с помощник-командир) и все още беше готова за действия. Той продължаваше да е, формално погледнато, военноморски офицер, командващ бойна подводница, а съкратеният му осемдесет и пет членен екипаж тренираше всеки ден, защото морският живот трябваше да е такъв даже когато си вързан успоредно на кея. Реакторът, известен сред техниците му като енергосветлинна компания „Тенеси“, се пускаше поне веднъж седмично. Операторите на сонари се дебнеха на приемащ и търсещ режим с аудиозаписи, а останалият екипаж обслужваше всяка бордова система, като човъркаха дори по единственото торпедо модел 48 на борда. Не можеше да бъде другояче. В крайна сметка останалата част от екипажа не се готвеше да минава в запас и бе негов дълг да поддържа професионалната им квалификация, в случай че получеха бленуваните от всички документи за прехвърляне на подводница, която действително излизаше в открито море.

— Съобщение от командващия тихоокеанските подводници, сър — докладва един свързочник и му подаде някакъв бележник.

Клагет го взе и най-напред се разписа, че е получил известието.

„Съобщете ни кога най-рано ще сте готови за отплаване.“

— Какво, по дяволите, значи това? — попита капитан Клагет херметическия люк. После проумя, че съобщението не може да е дошло направо от Пърл Харбър и че би трябвало да е минало поне през щаба. Той вдигна слушалката и набра по памет номера на командващия тихоокеанските подводни части. — Адмирал Манкузо, ако обичате. Обаждам се от „Тенеси“.

— Дъч? Какво е положението с материалната част? — запита го Барт Манкузо без предисловие.

— Всичко функционира, сър. Преди две седмици дори направихме преглед на предпазните мерки за експлотационния реактор и постигнахме максимални резултати. — Споменатият от Клагет преглед все още беше като Свещения Граал за атомната флота даже когато ставаше дума за бъдещ материал за бръснарски ножчета.

— Зная. Най-скоро? — настоя Манкузо. Резкият въпрос напомняше за миналото.

— Трябва да се снабдя с храна и торпеда, нужни са ми и тридесет човека.

— Кои са слабите места?

Клагет се замисли. Повечето му офицерите бяха млади, ала той не възразяваше, имаше и добър екип от главни старшини.

— На практика няма такива. Доста озорвам хората си.

— Добре, чудесно. Дъч, изпращам заповеди да бъдеш подготвен за отплаване веднага. Сега щабът се организира за действия. Искам да действаш възможно най-бързо. Инструкциите за мисията ще получиш всеки момент. Приготви се за деветдесетдневен престой в открито море.

— Слушам, сър. — Клагет чу, че линията замря. След секунда той вдигна пак слушалката и свика командирите на отсеци за съвещание в каюткомпанията. Още не бяха започнали, когато телефонът иззвъня отново. Обаждаха се от щаба и се интересуваха от колко точно военен персонал се нуждаят.

— Къщата ви предлага хубав изглед. Продава ли се?

— Не, не се продава — отвърна Ореза на възрастния човек на вратата и поклати глава.

— Може пък и да премислите. Рибар сте, нали?

— Да, господине, така е. Давам под наем една яхта…

— Зная, зная. — Мъжът се огледа с явно възхищение пред размерите и изложението на постройката, която всъщност бе сравнително обикновена вила по американските стандарти. Мануел и Исабел Ореза я купиха преди пет години и с малко изпревариха скока в цените на недвижимата собственост на Сайпан. — Бих платил много за къщата.

— Но къде ще живея тогава? — попита Португалеца.

— Повече от милион американски долара — настояваше непознатият.

Колкото и да е странно, предложението породи пристъп на гняв у Ореза. В края на краищата той все още плащаше вноски за дома си всеки месец… Тоест жена му ги плащаше, но това беше друг въпрос. Типичният американски ежемесечен ритуал, състоящ се в откъсването на квитанцията от кочана, попълването на чека, пъхването на двете хартийки в плика и пускането му в пощата в първия ден на месеца… Цялата процедура им доказваше, че наистина притежават първата си къща, след като тридесет и кусур години бяха на правителствена служба и приличаха на носени от вятъра тръни. Това бе техният дом.

— Господине, тази къща е моя, разбирате ли? Живея в нея и тук ми харесва.

Мъжът беше възможно най-дружелюбен и учтив, като се изключи, че бе натрапчиво копеле. Той му подаде една картичка.

— Зная. Моля да ме извините за безпокойството. Бих искал да ми се обадите, след като спокойно обмислите предложението ми. — С тези думи той се отправи към следващата къща в района.

— Какво става тук? — прошепна Ореза и затвори вратата.

— За какво беше целият шум? — полюбопитства Пийт Бъроус.

— Иска да ми даде милион за къщата.

— Изгледът е хубав — изтъкна Бъроус. — На калифорнийското крайбрежие биха предложили добра цена за нея. Обаче не и такава сума. Няма да повярваш какви са цените на японската недвижима собственост.

— Един милион долара! — „И това е само първоначалната му оферта“ — напомни си Португалеца. Непознатият бе паркирал джипа си „Тойота“ в задънената улица и очевидно обикаляше от къща на къща, за да провери какво може да купи.

— О, той би я препродал за много повече или пък ако е достатъчно умен, просто ще да я даде под наем.

— Но къде да живеем тогава?

— Няма да е тук. На колко искаш да се обзаложим, че при прехвърлянето на имота ти дават билет първа класа за Щатите. Помисли малко — посъветва го инженерът.

— Хм, интересно — разсъждаваше на глас Роби Джексън. — Някакво друго развитие?

— Разрушителите, които видяхме по-рано, вече ги няма. Нещата се връщат към… По дяволите, сега те са си нормални, като изключим всичките войници наоколо.

— Някакви неприятности?

— Не, сър, никакви. Пристигат същия брой кораби с храна, същите танкери, всичко си е същото. Въздушният трафик значително намаля. Войниците един вид се окопават, обаче внимават как го правят. Вече не се набиват така в очи. На острова все още има много гъсталаци. Сигурно всички са се изпокрили там. Не съм излизал да оглеждам, нали разбирате?

— Това е достатъчно. Просто запазете спокойствие, лейтенант. Хубав доклад. Трябва да се захващам пак за работа.

— Добре, адмирале.

Джексън нахвърля нужните бележки. Всъщност би трябвало да прехвърли тази отговорност на другиго, ала лейтенант Ореза би искал да чуе познат глас в другия край на линията, пък и без това всичко се записваше за момчетата от разузнаването.

Имаше си обаче и друга работа. Тази вечер ВВС щяха отново да проучват японската въздушна отбрана. Патрулният строй от подводници SSN щеше да се придвижи с още сто и шестдесет километра на запад, щяха да съберат И много информация чрез разузнаването, най-вече от спътниците. Днес „Ентърпрайс“ трябваше да пристигне в Пърл Харбър. Във флотската военновъздушна база на нос Барбърс имаше две пълни авиокрила, но липсваха самолетоносачи, на които да ги качат. Двадесет и пета лека пехотна дивизия все още се намираше на няколко километра оттам, в казармите на Скофийлд, но за тях също нямаше никакви кораби. Същото важеше за Първа военноморска ДИВИЗИЯ ОТ лагера Пендълтън, Калифорния. Той си направи труда да разбере, че последния път, когато Америка напада Марианските острови, при операция ГРАБИТЕЛ на 15 юни 1944 година, тя разполага е петстотин тридесет и пет кораба и сто двадесет и седем хиляди петстотин седемдесет и един войници. Общо корабите на целия американски флот и всички търговски плавателни съдове, плаващи под американско знаме, дори не се доближаваха до първата цифра. Армията и морската пехота пък, събрани заедно, щяха доста да се изпотят, докато намерят достатъчно леки пехотни части, за да получат втората. Пети флот на адмирал Рей Спруанс, който вече не съществуваше, се състоял от петнадесет бързи самолетоносача, не по-малко. Сега Тихоокеанският флот не разполагаше с нито един. Пет дивизии били отделени за мисията, целяща възвръщане на островите, подпомогнати от над хиляда изкусни самолети, бойни кораби, кръстосвачи, разрушители…

„А ти си щастливият кучи син, който трябва да измисли план за завземането на Марианските острови. С какво? Не можем да се справим е тях в равнопоставен двубой“ — каза си Джексън. Те държаха островите и оръжията им, предимно американски, бяха застрашителни. Най-лошото усложнение беше броят на цивилните там. „Местните“ — всички до един американски граждани — наброяваха почти петдесет хиляди, като повечето живееха на Сайпан, и всеки план, отнемащ живота на мнозина от тях в името на освобождението, представляваше тежест, каквато съвестта му не можеше да понесе. Сблъскваше се с нов вид война с цял куп нови правила и все още не знаеше много от тях. Но основните принципи бяха същите: врагът е взел нещо от нас и ние трябва да си го върнем, или Америка престава да бъде велика сила. Джексън не бе прекарал целия си съзнатален живот във военна униформа, за да стане свидетел на написването на тази част от историята. Освен това, какво щеше да каже на лейтенант Мануел Ореза?

„Не можем да го постигнем в равнопоставен двубой.“ Америка вече не можеше да напредва е голяма войска освен от една база към друга. На практика нямаше голяма армия, която да придвижат, нито пък голям флот, който да я превози. Нямаше и подходящи челни бази, които да подпомогнат нашествието. Или не? Америка още притежаваше повечето острови в Западния Тих океан, като на всеки имаше някакво временно летище. Днес самолетите летяха повече време и можеха да презареждат във въздуха. Корабите можеха да останат в открито море почти безкрайно дълго — умение, открито от американските военноморски сили осем години по-рано, и улеснено още повече от разпространението на атомната енергия. И най-важното: оръжейната техника се беше подобрила. Вече нямаше нужда от тояги. За същата цел сега имаше рапири. Също и спътникови наблюдения. Сайпан. Ето къде щеше да се реши всичко. Той бе ключът към островната верига. Джексън вдигна телефона.

— Райън слуша.

— Тук е Роби. Джак, каква свобода на действие имаме?

— Не можем да избием много хора. Вече не е 1945 — напомни му съветникът по националната сигурност. — Пък и те имат атомни ракети.

— Е, да, но чувам, че ги търсим, и зная, че те ще са първата ни цел, ако успеем да ги открием. Ами ако не успеем?

— Длъжни сме. — „Длъжни сме ли?“ — запита се той. Според най-точна преценка на разузнаването контролът над тези ракети бе в ръцете на Хироши Гото: човек с ограничен ум и искрена омраза към Америка. По-същественото беше, че изобщо не вярваше в способността на Америка да предвиди действията на този мъж. Безразсъдното за Райън би могло да се стори разумно на Гото и на човека (най-вероятно Райзо Ямата), от чиито съвети той зависеше, от когото започна всичко и чиито лични мотиви просто не бяха известни. — Роби, трябва да ги извадим от строя, а за да го сторим… Добре, имаш свобода на действие. Ще го издействам от националния главнокомандващ — добави Джак, като използва сухия термин на Пентагона за президента.

— С атомни бомби ли? — попита Джексън. Райън знаеше, че професията му налагаше да мисли по такъв начин, колкото и страшна да бе думата и произтичащите от нея последици.

— Роб, не желаем да ги използваме, освен ако нямаме никакъв избор, ала вече си упълномощен да обмислиш възможността и да съставиш план.

— Преди малко ми се обади приятелят ни от Сайпан. Изглежда, някой е навит да плати луди пари за къщата му.

— Смятаме, че може да опитат да проведат избори… Един вид референдум за суверенитет. Ако успеят да отпратят някои хора от острова, печелят позиции, нали?

— Не искаме това да стане, нали?

— Не. Трябва ми план, Роб.

— Ще ви осигурим такъв — обеща заместник-началникът на оперативния отдел.

Дърлинг отново се появи по телевизията в девет вечерта източно време. Вече се ширеше недоволство. Телевизионните водещи, след като представиха развоя на събитията на Уолстрийт, продължиха с объркани коментари за злополуката със самолетоносачите от миналата седмица и за спешните преговори между Япония и САЩ относно Марианските острови, с които, отбелязаха те, връзките са прекъснати след буря, каквато може изобщо да не е имало. Изпитваха голямо неудобство, че трябваше да кажат какво не знаят. В това време кореспондентите във Вашингтон обменяха информация и източници и бяха смаяни, че са пропуснали нещо от такава величина. Това удивление се превърна в гняв към собственото им правителство за това, че е прикрило новина от такъв мащаб. Пресконференциите, започнали в осем, помогнаха гневът им да бъде поуспокоен. Да, Уолстрийт наистина бе голямата новина. Да, тя беше по-жизненоважна за цялостното благосъстояние на Америка от няколко острова, немалка част от които трудно се намираха на картата. Но, дявол го взел, държавата нямаше право да крие от медиите събитията. Все пак някои разбраха, че първата поправка към конституцията им гарантираше свобода да разкриват нещата, а не да изискват информация от останалите. Други осъзнаха, че правителството се опитва да приключи историята без кръвопролитие, което донякъде ги успокои. Ала не изцяло.

— Скъпи сънародници — започна Дърлинг за втори път в този ден и веднага стана ясно, че колкото и приятни да бяха събитията от следобеда, новината тази вечер ще е лоша. Така и се оказа.

Има нещо в неизбежността, което е в разрез с човешката природа. На човека са присъщи надеждата и изобретателността, които противоречат на схващането, че нещата не могат да бъдат променени. Човекът обаче е и създание, склонно към грешки, и понякога това прави неизбежни нещата, които той така често се мъчи да избегне.

Четирите бомбардировача „Лансър“ В-1В сега бяха на осемстотин километра от брега, разгърнати отново в линия, разположена право на изток от Токио. Този път те направо се завъртяха, поеха курс точно на запад под две-седем-нула градуса и се спуснаха на по-ниска височина за проникване. Електронните оператори на борда на всеки един от самолетите вече знаеха повече, отколкото преди две вечери. Сега поне можеха да зададат подходящите въпроси. Допълнителна спътникова информация установи местоположението на всеки радар за въздушна отбрана в страната и те знаеха, че могат да се справят с тях. Важната част от задачата им тази вечер бе да придобият представа за възможностите на самолетите Е-767, което изискваше повече предпазливост.

Бомбардировачите В-1В бяха преконструирани много пъти от шестдесетте години насам. На практика те станаха по-бавни вместо по-бързи, но също така станаха неуловими за радарите. Особено в носовата си част лансърът имаше радарни характеристики като на граблива птица за разлика от модела В-2А, чиито радарни характеристики приличаха на тези на врабче, опитващо се да се скрие от ястреб. Той можеше и да вдига светкавична скорост на ниска височина — винаги най-добрият начин за избягване на сражение, ако бъдеш атакуван, което екипажите се надяваха да предотвратят. Мисията тази нощ беше да „погъделичкат“ въртящите се в кръг самолети със системи за ранно предупреждение, да ги изчакат да „кихнат“ електронно, след което да се обърнат и да се стрелнат обратно към „Елмендорф“ с по-пълни данни от получените досега, чрез които биха могли да формулират истински план за атака. Авиаторите забравяха само едно. Температурата на въздуха при техните самолети бе минус нула цяло и пет градуса, а при другите — плюс един и половина.

„Ками“-2 летеше на сто и шестдесет километра източно от Чоши, следващ точно посоката север-юг със скорост четиристотин възла. На всеки петнадесет минути самолетът обръщаше курса. Той патрулираше от седем часа и трябваше да бъде сменен призори. Екипажът беше уморен, ала стоеше нащрек, още несвикнал напълно със сковаващата си рутинна задача.

Истинският проблем беше технически, което се отразяваше тежко на операторите. Радарът им с цялата си сложност ги улесняваше по-малко, отколкото човек би си помислил. Конструиран, за да направи възможно засичането на неуловими самолети, той постигна целта си може би (още не знаеха със сигурност) чрез множество максимални подобрения на характеристиките. Самият радар бе изключително мощен и понеже имаше безлампова конструкция, беше много надежден и изпълняваше прецизно функциите си. Подобренията отвътре включваха приемател, охладен с течен азот, за да стане четири пъти по-чувствителен, и софтуер за обработване на сигнали, който почти не пропускаше. Всъщност там бе проблемът. Радарните екрани представляваха телевизорчета, показващи изготвена от компютър картина, или така нареченото хоризонтално сканиране вместо метода с последователно сменяне на записаните данни, известен от изобретяването на радара през тридесетте. Софтуерът беше нагласен да открива всичко, от което вълните се отразяват, и при използваните сега степени на мощност и чувствителност той улавяше предмети, които в действителност не съществуваха. Прелетни птици например. Софтуерните инженери бяха инсталирали скоростна бариера, чрез която се пренебрегваше всичко, движещо се е по-малко от сто и тридесет километра в час, иначе щяха да засичат колите по магистралите западно от тях. Софтуерът обаче поемаше всеки отразен сигнал и след това решаваше дали да го покаже на оператора и ако нещо се криеше зад сигнала и няколко секунди по-късно, то се отбелязваше като вероятен контакт е движещ се самолет. Така два албатроса на разстояние няколко хиляди метра един от друг се превръщаха в движещ се самолет за бордовия компютър. Това побъркваше операторите, а с тях и пилотите на двата изтребителя „Ийгъл“, летящи на тридесет километра от разузнавателния самолет. Резултатът от проблемите със софтуера беше раздразнение, което вече влияеше зле на преценката им. Отгоре на всичко при сегашната чувствителност на цялата система все още оживеният поток от пътнически самолети приличаше досущ на ескадрила от бомбардировачи и хубавото бе само, че летящият северно от тях „Ками“-1 се занимаваше е тях, като ги класифицираше и отхвърляше.

— Имаме контакт, едно-нула-едно, четиристотин километра — съобщи по интеркома някакъв капитан, намиращ се в един от самолетите. — Височина три хиляди метра… Спуска се. Скорост петстотин възла.

— Поредната птица ли? — попита ядосано полковникът, командващ мисията.

— Този път не… Контактът става по-ясен.

Друг пилот с чин полковник освободи надолу лоста, за да свали по-ниско бомбардировача си. Сега автопилотът беше изключен. „Шмугвам се и се измъквам“ каза си той, докато проучваше небето отпред.

— Ето го нашето приятелче — обади се един от електронните оператори. — Курс две-осем-едно.

Летецът и вторият пилот механично погледнаха вдясно. Не видяха нищо, което изобщо не бе чудно. Вторият пилот върна вниманието си към кабината. Нощем човек искаше да държи под око апаратурата. Липсата на ясни външни ориентири означаваше, че така поемаш риск от световъртеж и загуба на пространствена ориентация, от което се страхуват всички авиатори. Изглежда, наближаваха някакви слоести облаци. Погледът му се спря на термометрите за външната температура. Плюс едно и половина, което беше добре. При един-два градуса по-ниска температура имаше опасност от заледяване, срещу което бомбардировачът В-1, подобно на повечето военни самолети, нямаше приспособления. Е, за задачата им се изискваше електроника, не зрение, пък и облаците не влияеха особено на излъчването или приемането на радара.

Облаците обаче носеха влага, а вторият пилот си позволи да забрави, че термометърът се намираше на носа, докато опашката им се падаше доста по-високо. Температурата там бе минус нула цяло и пет и по стабилизатора на опашката на бомбардировача започна да се образува лед. Заледяването не беше достатъчно силно, за да влоши по какъвто и да било начин управлението, но стигаше, за да промени едва доловимо формата на самолета, чиито радарни характеристики се влияеха от разлики в милиметри.

— Мъчен контакт — каза капитанът от „Ками“-2. Той задвижи контролните лостове, за да го проследи, след което прехвърли установения контакт на монитора на полковника. — Сега май се появи и друг.

— Виждам го. — Той забеляза, че след изкачването засеченият предмет започна да лети хоризонтално, право към Токио. Не бе възможно да е пътнически самолет. Нямаше задействащ се чрез сигнал предавател. Основният курс беше друг. Височината също. Бързината на навлизане в тяхната територия бе различна. Би трябвало да е враг. Като узна това, той нареди на двата изтребителя да се насочат към него.

— Струва ми се, че мога да го проуча по-добре…

— Не — прекъсна го полковникът.

Двата изтребителя F-15J току-що бяха напълнили догоре резервоарите си и бяха в добра позиция за пресрещането. Буквено-цифровите символи на мониторите на разузнавателния самолет ги показваха отблизо, като пилотите на изтребителите виждаха същата картина на своите и не се налагаше да изключват търсещите си радари. При скоростта им от петстотин възла и съответната скорост на идващите насреща им самолети нещата нямаше да се проточат много.

В същото време беше изпратен доклад до местния щаб за въздушна отбрана и скоро много хора гледаха електронната драма. Вече бяха проследени три приближаващи се самолета, разредени като за атака. Всички съзнаваха, че ако са бомбардировачи В-1, биха могли да имат истински бомби или крилати ракети, а те отдавна бяха навлезли във въоръжението на последните. Това представляваше проблем за командира на въздушните отбранителни части, за когото избраното време не облекчаваше положението. Точните му инструкции все пак не бяха достатъчно прецизни, не можеше да разчита и на напътствия от командването в Токио. Приближаващите се самолети обаче бяха в установената зона под въздушна защита, вероятно бяха бомбардировачи и… „И какво?“ — запита се генералът. Засега той нареди на изтребителите да се разделят и всеки да се насочи към отделна мишена. Всичко ставаше твърде бързо. Би трябвало да постъпи по-разумно, но човек не можеше да планира всичко, а и това бяха бомбардировачи, намираха се прекалено близо и се носеха бързо към тях.

— Улавяме ли още сигнали? — попита командирът на въздушната група. Смяташе да се приближи на не повече от сто и шестдесет километра от въздушния радар, като вече имаше в ума си план за бягство.

— Не, сър. Проучвам обхвата ни на всеки шест секунди, ала все още няма електронни вълни, насочени към нас.

— Не мисля, че по този начин могат да ни забележат — изказа гласно мисълта си пилотът.

— И да ни видят, можем да се ометем за нула време. — Вторият пилот огъна нервно пръсти, като се надяваше, че увереността му не е незаслужена.

Командата „дръж“ бе изключена. Изтребителите бяха над слоя от облаци и при тези обстоятелства пикирането през него криеше опасности. Заповедите дойдоха почти като несъвпадащ с очакванията завършек след всичките учения и подготовка и след дългото и отегчително нощно патрулиране. „Ками“-2 смени честотите и започва да насочва електронно-лъчево проучване на всичките три приближаващи се контакта.

— Проучват ни — докладва веднага електронният оператор. — Смениха честотите, затрупват ни с импулси.

— Сигурно току-що са ни забелязали. — Имаше логика, нали? Щом са засекли приближаващ се контакт, те щяха да се опитат да го потвърдят. Значи имаха още малко време за действие. Полковникът реши, че ще продължи да прониква в зоната още няколко минути, просто да види какво ще стане.

— Той не обръща — съобщи капитанът. „Трябваше да се отклони веднага, нали?“ — питаха се всички на борда. Можеше да има само една основателна причина за това и последвалата заповед се подразбираше. „Ками“-2 отново смени честоти, този път на огневи режим, и един „Ийгъл“ изстреля две радарно насочвани ракети. На север от него, на друг изтребител току-що беше възложена мишена, която бе малко извън обхвата му. Пилотът му включи останалите двигатели, за да промени нещата.

— Под прицел сме… Попаднахме в нечий мерник!

— Отклонявам се вляво. — Полковникът премести лоста и усили мощността, за да пикира стремително към вълните. Поредица припламвания се появиха откъм опашката на бомбардировача заедно с облак от метални ленти, чиято цел бе да заглушат радиолокацията. После се закова почти веднага в студения въздух и увисна едва ли не неподвижно. Усъвършенстваният радар на разузнавателния Е-767 засече облака от метални ленти и автоматично го пренебрегна, насочвайки своя тънък като молив радарен лъч към бомбардировача, който все още се движеше. Ракетата трябваше само да го последва. Всичките тези години, посветени на многобройни проекти, сега бяха възнаградени. Диспечерите на борда коментираха тихо помежду си неочакваната ситуация. Системата беше проектирана за защита от руснаците, не от американците. Забележително!

— Не мога да се измъкна от мерника им. — Сетне електронният оператор пробва да заглуши сигнала, ала лъчът, който пронизваше алуминиевата обшивка на техния „Лансър“, бе с мощност два милиона вата и предавателите му за активни смущения изобщо не можеха да се справят с него. Самолетът се впусна в резки спираловидни маневри надолу. Те не знаеха къде са ракетите и можеха единствено да се придържат към експлотационните инструкции, които обаче, както осъзнаха със закъснение, не предвиждаха такъв противник. Когато първата ракета се взриви в дясното крило, те бяха прекалено близо до водата, за да могат катапултите да им помогнат.

Другият В-1 извади по-голям късмет. Ударът извади от строя два от двигателите му, но и с намалена наполовина мощност той успя да се отдалечи от японския бряг достатъчно бързо, та да не може изтребителят да го застигне; екипажът пък се чудеше дали ще стигнат до Шемия, преди да излезе от строя и друга важна част от струващия сто милиона долара бомбардировач. Останалата част от ескадрилата също се оттегли с надеждата, че някой ще може да им каже какво се е объркало.

По-важното беше, че поредният военен удар бе факт, още четири човека бяха убити и сега връщането назад щеше да е още по-трудно за двете страни в една война без никакви видими правила.

36.

ОБМИСЛЯНЕ

Райън си помисли, че случилото се не е голяма изненада, което обаче нямаше да утеши семействата на четиримата служители от ВВС. Мисията трябваше да е проста и безопасна, но мрачната действителност беше, че от нея със сигурност научиха едно: Япония разполагаше с най-добрите в света самолети за въздушна отбрана. Щеше да се наложи да ги сразят, ако някога решаха да унищожат междуконтиненталните им ракети… ала тези ракети трябваше да се извадят от строя. На бюрото му се издигаше солидна камара документи. Доклади на НАСА за японските ракетоносители SS-19. Анализи върху наблюдаваните изпитателни изстрелвания на ракетите. Оценки за възможностите им. Предположения за полезните товари. Всъщност разполагаха само с предположения. Трябваше му нещо повече, но получената чрез разузнаване информация по принцип беше такава. Никога нямаш достатъчно данни, за да вземеш обосновано решение, поради което се налага да вземеш необосновано решение и да се надяваш, че интуицията не те е излъгала. Той почувства облекчение, когато неговата СТЛ-6 иззвъня и го откъсна от задължението му да измисли какво да каже на президента за нещата, които не знаеше.

— Здравей, МП. Нещо ново?

— Кога иска да се срещне с хората ни — отговори веднага госпожа Фоли. — Според предварителни сведения той не е особено доволен от развитието на събитията. Все пак е рисковано.

„Щеше да е толкова по-лесно, ако не познавах тези двамата“ — помисли си Райън.

— Одобрявам срещата — каза вместо това. — Ще ни е нужна всичката информация, която успеем да извлечем. Трябва да разберем кой в действителност взема решенията там.

— Не и правителството. Това сочат всичките ни сведения. Тази е единствената възможна причина руската Служба за външно разузнаване да не разбере какво предстои. Така че неминуемо идва въпросът…

— Отговорът на който е „да“, Мери Пат.

— Ще трябва някой да се подпише под това, Джак — каза с равен глас заместник-директорът на оперативния отдел.

— Ще се подпише — обеща съветникът по националната сигурност.

Той беше помощник на заместник търговското аташе — млад, едва двадесет и пет годишен дипломат, когото рядко канеха на важни събития, а когато го поканеха, той просто се навърташе край шефа си като дворцов паж от една отминала епоха, грижеше се за питиетата и като цяло изглеждаше като маловажен човек. Бе разузнавач, разбира се, като и в това си поприще имаше нисък чин. Задачата му беше да прибира скритите съобщения на път за посолството всяка сутрин, когато забележеше подходящите знаци, както стана тази неделна утрин в Токио. Тя представляваше предизвикателство за изобретателността му, понеже трябваше да направи така, че планираното да изглежда случайно, както и всеки път да го стори по различен начин, ала не дотам различен, че да е необичаен. Действаше едва втора година като оперативен служител, но вече се питаше как, дявол да го вземе, хората в този бранш изграждат кариерите си, без да превъртят.

Ето го и знака. Кутийка от безалкохолно (в случая червена кока-кола), валяща се в канавката МЕЖДУ ЗАДНОТО ляво колело на една лимузина „Нисан“ и бордюра. Точно където трябваше да бъде, на двадесет метра пред него. Не би могла да е захвърлена там много отдавна. Някой щеше да я вземе и да я пусне в един от контейнерите наблизо. Възхищаваше се на чистотата в Токио и самоуважението на гражданите, което тя олицетворяваше. Всъщност той се възхищаваше на почти всичко у тези трудолюбиви и вежливи хора, ала това само го караше да се тревожи доколко осведомено и усърдно е контраразузнаването им. Вярно, че се прикриваше като дипломат и нямаше от какво да се страхува освен от опетняване на една кариера, която винаги можеше да смени. Все си повтаряше, че наложените му от прикритието задължения са го научили на много неща за бизнеса, решеше ли да спре да служи на правителството си. Той продължи напред по пренаселения тази сутрин тротоар, наведе се и взе кутийката. Дъното й бе кухо и вдлъбнато нарочно за удобно скривалище и дипломатът ловко отлепи прикрепения с тиксо предмет, след което просто пусна кутийката в контейнера за смет в края на уличката и зави наляво, за да отиде в посолствоте. Приключи още една важна мисия, макар на пръв поглед да изглеждаше, че само е почистил боклука от една от улиците на този най-изискан от всички град. Две години професионална подготовка, за да стане събирач на смет. Може би до няколко години щеше да започне да набира свои агенти. Така поне нямаше да си цапа ръцете.

Когато влезе в посолството, той сам намери пътя до кабинета на майор Шеренко и предаде намереното, след което се отправи към своето бюро, за да свърши кратката си сутрешна работа.

Борис Шеренко беше толкова зает, колкото винаги се бе надявал да бъде. Назначението му на този пост предполагаше хубава и спокойна дейност, нещо като търговско разузнаване: да научава промишлени похвати, които родината му би могла лесно да копира. Служба по-скоро в сферата на бизнеса, отколкото на истинския шпионаж. Загубата на мрежата на Олег Лялин БОДИЛ доведе до професионална катастрофа, която той известно време се мъчи да оправи без особен успех. Изменникът Лялин беше майстор в прокрадването в разни търговски операции, докато Шеренко се стараеше да постигне едно по-традиционно проникване в японските държавни органи. Усилията му да повтори постиженията на Олег дадоха плод едва когато задачата му се превърна в една съвсем различна мисия, изненадваща за самия него не по-малко, отколкото сегашното положение несъмнено беше за американците, ужилени така жестоко от някогашните си съюзници. Поредната баналност, която американците си бяха позволили да забравят: човек не може да вярва на никого.

Поне току-що оставеният на бюрото му пакет не представляваше трудност: две пози от тридесет и пет милиметров черно-бял филм, превърнат вече във фотографски негатив. Бе въпрос на минути да отлепи сивото тиксо и да го разтвори. Колкото и обиграна да беше агенцията му, действителният шпионаж често се оказваше досаден като сглобяването на играчките от рождения ден на детето ти. В случая той откъсна филма с помощта на джобно ножче и ярка светлина и едва не се поряза. Постави двете пози в картончета за диапозитиви, които пъхна едно след друго в проекционен апарат. Следващата задача бе да препише данните в един бележник — поредното скучно задължение. Веднага разбра, че си струва. Информацията трябваше да бъде потвърдена чрез други източници, ала новината беше хубава.

— Ето ги вашите два вагона — заяви служителят на Американската национална ЖП компания. Мястото бе толкова очевидно, че им трябваше цял ден да го осъзнаят. Двете прекомерно големи товарни платформи се намираха на ракетната площадка в Йошинобу, а до тях бяха трите транспортни контейнера за ракетоносителите SS-19/H-11. Просто си стояха там, на разпределителната станция. — Тук може би има още един, ей това подаващо се от сградата нещо.

— Не може да имат само два, нали? — попита Крис Скот.

— Аз бих използвала повече — отговори Бетси Флеминг. — Възможно е обаче тук само да прибират мотрисите. Това е най-логичното място за целта.

— Тук или при монтажния завод — кимна в съгласие Скот.

Сега чакаха най-вече невизуални данни. Единственият качен в орбита сателит КН-12 се приближаваше към Япония и вече беше програмиран да проучи малка част от една определена долина. Визуалната информация им даде много полезен знак. Още петдесет метра от железопътното разклонение изчезнаха за времето между две поредни преминавания на спътника КН-11. На снимките се виждаха стълбовете, обикновено използвани за прокарване отгоре пи жици с електричество, необходими за електрическите влакове, само че нямаше никакви жици. Вероятно ги бяха вдигнали, за да може разклонението да изглежда нормално за пътуващите от дома си към работата с влака-стрела: просто поредният успешен опит за скриване на нещо чрез поставянето му на видно място.

— Хм, само ако бяха оставили нещата, както са си… — подхвърли човекът от Националната ЖП компания, докато отново разглеждаше спътниковите снимки.

— Така е — съгласи се Бетси и погледна часовника. Ала не бяха ги оставили. Някой закачваше маскировъчна мрежа на стълбовете, веднага след първия завой към долината. Пътниците от влака нямаше да забележат и ако моментът беше подбран малко по-добре, те тримата също нямаше да разберат. — Ако вие ръководехте операцията, какво бихте направили по-нататък?

— За да ги скрия от вас ли? Лесна работа — отсече железничарят. — Бих паркирал там ремонтни мотриси. Тогава всичко би изглеждало адски нормално, а те разполагат с достатъчно място. Трябваше да го сторят по-рано. Хората непрекъснато ли правят такива грешки?

— Не се случва за първи път — рече Скот.

— А сега какво чакате? — попита ги той.

— Ще видите.

Изстрелян в орбита преди осем години от космическата совалка „Атлантис“, построеният от TRW спътник КН-12 всъщност просъществува далеч повече от отредения му живот, но както много от продуктите на тази компания (момчетата от ВВС я наричаха „вълшебната TRW“), той продължаваше да тиктака. Радарно-разузнавателният сателит обаче бе изразходвал изцяло горивото за маневри и следователно човек трябваше да чака, докато той минеше над определено място, и да се надява, че тази височина е подходяща за онова, което иска.

Той представляваше голямо, цилиндрично летателно тяло, дълго над девет метра, което имаше огромни „крила“ със слънчеви сензори за захранване на бордовия радар. Поглъщащите слънчева енергия клетки бяха отслабнали през годините в силно радиационната атмосфера и позволяваха само няколко минути пълноценна работа за обиколка. Наземните диспечери им се стори, че бяха чакали твърде дълго тази възможност. Движеше се в орбита от северозапад към югоизток, на шест градуса встрани от обекта и достатъчно близо, за да се вижда долината непосредствено. Те знаеха вече много. Геоложката история на района бе ясна. Реката, преградена сега от язовир с водноелектрическа централа, беше прорязала дълбоко клисурата. В този участък имаше по-скоро каньон, отколкото долина, а стръмните склонове бяха решаващият фактор за скриването на ракетите тук. Те можеха да бъдат изстреляни вертикално, ала планините на изток и на запад щяха да предотвратят унищожаването им от чужди ракети. Нямаше значение чии са. Формата и разположението на долината биха постигнали един и същ резултат както при руски, така и при американски бойни глави. Последният гениален щрих бе, че долината лежеше върху твърда скала. Всеки силоз имаше естествена броня. Поради всички тези причини Скот и Флеминг до голяма степен рискуваха професионалната си репутация чрез инструкциите, които дадоха на КН-12.

— Трябва да стане всеки момент, Бетси — обади се Скот, като погледна към стенния часовник.

— Какво точно очаквате да видите?

— Ако са там, ще го разберем. Следите ли космическите технологии? — попита Флеминг.

— Говорите с истински фен на „Стар трек“.

— През осемдесетте години НАСА изведе в орбита екип от специалисти и първото, което те заснеха, беше част от делтата на Нил. По-точно подпочвени води в порестите скали там, които се вливат в Средиземно море. Ние направихме картата.

— Да, същият екип засне напоителните канали в Мексико, били са на маите, струва ми се. Какво се опитвате да ми кажете? — поинтересува се служителят на Американската национална ЖП компания.

— Това бе наша работа, не на НАСА. Показвахме на руснаците, че не биха могли да скрият от нас силозите си. И те схванаха намека — обясни му госпожа Флеминг.

Почти в същия миг защитеният факс запиука. Сигналът от спътника КН-12 беше препратен до въртящ се в синхрон със земята сателит над Индийския океан, а оттам до Америка. Първият анализ щяха да направят върху неувеличена графика, която все пак се надяваха да е достатъчно добра за бърза проверка. Скот взе първото копие от факса и го сложи под ярката лампа на масата, до обикновената снимка на същото място.

— Кажете ми какво виждате.

— Добре, ето я централната линия… Опа, апаратурата улавя само траверсите. Релсите са прекалено тесни, а?

— Точно така. — Бетси намери разклонението. Бетонните траверси бяха с широчина петнадесет сантиметра и спомагаха за хубава, ясна радарна картина, на която се виждаше нещо като линия от изпъкнали тирета.

— Влиза доста навътре в долината, нали? — Железничарят почти допираше лицето си о листа, докато проследяваше нещо с писалката си. — Завой, пак завой. Какви са тези неща? — поинтересува се той, като посочи с върха й поредица от бели кръгчета.

Скот наложи една линийка върху листа.

— Бетси?

— При това са доста нагъсто. Боже, ама сме хитри! Сигурно им е струвало цяло състояние.

— Красиво изпълнение — прошепна Скот. Железопътното разклонение постоянно свиваше наляво и надясно и на всеки двеста метра имаше по силоз, който не го деляха и три метра от безкрайната редица от траверси. — Някой здравата е обмислил нещата.

— Не разбирам.

— Разположени са нагъсто — поясни госпожа Флеминг. — Тоест, ако се опиташ да удариш района с ракетите, при първия боен заряд ще се разлетят толкова много отломки, че следващият ще бъде елиминиран във въздуха.

— Тоест не можем да използваме ядрени оръжия, за да извадим от строя тези приятелчета… Или поне ще срещнем трудности — допълни Скот. — Обобщете всичко, което ви е известно.

— Това е железопътна линия, от която, материално погледнато, няма никакъв смисъл. Тя не стига доникъде, така че не може да носи пари. Не е сервизен страничен коловоз, прекалено дълга е. Със стандартна ширина е, вероятно защото размерите на товара го изискват.

— И окачват маскировъчни мрежи над нея — довърши анализа Бетси и вече оформяше в ума си доклада на Националното разузнаване, който трябваше да съставят тази вечер. — Крис, мястото е това.

— Преброих обаче само десет. Трябва да открием още толкова.

Това трудно можеше да се възприеме като предимство, ала съкращаването на флота направи голяма част от персонала излишен, така че съвсем не беше трудно да се намерят още тридесет и седем човека. По този начин екипажът на „Тенеси“ набъбна до сто и двадесет моряци, с тридесет и седем по-малко от нормалното за подводница от клас „Охайо“, но тази цифра Дъч Клагет можеше да приеме. В крайна сметка не се нуждаеше от специалисти по балистичните ракети.

„В екипажа ми ще преобладават главните старшини, но и това не е болка за умиране“ — каза си командирът, докато наблюдаваше от върха на рубката как хората му товарят провизиите под ослепителното осветление. Главният двигател работеше е пълна сила. Дори в този момент помощник-командирът провеждаше тренировки. Точно пред рубката, през люка на оръжейния отсек, спускаха зелено торпедо с повишени възможности, модел 48, под зоркия поглед на един офицер. Щяха да разполагат само с шестнадесет такива торпеда, ала той не вярваше, че ще са му нужни толкова много за мисията, която предчувстваше. „Ашвил“ и „Шарлот“. Имаше познати и от двата екипажа и ако във Вашингтон си размърдаха задника, може би щеше да направи нещо заради тях.

Една кола спря на ръба на кея и от нея излезе старшина, носещ метално куфарче. Той се добра до палубата, като заобиколи подхвърлящите си кутии моряци и се мушна през един люк.

— Това е обновеният софтуер за сонарните системи — рече помощникът на Клагет. — Онзи, е който следяха китове.

— Колко време ще отнеме инсталирането?

— Сигурно не повече от няколко минути.

— Искам да съм се махнал оттук преди зазоряване, помощник-капитане.

— Ще успеем. Първата ни спирка в Пърл ли ще е?

Клагет кимна и посочи към другите подводници клас „Охайо“, които също приемаха хора и храна:

— И не искам никой от тези неудачници да ни изпревари.

Чувството не беше приятно, но гледката си заслужаваше. „Джони Реб“ лежеше на редица от дървени трупи и се извисяваше над сухия док като някакво огромно здание. Капитан Санчес бе решил да хвърли един поглед на работата и стоеше до командира на кораба. Докато те гледаха, един мостов кран отстрани останките от двигател номер три. Работници и инженери, всичките носещи МНОГОцветни каски, разчистиха пътя, след което пак се насъбраха около задната част на кърмата, за да оценяват щетите. Приближи се още един кран, за да започне отстраняване на четвърти винт. Трябваше направо да го изтеглят, тъй като вътрешният му край вече беше разкачен от останалата част на пропулсивния комплекс.

— Копелета! — прошепна капитанът.

— Можем да го поправим — подчерта спокойно Санчес.

— За четири месеца. И то ако имаме късмет. — Просто не разполагаха е части, за да го направят по-бързо. Съвсем логично, ключът към всичко бе редуциращата зъбна предавка. Налагаше се да бъдат произведени шест пълни комплекта, което отнемаше време. На „Ентърпрайс“ пък целият пропулсивен комплекс отиде по дяволите, а усилията самолетоносачът да бъде докаран възможно най-бързо до безопасно място разрушиха единствената зъбна предавка, която можеше и да се поправи. За него трябваха шест месеца, при това, ако доставчикът се размърдаше бързо и работеха на три смени, за да могат да свършат работата. Останалата част от ремонта бе проста.

— Кога най-скоро можем да включим първи винт пак към системата? — поинтересува се Санчес.

Капитанът вдигна рамене.

— До два-три дни, ако се напънем яко.

Преди да зададе следващия въпрос, Санчес се поколеба. Би трябвало да знае отговора и се боеше, че ще прозвучи наистина глупаво… О, какво пък толкова! Така или иначе трябваше да отиде до нос Барбърс. А и както повтаряше на хората години наред, единствените тъпи въпроси са онези, които не зададеш.

— Сър, не искам да прозвучи глупаво, обаче кога най-скоро можем да имаме два двигателя?

Райън внезапно откри, че му се ще дружеството „Земята е плоска“ да излезе право. Тогава в света би могло да има само един часови пояс. А сега Марианските острови бяха с петнадесет часа напред, Япония — с четиринадесет, Москва — с осем. Главните финансови пазари в Западна Европа бяха с пет или шест часа напред в зависимост от страната. Хавай беше с пет часа назад. Той имаше контакти на всички тези места и всеки действаше според местното време, като разликата бе толкова значителна в отделните случаи, че голяма част от мислите си пилееше само за да следи кой може да е буден и кой вероятно е заспал. Райън изсумтя в леглото си и с носталгия си спомни объркването, което винаги го спохождаше при продължителни полети. Дори сега на някои от тези места хората работеха, без никой от тях да е под негов контрол. Знаеше, че трябва да поспи, ако възнамерява да се занимава с когото и да било от тях, когато слънцето се върне над мястото, където той живееше и се трудеше. Сънят обаче не идваше и той виждаше единствено боровата украса, която допълваше тавана на спалнята им.

— Някакви блестящи идеи? — попита го Кати.

— Да бях си останал във финансите — измърмори Джак.

— И кой щеше да движи нещата тогава?

Той въздъхна тежко.

— Някой друг.

— Нямаше да се справя така добре, Джак.

— Вярно — каза той на тавана.

— Как мислиш, каква ще е реакцията на хората?

— Не зная. Не съм сигурен дори каква е моята реакция — призна си Джак. — Нещата изобщо не би трябвало да са такива. Водим война, в която няма никаква логика. Едва преди десет дни се освободихме от последните ядрени ракети, и ето ги пак, насочени са към нас, ние пък няма какво да насочим към тях, и не спрем ли тази каша бързо… Не зная какво ще стане, Кати.

— Това, че не спиш, няма да помогне.

— Слава богу, че се ожених за доктор. — Той скалъпи една усмивка. — Е, скъпа, все пак ти ни измъкна от един проблем.

— Как?

— С ума си. — „С това, че използваш акъла си непрекъснато“ — продължи мислено. Жена му не правеше нищо, без първо да го обмисли. Тя работеше доста бавно според стандартите в нейната професия. Вероятно беше нормално за човек, разчупващ границите на науката, винаги да премисля, планира и изчислява (на практика като умел разузнавач); а накрая, когато всичко е подготвено и осъзнато, да удари внезапно с лазера си. Да, не бе лош начин на действие, нали?

— Е, струва ми се, че си взеха бележка — каза Ямата. Спасителен хеликоптер откри два трупа и носещи се по водата останки от американския бомбардировач. Бяха решили да се отнесат към телата почтително. Имената вече бяха изпратени с телекс до Вашингтон чрез японското посолство и когато му дойдеше времето, тленните останки щяха да бъдат върнати в родината им. Милосърдието беше най-правилната стратегия по много причини. Някой ден Америка и Япония пак щяха да са приятелски страни и той не искаше да отдалечава тази възможност. Освен това би се отразило зле на бизнеса.

— Посланикът докладва, че не искат да ни предложат нищо — рече Гото след малко.

— Все още не са преценили положението си, нито пък нашето.

— Ще възстановят ли финансовата си система?

— Сигурно. — Ямата се намръщи. — Обаче продължават да срещат големи затруднения. Все още трябва да купуват от нас, още са принудени да ни продават някои неща… А и не могат да ни нападнат сполучливо, както току-що научиха за свое нещастие четирима или може би осем техни авиатори. — Нещата не протекоха точно по плана му, но пък кога е ставало това наистина? — Със следващата крачка трябва да им покажем, че жителите на Сайпан предпочитат нашите правила пред техните. Тогава общото мнение ще се обърне в наша полза и напрежението рязко ще намалее.

„А дотогава нещата ще вървят добре“ — помисли си Ямата. Американците нямаше скоро да повторят опита за проучване на територията им. Нямаха възможности да си възвърнат островите и докато това се променеше, Япония вече щеше да има нов съюзник и може би дори ново политическо ръководство.

— Не, не ме следят — увери ги Кога.

— Като репортер… Не, вие знаете как стоят нещата, нали? — попита го Кларк.

— Зная, че сте разузнавач. Зная също, че Кимура е поддържал контакт с вас. — Намираха се в уютна чайна недалеч от река Ара. Наблизо бе трасето за състезания с лодки, направено за олимпийските игри през 1964. Джон си напомни, че чайната се намираше също така в удобна близост с един полицейски участък. Питаше се защо винаги се е страхувал да не привлече вниманието на полицаи. При сегашните обстоятелства му се видя най-правилно да кимне в знак, че разбира положението.

— В такъв случай, Кога-сан, ние сме в ръцете ви.

— Предполагам, че правителството ви вече е запознато със събитията. Напълно — добави Кога отвратено. Аз също говорих с контактите си.

— Сибир — рече простичко Кларк.

— Да. Това е едната страна. Омразата на Ямата-сан към Америка е още една причина, но в основата си това е чиста лудост.

— Реакцията на американците всъщност не е въпрос от първостепенно значение за мен, ала мога да ви уверя, че родината ми няма смирено да приеме завземане на наша територия — заяви Джон спокойно.

— Дори ако е замесен и Китай? — поинтересува се Кимура.

— Особено ако участва Китай — обади се Чавес, колкото да подсети всички, че е тук. — Предполагам, че учите история също като нас.

— Страхувам се за страната си. Времето за такива рисковани начинания отдавна отмина, но хората, които… Наясно ли сте как на практика се вземат политическите решения тук? Желанието на народа не е меродавно. Опитах се да променя нещата. Опитах се да сложа край на корупцията.

Кларк трескаво разсъждаваше и се мъчеше да разбере дали човекът е искрен или не.

— Както сигурно сте чули, и ние сме изправени пред подобни проблеми. Въпросът е какво да правим сега.

— Не зная. — Мъката му се изписа ясно на лицето му. — Поисках тази среща с надеждата, че правителството ви ще разбере, че тук не всички са луди.

— Не бива да се смятате за предател, Кога-сан — каза Кларк след моментен размисъл. — Наистина не сте такъв. Какво да прави човек, когато усеща, че правителството му предприема погрешни действия? А вие правилно сте преценили, че възможните последици от поетия сега курс може да се окажат много сериозни. Родината ми няма нито излишно време, нито излишна енергия за един конфликт, ала ако бъдем принудени, ще трябва да реагираме. А сега се налага да ви задам един въпрос.

— Да, зная. — Кога заби поглед в масата. Понечи да посегне към питието си, но прекалено се страхуваше, че ръката му може да трепери.

— Ще ни помогнете ли да попречим това да се случи? — „Тази работа е за някой много по-висшестоящ от мен“ — каза си Джон, обаче тук беше той, а не големите клечки.

— Как по-точно?

— Не заемам толкова висок пост, за да ви кажа с точност, но мога да ви предавам исканията на правителството ни. Най-малкото, ще ви помолим за информация и може би малко влияние. Все още ви уважават в правителствените среди. Още имате приятели и съмишленици в парламента. Няма да искаме от вас да рискувате тези неща. Те са прекалено ценни, за да бъдат пожертвани.

— Мога да говоря открито против това безумие. Мога…

— Можете да сторите много неща, Кога-сан, но, моля ви, в името на вашата и на моята страна не правете нищо, без първо да помислите за ефекта, който ще имат действията ви. — „Започвам поредната си кариера — помисли си Кларк. — Политически съветник.“ — Нали сме на едно мнение, че директивата е да се избегне голяма война?

— Хай.

— Всеки глупак може да започне война — обади се Чавес, като благодареше на провидението за курсовете, с които се подготвяше за магистърска степен. — За предотвратяването й са нужни по-способен човек и внимателно обмисляне.

— Ще се вслушам в съвета ви. Не ви обещавам, че ще се съглася, обаче ще стоя нащрек.

Кларк кимна.

— Не можем да искаме повече.

В останалото време се занимаваха с процедурни въпроси. Втора такава среща би била прекалено опасна. Оттук нататък със съобщенията се заемаше Кимура. Кларк и Чавес си тръгнаха първи, като се отправиха пеша към хотела си. Това бе съвсем различно от мисията с Мохамед Абдул Корп. Кога беше почтен, проницателен и искаше да постъпи по най-правилния начин даже ако той налагаше измяна. Джон обаче осъзна, че думите, с които се обърна към човека, не са били само част от тактиката за примамване. В даден момент държавната политика ставаше въпрос на съвест и той бе признателен, че този мъж, изглежда, имаше такава.

— Големият люк затворен — оповести командирът на торпедистите от поста си в предния ляв ъгъл на първи отсек. Съвсем нормално, най-старши от сержантския състав на подводницата беше морякът, отговарящ за потапянето. Всеки отвор в корпуса бе плътно затворен, като червените кръгчета на пулта за потапяне сега бяха заменени с червени хоризонтални тирета. — Пълна херметизация.

— Всички системи са проверени и са в изправност. Крен и диферент — нула. Готови сме за потапяне — съобщи вахтеният офицер.

— Добре, да я раздвижим. Потапяне! Дълбочина тридесет метра. — Клагет огледа сектора, като първо провери командните пултове, а сетне и хората си. „Тенеси“ не бе плавала под вода повече от година. Екипажът й също и той търсеше някакви признаци на нервност, докато вахтеният офицер даваше нужните заповеди за първото потапяне. Беше нормално, че някои от по-младите моряци клатеха глави, като си напомняха, че в крайна сметка са подводничари и би трябвало да са привикнали. Звучните въздишки бяха недвусмислени. „Тенеси“ плавно наклони носа си с пет градуса. През следващите минути щяха да проверят готовността и баланса на подводницата, както и дали всички бордови системи наистина работят, както ги уверяваха досегашните тестове и прегледи. Тази процедура изискваше половин час. Клагет спокойно можеше да я приключи по-бързо и следващия път определено щеше да го стори, ала сега бе моментът всички отново да се почувстват удобно.

— Господин Шоу, руля вляво, нов курс две-едно-нула.

— Тук рулевият, рул десет градуса наляво, нов курс две-едно-нула. — Той отговори, както подобаваше, и насочи подводницата по зададения курс.

— Пълен напред! — заповяда Клагет.

— Тъй вярно, пълен напред. — Сигналът за пълно ускорение щеше да качи скоростта на „Тенеси“ до двадесет и шест възла. Всъщност можеха да вдигнат още четири възла при допълнителен камбанен сигнал. Малцина знаеха факта, че някой е допуснал грешка с ракетоносните подводници клас „Охайо“. Конструирани за максимална скорост малко над двадесет и шест възла, началните изпитания при пълна мощност с първия плавателен съд от този клас постигнаха резултат от малко повече от двадесет и девет възла, а по-късните модели бяха още по-бързи, макар и незначително. „Е — помисли си с усмивка Клагет, — американските военноморски сили никога не са се интересували особено от бавни кораби. При тях има по-малка вероятност да се измъкват от опасностите.“

— Дотук добре — обърна се той към вахтения офицер.

Лейтенант Шоу кимна. Като поредния офицер, готвещ се да напусне флота, той беше определен за рулеви на подводницата и понеже бе служил при Дъч Клагет и преди, не възрази да се върне за още едно плаване.

— Скоростта нараства добре, капитане.

— Напоследък спестихме доста неутрони.

— Каква е задачата?

— Още не е сигурно, но проклет да съм, ако не сме на най-голямата ударна подводница, правена някога.

— Време е да спуснем сонара.

— Направете го тогава, господин Шоу.

След минута обемистият кърмови сонар на подводницата бе разгърнат отзад и следваше дирята на потапящата се подводница чрез връзката си с десния борд. Дори при тази висока скорост разположената в тънка линия сонарна група веднага затрупа с данни сонарните оператори пред първи отсек. Сега „Тенеси“ се движеше с максимална скорост към дълбочина от двеста и четиридесет метра. Увеличеното водно налягане изключваше възможността за образуване на частичен вакуум, произтичаща от сложния й пропулсивен комплекс. Ядреният й двигател с естествено циркулиране не издаваше никакъв шум при изпомпване. Елегантните й контури допринасяха за абсолютно безшумно плаване. Екипажът вътре носеше обувки с гумени подметки. Турбините бяха инсталирани върху платформи, свързани с корпуса чрез ресори, за да се изолират звуците от двигателите. Проектирани така, че да не издават съвсем никакъв шум, и наричани от всички, даже и от моряците на ударните подводници „черни дупки“, моделите от този клас наистина бяха най-тихото нещо, пускано от човека в морето. Прекалено големи, със скорост и маневреност, които изобщо не можеха да достигнат тези на по-малките ударни подводници, „Тенеси“ и нейните посестрими все още заемаха челно място в най-важната категория. Дори китовете мъчно можеха да ги чуят.

„Равнопоставен двубой“ — помисли си пак Роби Джексън. Ако бе невъзможно да го постигнат в такъв, тогава какво?

— Ами ако не можем да го разиграем като професионален боксов мач, тогава ще поиграем на карти — каза си той, седнал сам в кабинета си. Изненадано вдигна глава, после осъзна, че е чул собствените си думи. Не беше много професионално да се ядосва, но за момента контраадмирал Джексън си позволи да се отдаде на гнева. Врагът (вече използваше това определение) приемаше за дадено, че той и колегите му от оперативния отдел не могат да измислят ефикасен отговор на неговите действия. За тях всичко бе въпрос на разстояние, време и сила. Разстоянието се измерваше в хиляди километри. Времето се измерваше в месеци и години. Силата — в дивизии и флотове.

„Ами ако грешат?“ — запита се Джексън.

От Шемия до Токио имаше три хиляди и двеста километра. От „Елмендорф“ до Токио пък бяха само хиляда и шестстотин. Разстоянието обаче беше и време. За тях времето се равняваше на броя на месеците или годините, необходими да се построи наново флот, способен да извърши онова, което бе направено през 1944, ала това нямаше връзка с играта на карти и следователно беше неуместно. Силата представляваше всичко, което успееш да превозиш до набелязаните за удар места. Всичко останало бе изгубена енергия, нали?

Още по-важен беше начинът на възприемане. Противниците му приемаха, че факторите, които ги ограничават, важат и за останалите. Те поставяха свои условия за борбата и ако Америка приемеше да играе според тях, то тя щеше да загуби. Значи най-важната задача бе да състави свой сборник от правила. Така и щеше да направи. Ето откъде започна Джексън: чист бял лист без полета и картата на света върху стената, към която често поглеждаше.

Райън си помисли, че който и да е стоял на смяна тази нощ в ЦРУ, той е бил много интелигентен. Достатъчно интелигентен, за да знае, че получената в три сутринта информация може да почака до шест, а това свидетелстваше за рядка сред разузнавателното съсловие способност за преценка, на която беше признателен. Руснаците изпратили съобщението до вашингтонската резидентура, откъдето то било донесено на крака в ЦРУ. Чудеше се какво ли са си помислили униформените пазачи там, когато са пускали руските шпиони да влязат. Оттам докладът пристигнал с кола в Белия дом и когато Джак дойде на работа, куриерът го чакаше в преддверието.

„Източниците докладват за общо девет (9) ракети H-11 при Йошинобу. Има още една в монтажния завод, която използват като основа за инженерни тестове с цел структурни подобрения. Така остават десет (10) или единадесет (11) неотчетени ракети, по-вероятно десет, с все още неизвестно местонахождение. Хубава новина, Иван Еметович. Предполагам, че спътниковите ви специалисти са доста заети. Нашите също. Головко.“

— Да, Сергей Николаич, така е — прошепна Райън и разлисти втората папка, донесена от куриера. — Наистина са заети.

„Нищо не става“ — каза си Санчес.

Командващият тихоокеанските военновъздушни сили беше вицеадмирал и настроението му бе скапано точно колкото на всеки друг офицер във военноморската база в Пърл Харбър. Отговорен за всеки флотски самолет и всяка излетателна палуба на запад от Невада, неговата въздушна армада би трябвало да е решаваща за войната, започнала едва преди няколко дни, но той не само не можеше да нареди на двата си самолетоносача в Индийския океан онова, което му се щеше, а и виждаше пред себе си другите два самолетоносача, бездействащи един до друг в сухите докове. Много вероятно бе да останат тук с месеци, което снимачен екип на Си Ен Ен в момента правеше достояние на зрителите по целия свят.

— Е, какво има? — попита той гостите си.

— Планираме ли посещение на Западния Тих океан? — попита Санчес.

— Не и в скоро време.

— Мога да съм готов за отплаване за по-малко от десет дни — заяви командирът на „Джони Реб“.

— Това сигурно ли е? — запита остро командващият ВВС.

— Първи двигател е добре. Ако поправим четвърти, мога да вдигна двадесет и девет, може и тридесет възла. Възможно е и повече. При изпитанията на два от двигателите бяха прикачени рулите. Отстраним ли съпротивлението при тях, може да стигнем до тридесет и два.

— Продължавайте — рече адмиралът.

— Добре, първата мисия трябва да е елиминиране на самолетите им, нали? — поде Санчес. — За нея не са ми нужни изтребители „Хувър“ или „Интрудър“. „Джони Реб“ може да се справи с четири ескадрили „Томкет“ и още четири с „пластмасови птици“: авиокрилото на Робърт ще се заеме със заглушаването, плюс допълнителна група „Хъмър“. Досещате ли се накъде бия?

Командващият ВВС на флота кимна.

— Това се равнява на изтребителите им на островите. — Беше рисковано. Една излетателна палуба срещу две големи островни бази не бе съвсем… Островите обаче бяха доста раздалечени, нали? Онова, от което истински се страхуваше, бяха корабите и подводниците на Япония там. Може би става за начало.

— Трябват ни и няколко сухопътни подразделения — съгласи се Санчес. — Ще ни откаже ли някой, когато поискаме?

— Не и при нас — каза адмиралът, след като помисли малко.

Репортерката от Си Ен Ен направи първото си включване на живо от ръба на сухия док и показа двата задвижвани с ядрена енергия самолетоносача, които лежаха върху трупите и доста напомняха на бебета близнаци в долепени една до друга люлки. Райън реши, че някой от щаба на главнокомандващия войските в тихоокеанската зона сигурно си е платил скъпо, че я е пуснал, тъй като второто включване бе от много по-далеч. Самолетоносачите бяха от другата страна на пристанището, но все пак се виждаха ясно зад гърба й, докато тя разказваше почти същите неща плюс новината, която е научила от осведомени източници, че може да минат цели шест месеца, преди „Стенис“ и „Ентърпрайс“ да излязат отново в открито море.

„Направо страхотно!“ — промърмори Джак. Оценката й не беше по-лоша от тази на бюрото му, на чиято папка с червени букви пишеше „Строго секретно“. Дори вероятно бе по-добра, понеже източникът й сигурно беше корабостроител с истински опит в тази най-голяма работилница за корабни корпуси и двигателни установки. След нея се появи начетен коментатор (в случая пенсиониран адмирал, работещ в една вашингтонска организация за даване на съвети по важни проблеми), който заяви, че да си възвърнат Марианските острови в най-добрия случай ще е изключително трудно.

Проблемът при свободните медии беше, че те даваха информация на всички и през последните две десетилетия бяха станали толкова добър източник, че самите разузнавателни служби на страната му ги използваха за всякакъв вид справки. Обществеността от своя страна стана по-взискателна по отношение на новините и информационните мрежи откликнаха, като подобриха както ефикасността при събирането им, така и анализа им. Естествено, пресата имаше и своите слабости. При нещо наистина поверително те разчитаха твърде много на изтичания на информация и си спестяваха тичането, особено пък във Вашингтон, а за анализи често подбираха хора, чиито мотиви бяха не толкова фактите, колкото дневният им ред. Ала по отношение на неща, които могат да се видят, средствата за информация често вършеха по-добра работа от опитни разузнавачи на държавна издръжка.

Джак си помисли, че противникът също разчиташе на тях. Точно както той гледаше служебния си телевизор, така гледаха и хора по целия свят…

— Май си зает — обади се адмирал Джексън от вратата.

— Чакам така, че времето ми да минава възможно най-бързо. — Райън го покани да седне. — Си Ен Ен току-що съобщи за самолетоносачите.

— Чудесно.

— Чудесно ли?

— Можем да върнем „Стенис“ в океана след седем, най-много десет дни. Един стар приятел, Бъд Санчес, е командирът на авиогрупата им. Той подхвърли някои идеи, които ми харесват. На командващия тихоокеанските ВВС също.

— След седмица? Я чакай… — Поредният страничен ефект от телевизионните новини беше, че хората често вярват повече на тях, отколкото на официалната информация, макар че в случая секретният доклад съвпадаше с…

Три бяха все още в Кънектикът, а другите три бяха подложени на тестове в Невада. Всичко около тях бе нетрадиционно. Заводът например приличаше по-скоро на шивачница, отколкото на самолетно предприятие. Основният материал за корпусите пристигаше на топове, които се развиваха на една дълга, фина маса, където компютъризирани лазери изрязваха нужните форми. После те се обшиваха с пластове и се печаха в пещ, докато съставената от въглеводородни нишки материя не се превърнеше в сандвич, по-здрав от стомана, но далеч по-лек и за разлика от стоманата пропускащ електромагнитните вълни. Над този проект бяха работили близо двадесет години и първият прозаичен наръчник с изисквания прерасна в книга, дебела колкото многотомна енциклопедия. Като типична програма на Пентагона, тя продължи твърде дълго и им струва прекалено много, ала крайният продукт, дори да не си струваше съвсем да го чакаш, със сигурност си заслужаваше да го имаш, било то и за двадесет милиона долара бройката или както казваше екипажът, по десет милиона на седалка.

Когато служителите от „Сикорски“ пристигнаха в Кънектикът, завариха трите летателни апарата в открит хангар. Бордовите системи функционираха без грешка. С тях бяха летели пилотите изпитатели на компанията само колкото е необходимо, за да бъдат сигурни, че това чудо може да лети. Всички системи бяха проверени както трябва от бордовия тестващ компютър, който естествено тества и себе си. След зареждането им трите самолета бяха изтикани навън на рампата, откъдето веднага след мръкване отлетяха на север за военновъздушната база „Уестовър“, намираща се в Западен Масачузетс. Там щяха да ги натоварят на огромен транспортен „Галъкси“ от 327-а военна ескадрила, занимаваща се с пренасяне на припаси по въздуха, за да стигнат до едно място източно от Лас Вегас, което го нямаше на нито една карта, въпреки че съществуването му не беше кой знае каква тайна. В хангара в Кънектикът бяха вкарани три дървени макета в естествена големина, а откритата му страна се виждаше от жилищния район и от магистралата триста метра по-нагоре. Дори цяла седмица всички щяха да виждат хора, които работят по тях.

Даже човек да не знаеше още каква е мисията, изискванията си оставаха същите. „Тенеси“ намали скоростта до двадесет възла на осемстотин километра от сушата.

— Машинното отделение докладва, че се движим с две трети от мощността, сър.

— Много добре — рече капитан Клагет. — Руля двадесет градуса наляво, нов курс нула-три-нула. — Щурманът повтори заповедта, след което Клагет даде следващата си команда: — Подгответе подводницата за свръхтихо плаване.

Той вече познаваше физичните аспекти на това, което правеше, ала все пак се придвижи назад до масата с чертежите, за да провери отново цикъла на завъртане на подводницата. Командирът също трябваше да контролира всяко свое действие. Рязкото обръщане на курса имаше за цел проверка на шума, който сами издаваха. Ненужната апаратура в цялата подводница бе изключена и моряците, които не бяха на вахта, налягаха по койките в каютите си, когато тя започна да се завърта. Клагет усети, че екипажът вече влизаше в крачка.

На хиляда метра зад „Тенеси“, на края на свързания с нея кабел, се носеше кърмовата й сонарна група, самата тя дълга триста метра. След още минута подводницата приличаше на куче, гонещо огромната си опашка, която бе само на хиляда метра встрани от него. Все още се движеше е двадесет възла, докато операторите на сонари се ослушваха чрез системите си за шум от собствения им кораб. Клагет се отби в сонарното отделение, за да може лично да наблюдава мониторите. Процедурата беше един вид електронно кръвосмешение: най-добрите хидролокаторни системи, правени някога, се опитваха да засекат най-тихата подводница, създавана някога.

— Ето ни, сър. — Главният сонарен оператор отбеляза мястото на екрана си с пастелен молив.

Капитанът се опита да не изглежда разочарован. Все пак „Тенеси“ плаваше е двадесет възла и сонарната група беше едва на хиляда метра през няколкото секунди, нужни за теста.

— Никой не е напълно невидим, сър — изтъкна лейтенант Шоу.

— Върнете ни на основния курс. Ще опитаме пак с петнадесет възла. — После се обърна към шефа на хидроакустиците: — Сложете опитен човек на записващата апаратура. Хайде, да открием какво дрънчи отзад. — Десет минути по-късно „Тенеси“ започна нова проверка на издавания от самата нея шум.

— Ще се съсредоточим само върху властта, Джак. Според мен времето работи за тях, не за нас. — Не че на адмирал Джексън това му харесваше. Изглежда, нямаше друг начин и тази война щеше да следва мотото: бъди какъвто си и наложи своите правила.

— Може и да си прав за политическата страна. Те искат да проведат изборите скоро и изглеждат ужасно самоуверени…

— Не си ли чул? Те прехвърлят цивилни на островите под пълна пара. Защо го правят ли? Смятам, че всички те моментално ще станат местни жители и до един ще гласуват с „ja“[1] за този Anschluss[2]. Нашите приятели е телефона виждат летището: Полетите дотам пооредяха, обаче погледни цифрите. На острова вероятно има петнадесет хиляди войници. Всичките могат да гласуват. Прибави японските туристи, които вече са там, и тези, които долетяха сега, и това ти стига, момче.

Съветникът по националната сигурност трепна.

— Съвсем просто, нали?

— Спомням си времето, когато прокараха декрета за правото на глас. Смяташе се за голяма работа в Мисисипи, когато бях дете. Не си ли възхитен от начина, по който хората могат да използват закона в своя полза?

— Тази война определено е цивилизована, нали? — „Никой не е твърдял, че са глупави“ — каза си Джак. Резултатите от изборите щяха да са фалшиви, но на практика те трябваше само да размътят водата. Използването на сила изискваше ясни мотиви. Значи преговорите бяха част от тактиката на отлагане. Противниковата страна продължаваше да определя правилата на играта. Америка още нямаше стратегия за действие.

— Именно това трябва да променим.

— Как?

Джексън му подаде една папка.

— Ето от каква информация се нуждая.

„Муцу“ разполагаше със сателитни връзки, които включваха и телевизия, сигнала за която можеше да получава от флотската централа в Йокохама чрез спътник. „Красива гледка наистина“ — помисли си адмирал Сато. Колко мило от страна на Си Ен Ен, че му я предоставяше. „Ентърпрайс“ имаше три разрушени винта, четвъртият пък бе видимо повреден. Два от двигателите на „Джон Стенис“ вече бяха махнати, третият очевидно не можеше да се поправи, а четвъртият за съжаление изглеждаше непокътнат. Онова, което не се виждаше, бяха вътрешните повреди. Докато той гледаше, едно от огромните манганово-бронзови витла беше извадено от втория кораб, след което се приближи друг кран, вероятно за да измъкне част от външния двигател на десния борд, както предположи инженерният техник на разрушителя.

— Пет месеца — каза той гласно, а после чу преценката на репортерката, която за щастие цитираше мнението на някакъв неназован работник от корабостроителницата, че ще бъдат шест.

— Така мислят и в щаба.

— Не могат да ни победят с разрушители и кръстосвачи — изтъкна командирът на „Муцу“. — Но дали ще изтеглят двата си самолетоносача от Индийския океан?

— Не и ако нашите приятели продължат да ги притискат. Освен това — продължи Сато по-тихо — два самолетоносача не са достатъчни срещу стоте изтребителя на Гуам и Сайпан, които може да станат повече, ако поискам, както вероятно ще направя. На практика вече имаме политически конфликт.

— Ами подводниците им? — запита доста изнервено командирът на разрушителя.

— И защо да не можем? — настоя Джоунс.

— Свърши се с неограниченото воюване — отговори му командващият тихоокеанските подводници.

— Преди се получи.

— Тогава нямаха ядрени оръжия — възрази капитан Чембърс.

— А! — „До това опира всичко“ — призна Джоунс пред себе си. — Имаме ли вече план?

— Засега да ги държим на разстояние от нас — рече Манкузо. Не беше точно онзи вид мисия, която би предизвикала трепет у Честър Нимиц, ала трябваше да започнат отнякъде. — Какво имаш да ми казваш?

— Засякох на два пъти подводници, които се подадоха за въздух на изток от островите. Нищо достатъчно сериозно, за да започнем преследване, но така или иначе не вярвам, че ще изпратим там патрулни самолети. Военните от сонарната наблюдателна система обаче работят под пълна пара. Нищо няма да се мушне незабелязано покрай нас. — Той замълча. — Още нещо. Мярнах веднъж — „мярнах“ бе по-несигурно от „засякох“ — някого близо до крайбрежието на Орегон.

— „Тенеси“ — поясни Чембърс. — Дъч Клагет е на нея. Трябва да е тук в два нула нула, петък сутринта.

— Мамка му, да засечеш клас „Охайо“! — впечатли се от себе си Джоунс. — Колко още имаме?

— Четири, като последната отплава от кея си след около час. — Манкузо посочи към морската карта на стената. — Наредих на всичките да преминат над тази сонарна група, за да проверим какъв шум вдигат. Знаех, че ще душиш наоколо. Не си вири толкова носа. Те правят скоростен преход към Пърл Харбър.

Джоунс кимна и се обърна.

— Хубав ход, капитане.

— Още не сме загубили всичко, доктор Джоунс.

— Дяволите да ви вземат, щурман! — изруга капитан Клагет.

— Вината е моя, сър. Няма съмнение. — Той прие упрека като мъж. Беше кутия с инструменти. Откриха я затисната между една тръба и корпуса, където незначителните вибрации на прикачената с ресори платформа бяха раздрънкали гаечните ключове вътре достатъчно, че кърмовият сонар на подводницата да улови шума. — Не е наша, сигурно някой от корабостроителницата я е оставил.

Там бяха още трима главни старшини, за да споделят срама му. Можеше да се случи на всеки. Те знаеха и какво ще последва. Капитанът дълбоко си пое дъх, преди да продължи. Добре изиграният гняв бе задължителен, дори пред старшия му персонал.

— Да се прегледа всеки сантиметър от корпуса, от челната херметическа преграда до кърмовия двигател. Всяка разхлабена гайка, всеки болт, всяка отвертка. Ако се търкалят долу, вдигнете ги. Ако са разхлабени, затегнете ги. Няма да спирате, докато не свършите. Искам тази подводница да се движи толкова тихо, че да чувам мръсните вицове за мен, които ви минават през ума.

— Ще бъде направено, сър — обеща навигаторът. „Тогава можем да свикнем и да не спим“ — не добави той, като със сигурност знаеше…

— Точно така, щурман, никакъв сън, докато пред тази подводница една гробница не започне да изглежда шумна. — Като размисли, Клагет реши, че можеше да избере по-добра метафора. Той се върна в носовата част, като си напомни да благодари на главния сонарен оператор, че изолираха източника на шума. Бе по-добре, че го откриха в първия ден, но нямаше как да не вдигне врява. Правилата бяха такива. Едва си наложи да не се усмихне. В крайна сметка командирът би трябвало да е суров кучи син… тоест, когато откриеше нещо нередно, пък и след няколко минути старшините щяха да разкажат за гнева му на другите и да стигнат до същото заключение.

Докато минаваше през реакторните помещения, той забеляза, че нещата вече са се променили. Подобно на лекари в операционна, хората на вахта седяха или стояха според това, което налагаха задълженията им, предимно гледаха и нахвърляха кратки записки на нужните места. Бяха в открито море по-малко от ден, а вече копия от надписа „Мислете тихо“ бяха залепени от двете страни на всеки херметически затварящ се люк. Малкото моряци, които срещна в коридорите, му направиха път — в повечето случаи с кратко и гордо кимване. „Да, сър, ние също сме професионалисти.“ Двама мъже тичаха за форма в ракетния отсек, представляващ дълго и вече безполезно помещение, и капитанът им направи път, както изискваше професионалният етикет, при което пак едва не се усмихна.

— Кутия за инструменти, нали? — попита помощник-командирът, когато Клагет влезе отново в първи отсек. — Същото ми се случи на „Хемптън“ след първия ни ремонт.

— Да. — Той кимна. — При застъпването на следващата вахта ще направим пълна обиколка.

— Можеше и да е по-лошо, сър. След като излязъл от основен ремонт, един познат трябваше да се върне в сухия док. Намерили цяла сгъваема стълба в предния резервоар за баласт. — Такива истории караха подводничарите да потръпват.

— Кутия с инструменти ли, сър? — попита главният сонарен оператор.

Сега вече можеше да се усмихне. Клагет се облегна на рамката на вратата и като кимна, измъкна петдоларова банкнота.

— Право в десетката, старшина.

— Чак пък толкова. — Въпреки това главният старшина прибра петачката в джоба си. На „Тенеси“, както на много други подводници, дръжката на всеки гаечен ключ на борда бе залята с течен винил, което спомагаше за малко по-добро захващане, особено от потна ръка, и същевременно силно намаляваше риска от дрънчене. — Басирам се, че е бил някой кретен от корабостроителницата — добави той и му намигна.

— Плащам само веднъж — изтъкна Клагет. — Нови контакти?

— Едномоторен, бавен дизелов кораб. Курс три-четири едно, далеч от нас. Контактът е в конвергентна зона, кодово име „Сиера“-30. В момента проследяват траекторията, сър. — Той направи кратка пауза и настроението му се промени. — Капитане?

— Какво има, старшина?

— Това за „Ашвил“ и „Шарлот“… вярно ли е?

— Така ми казаха. — Капитан Клагет кимна за пореден път.

— Ще изравним резултата, сър.

Роджър Дърлинг взе листа. Беше написан на ръка — нещо, което президентът рядко виждаше.

— Това е доста оскъдно, адмирале.

— Господин президент, вие няма да позволите систематична атака срещу страната им, нали? — запита го Джексън.

— Не, не искам да се стига чак дотам — поклати глава Дърлинг. — Задачата е да си върнем Марианските острови и да им попречим да осъществят втората част от плана си.

Роби си пое дълбоко въздух. Точно за този момент се подготвяше.

— Има и трета част.

Двамата мъже пред него замръзнаха на място.

— Какво каза, Роб? — попита след миг Райън.

— Току-що го разбрахме, Джак. Сещаш ли се за командващия индийската специална бойна групировка, Чандраската? Преди известно време той мина през школата в Нюпорт. Познай кой е бил в същия курс. — Той замълча. — Един японски адмирал на име Сато.

Райън затвори очи. Защо никой не бе открил това по-рано?

— Значи имаме три страни с имперски амбиции…

— Така ми се струва, Джак. Помниш ли Великия източно-азиатски съюз за общо благополучие? Хубавите идеи постоянно се връщат. Трябва да спрем това из основи — заяви той убедително. — Двадесет и няколко години подготвях хората за война, която никой не искаше: тази с руснаците. Предпочитам да насоча усилията си за запазване на мира. Което означава, че трябва да ги спрем веднага.

— Това ще подейства ли? — поинтересува се президентът.

— Няма гаранция, сър. Джак казва, че операцията има дипломатически и политически спънки. Не е като с Ирак. Международната подкрепа, на която се радваме, е само от европейците, а и тя рано или късно ще се изпари.

— Джак? — поиска мнението му Дърлинг.

— Ако ще правим нещо, вероятно това е правилният начин.

— Рискован е.

— Така е, сър, наистина е рискован — съгласи се Роби Джексън. — Ако смятате, че дипломацията ще свърши работа и ще си върнем Марианските острови, хубаво. Нямам особено желание да убивам когото и да е. Ако обаче бях на тяхно място, не бих върнал тези острови. Те са им нужни за втората фаза и ако се стигне до нея, даже руснаците да не използват ядрения си потенциал…

„Гигантска крачка назад“ — помисли си Райън. Нещо като нов съюз, който можеше да се разпростре от Северния полюс до Австралия. Три държави с ядрен капацитет, огромна база от ресурси, мощни икономики и политическа решимост да използват насилствени методи, за да постигнат целите си. Връщане към деветнадесети век, като действието се разиграваше на много по-голяма сцена. Икономическа надпревара, подплатена със сила: класическата формула за нескончаема война.

— Джак? — повтори президентът.

Райън бавно кимна.

— Мисля, че се налага. Можете да се спрете на която си искате причина. Всичките водят до същия резултат.

— Съгласен съм.

[1] Да (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Анексиране (нем.). — Б.пр. ↑

37.

ЗАДЪЛБОЧАВАНЕ

„Нормално състояние“ беше фразата, която многобройните коментатори постоянно използваха, обикновено заедно с прилагателни като „загадъчно“ и „успокоително“, за да опишат рутинната седмица: Хората с леви убеждения бяха доволни, че правителството използва дипломатически средства за превъзмогване на кризата, докато тези с десни разбирания бяха вбесени, че Белият дом омаловажава всичко. Всъщност именно липсата на лидерски качества и отсъствието на ясно изразена политическа позиция показаха на всички, че Роджър Дърлинг е погълнат от вътрешните работи президент, който няма понятие как да подходи към международна криза. По-нататък критиката се ориентира към съветника по националната сигурност, Джон П. Райън, който, макар че имаше уж добри препоръки за разузнаването, на практика изобщо не се доказа като добър играч в полето на самата национална сигурност и сега определено не заемаше много стабилна позиция. Други намираха предпазливостта му за възхитителна. Спецовете твърдяха, че съкращаването на американската армия правело ефикасното противодействие в най-добрия случай изключително трудно и въпреки че нощем лампите в Пентагона не угасваха, очевидно нямало начин да се справят с положението на Марианските острови. Следователно, както заявяваха други наблюдатели пред всяка включена телевизионна камера, правителството щяло да се постарае да изглежда спокойно и сигурно, докато прави всичко, което е по силите му. Оттук и илюзията за нормално състояние, целяща да прикрие присъщата на американската позиция слабост.

— Молите ни да не правим нищо? — попита гневно Головко.

— Ние трябва да водим тази битка. Ако реагирате прекалено бързо, ще разтревожите Китай, както и Япония. — „Освен това — не можеше да добави Райън — какво можете да сторите?“ Руската армия бе в далеч по-лоша форма от американската. Те можеха само да изпратят още самолети в Източен Сибир. Придвижването на сухопътни войски за уплътняване на невзрачните редици на граничарите спокойно можеше да предизвика отговор от китайците. — Спътниците ви казват същото, което ние научаваме от нашите, Сергей. Китай не мобилизира войската си.

— Засега. — От тази единствена дума струеше жлъчност.

— Точно така. Засега. И ако изиграем картите си правилно, това няма да се случи. — Райън направи пауза. — Някаква нова информация за ракетите?

— Поставили сме няколко места под наблюдение — съобщи Головко. — Потвърди се, че ракетите в Йошинобу се използват за мирни цели. Вероятно служат като прикритие за военни опити, ала нищо повече. Специалистите ми са напълно сигурни.

— Не е ли страхотно, че могат да са толкова уверени?

— Какво смятате да правите, Джак? — попита направо председателят на руската Служба за външно разузнаване.

— Дори в момента, докато двамата говорим, Сергей Николаич, ние им повтаряме, че тяхната окупация на островите е неприемлива. — Джак млъкна, за да си поеме въздух, и си напомни, че независимо дали му харесва или не, трябва да се довери на този човек. — И ако те не ги напуснат сами, ще намерим начин да ги принудим.

— Но как? — настояваше руснакът, като разглеждаше оценките, изготвени от военни експерти в близкото Министерство на отбраната.

— Преди десет-петнайсет години казвахте ли на политическите си шефове, че заслужаваме да се страхувате от нас?

— Точно както вие говорехте за нас — потвърди Головко.

— Сега имаме повече късмет. Те не се страхуват от нас. Мислят си, че вече са спечелили. В момента не мога да ви кажа повече. Може би утре — предположи Джак. — Засега ви изпращам инструкции, които да предадете на хората си.

— Ще бъде сторено — обеща Сергей.

— Правителството ми ще зачете желанието на хората от всичките острови — повтори посланикът, след което прибави нова клауза: — Може би сме склонни да обсъдим различен статут за Гуам спрямо остатъка от Марианския архипелаг. Американските интереси към този остров датират отпреди близо сто години — призна той за първи път.

Адлер прие думите му невъзмутимо, както го изискваше протоколът.

— Господин посланик, хората на всички тези острови са американски граждани. Такива са по свой избор.

— И отново ще имат възможността да покажат избора си. Нима позицията на вашето правителство е, че самоопределяне се позволява само веднъж? Това ми се струва доста странно за страна с традиции, позволявали лесна имиграция и също така емиграция. Както отбелязах вече, с готовност ще разрешим двойно поданство на онези местни жители, които предпочитат да запазят американските си паспорти. Ще компенсираме стойността на собствеността им, в случай че решат да заминат и… — Останалата част от изказването му бе същата.

Адлер си помисли, че многото пъти, в които беше наблюдавал или участвал в дипломатически разговори, те винаги съчетаваха най-лошите страни на това да обясняваш нещо на невръстно дете и да говориш със свекърва си. Бяха глупави. Отегчителни. Вбесяващи. Но бяха и необходими. Преди миг Япония им отстъпи нещо. Не го очакваха. Кук измъкна тази информация преди седмица от Нагумо, ала сега въпросът се постави открито. Това беше хубавата новина. Лошото бе, че от него сега се очакваше да предложи нещо в замяна. Правилата на дипломатическите преговори се основаваха на компромиса. Никога не получаваш всичко, което ти се иска, както и никога не даваш на другия всичко, което той иска. Проблемът беше, че в дипломацията се приемаше за дадено, че никоя от двете страни няма да бъде принудена да се откаже от нещо, имащо първостепенно значение, и че те разбират кои са нещата с такова значение. Много често обаче не бе така и тогава дипломацията беше обречена на провал за голямо разочарование на онези, които погрешно вярват, че войните винаги стават заради некадърни дипломати. Много по-често те ставаха в резултат на национални интереси, които са толкова несъвместими, че компромис е просто невъзможен. И ето че сега посланикът очакваше Адлер да отстъпи поне малко.

— От свое име трябва да кажа, че съм много доволен, че признавате безусловните права на хората на Гуам да останат американски граждани. Радва ме също фактът, че страната ви спази традицията жителите на северните Мариански острови сами да решат съдбата си. Можете ли да ме уверите, че ще се съобразите с резултатите от изборите?

— Струва ми се, че се изразихме ясно — отвърна посланикът, като се чудеше дали току-що спечели нещо или не.

— И в изборите без ограничения ще участват…

— Всички жители на островите, разбира се. Ние вярваме във всеобщото избирателно право не по-малко от вас. Всъщност ще направим още една отстъпка. В Япония правото на глас се придобива на двадесетгодишна възраст, но съобразно целта на тези избори ще свалим границата до осемнадесет години. Не желаем никой да протестира, че плебисцитът е бил нечестен в някакво отношение.

„Хитро копеле!“ — помисли си Адлер. Беше толкова логично. Сега всички войници там можеха да гласуват, а за международните наблюдатели ходът щеше да е направо великодушен. Заместник държавният секретар кимна с престорена изненада, сетне отбеляза нещо в бележника си. Посланикът пък мислено си отбеляза, че току-що е спечелил точка. Доста дълго чака този момент.

— Съвсем просто е — каза съветникът по националната сигурност. — Ще ни помогнете ли?

Правилата на съвещанието не биха могли да зарадват когото и да било. То започна с обяснението на една адвокатка от Министерството на правосъдието за това, че законът за шпионажа, намиращ се в глава осемнадесета на американския кодекс, параграф 793Е, касае всички американски граждани и че свободата на словото и печата не се простира дотам, че да се нарушава този закон.

— Вие ни молите да ви помогнем да излъжете — обади се един от по-опитните журналисти.

— Точно така — съгласи се Райън.

— Имаме професионални задължения…

— Вие сте американски граждани — напомни им Джак. — Хората на тези острови също. Работата ми не се състои в това да се ползвам от правата, за които мислите в момента. Задачата ми е да гарантирам тези права на вас и на всеки човек в тази страна. Ако искате, ни помогнете, ако не, недейте. Ако го направите, то ще можем да свършим работата си по-лесно, с минимални средства и с по-малко кръвопролития. Ако не го сторите, вероятно ще пострадат повече хора.

— Съмнявам се, че Медисън и останалите са целели американската преса да помага на врага във военно време — каза дамата от Министерството на правосъдието.

— Никога не бихме го направили — възрази представителят на Ен Би Си. — Но да преминем в другата крайност…

— Дами и господа, нямам време за дискусии по конституционно право. Приемете го буквално: това е въпрос на живот и смърт. Вашето правителство ви моли за помощ. Ако не ни окажете тази помощ, рано или късно ще се наложи да обясните пред американския народ защо сте отказали. — Райън се питаше дали някой ги е заплашвал някога по този начин. Смяташе, че в случая проявата на нелоялност ще е справедлива, макар да не очакваше те да погледнат на нещата по същия начин. Беше време да протегне маслиненото клонче. — Ще поема отговорността. Ако ни помогнете да излезем от затруднението, никой няма да го научи от мен.

— Не ми ги пробутвайте тия. Ще се разчуе — запротестираха от Си Ен Ен.

— Тогава ще трябва да обясните на американския народ, че сте постъпили като патриоти.

— Нямах предвид такова развитие, доктор Райън!

— Аз пък имах предвид точно това. — Джак се усмихна. — Помислете малко. С какво ще ви навреди? Освен това как ще се разчуе? Кой остана, че да го съобщи?

Журналистите бяха достатъчно цинични (професията им почти ги задължаваше да са такива), за да схванат хумора, ала в десетката Райън улучи с предишното си изказване. Те бяха в пълно недоумение как да постъпят и естествената реакция бе да го превъзмогнат, като започнат да мерят с друг аршин. В случая с този на бизнеса. Откажеха ли да подкрепят родината си, колкото и да доказваха принципите си и професионалната етика… Да, хората, които гледаха техните програми, не се впечатляваха толкова от тези възвишени стандарти, колкото би трябвало. Освен това Райън не искаше кой знае какво. Молеше само за едно нещо и ако те подходеха тънко, вероятно наистина никой нямаше да забележи.

Шефове на информационните агенции биха предпочели да се оттеглят и да обсъдят искането насаме, ала никой не им предложи тази възможност, пък и нито един от тях не дръзна да помоли за такава. И така, петимата се спогледаха и кимнаха.

„Ще ни платиш за това някой ден“ — казваха погледите им на Райън. Той реши, че е склонен да поеме този риск.

— Благодаря ви. — Когато те си отидоха, Джак се отправи към Овалния кабинет.

— Готово — съобщи той на президента.

— Съжалявам, че не можех да те подкрепя.

— В година на избори сме — съгласи се Райън. До предизборните събрания в Айова оставаха две седмици, после идваше ред на Ню Хемшпир и въпреки че Дърлинг нямаше опонент в своята партия, общо взето, би предпочел сега да е другаде. Той не можеше да си позволи да злоупотребява с медиите, но точно затова имаше съветник по националната сигурност. Назначените служители винаги можеха да се заменят.

— Когато всичко това свърши…

— Да се върна към голфа ли? Да, упражненията са ми нужни.

„Ето още нещо, което харесвам в него“ — каза си Дърлинг. Райън нямаше нищо против от време на време да пусне някоя шега, макар че торбичките под очите му бяха не по-малки от неговите. Още една причина да благодари на Боб Фаулър за съвета, различаващ се от общото мнение, както и може би да съжалява, че Райън не е избрал друга политическа кариера.

— Той иска да помогне — рече Кимура.

— Най-добрият начин да го стори е, като се държи нормално — отговори му Кларк. — Той е благороден човек. Страната ви се нуждае от умерени хора. — Не бе очаквал точно такива инструкции и откри, че се надява във Вашингтон да знаят какво правят. Нарежданията идваха от кабинета на Райън, което му даваше известно успокоение, макар и не голямо. Поне махнаха бремето от внедрения им агент.

— Благодаря ви. Не желая да излагам живота му на опасност.

— Прекалено ценен е. Може би Америка и Япония ще успеят да разрешат проблема по дипломатически път. — Не го вярваше, обаче такива думи винаги радваха дипломатите. — Тогава правителството на Гото ще падне и Кога-сан може би ще се върне на предишния си пост.

— Според това, което чувам обаче, Гото няма да се оттегли.

— И аз чувам същото, ала нещата може да се променят. Така или иначе нашата молба към Кога е такава. По-нататъшни контакти между нас са опасни — продължи „Клерк“. — Благодаря за съдействието. Ако ни потрябвате пак, ще се свържем с вас чрез обичайните канали.

В знак на благодарност Кимура плати сметката, преди да си тръгне.

— Това беше всичко, а? — попита Динг.

— Някой смята, че то е достатъчно, а ние си имаме друга работа.

„Пак се разпореждаме“ — помисли си Чавес. Все пак поне имаха заповеди, били те и непонятни. Беше десет сутринта местно време и след като излязоха на улицата, те се разделиха и прекараха следващите няколко часа в покупки на нов дигитален модел клетъчни телефони, по три за всеки, след което се срещнаха отново. Апаратите бяха компактни и се побираха в джоба на риза. Дори кутиите им бяха малки, така че двамата агенти нямаха никакъв проблем при скриването им.

Чет Номури вече бе сторил същото, като за свой адрес даде номера на апартамент в Ханамацу: предварително избрано прикритие, допълнено с кредитни карти и шофьорска книжка. Каквото и да ставаше, той имаше право на по-малко от тридесетдневен престой в страната, за да го доведе докрай. Следващата му задача беше да се върне в обществената баня за последен път, преди да потъне вдън земя.

— Имам един въпрос — каза тихо Райън. Погледът му накара Трент и Фелоус да се почувстват неловко.

— В напрежение ли искате да ни държите? — попита Сам.

— Знаете за ограниченията, с които се сблъскваме в Тихия океан.

Трент се размърда нервно.

— Ако имате предвид, че нямаме потенциал, конски сили, така да се каже, за да…

— Зависи кои конски сили ще използваме — прекъсна го Джак.

Двамата членове на Конгреса обмислиха думите му.

— С твърда ръка ли ще действаме? — поинтересува се Трент.

— С желязна. Ще се заядете ли с нас?

— Зависи какво сте намислили. Обяснете ни — нареди му Фелоус и Райън го направи.

— Наистина ли смятате да отидете толкова далеч? — попита Трент.

— Нямаме избор. Сигурно щеше да е хубаво да се бием с кавалерия на полето на честта и така нататък, но не забравяйте, че нямаме конски сили. Президентът трябва да знае дали Конгресът ще го подкрепи. Само вие ще знаете за мръсната част. Ако ни подкрепите, останалите на Хълма ще последват примера ви.

— Ами ако не излезе нищо? — разсъждаваше Фелоус.

— Тогава всички отиваме на въжето. Включително и вие — добави Джак.

— Ще вкараме комисията в играта — обеща Трент. — Играете изключително рисковано, приятелю.

— Напълно сте прав — съгласи се Райън, като мислеше за изложените на риск човешки животи. Знаеше, че Ал Трент имаше предвид и политическата страна на нещата, но Джак си бе наложил да остави тези мисли настрана. Естествено, не можеше да го признае. Трент би сметнал това за слабост. Беше удивително по колко много въпроси мненията им можеха да не съвпадат. Важното обаче бе, че конгресменът държеше на думата си.

— Ще ни държите ли в течение?

— Съгласно закона — отвърна с усмивка съветникът по националната сигурност. Законодателството изискваше Конгресът да бъде уведомяван след осъществяването на „мръсни“ операции.

— Ами Президентското разпореждане? — Въпросното разпореждане, което водеше началото си от правителството на Форд, забраняваше на американските разузнавателни служби да извършват политически убийства.

— Не забравяйте Президентското решение. — Президентското решение в основата си представляваше указ, постановяващ, че законът означава онова, което президентът сметнеше, че означава. Накратко, всичко, което Райън предлагаше сега, технически погледнато, бе законно, стига Конгресът да е съгласен. Адски кофти начин да се ръководи страна, но при демокрациите беше така.

— Значи всичко е изпипано — отбеляза Трент.

— До съвършенство — съгласи се Фелоус и кимна.

Двамата конгресмени видяха, че домакинът им вдига телефона и натисна бутона за бързо избиране.

— Райън се обажда. Задвижете нещата.

Първият ход бе електронен. На фона на възмутените протести на главнокомандващия тихоокеанските сили три телевизионни екипа инсталираха камерите си на ръба на успоредните сухи докове, в които сега бяха „Ентърпрайс“ и „Джон Стенис“.

— Не ни е разрешено да ви покажем щетите по кърмата на двата кораба, но според осведомени източници положението е дори по-лошо, отколкото изглежда — казваха всички репортери с незначителни разлики. Когато включванията на живо приключиха, камерите се преместиха и бяха заснети още кадри със самолетоносачите, след което продължиха да снимат от другата страна на пристанището. Кадрите служеха само за фон и показваха корабите и корабостроителниците без никакви репортери пред тях. Тези ленти бяха предадени на специалист, който им направи цифров запис за по-нататъшна употреба.

— Тези два кораба се нуждаят от основен ремонт — отбеляза лаконично Ореза. Тонажът на всеки от тях поотделно беше по-голям от този на цялата американска брегова охрана, а онези от флота, колкото и умни да бяха, позволиха и двата да бъдат простреляни отзад. Запасният лейтенант почувства, че кръвното му налягане се покачва.

— Колко време е нужно, за да ги оправят? — попита Бъроус.

— Месеци. Много време. Към шест месеца… с което влизаме в сезона на тайфуните — осъзна Португалеца и му стана още по-притеснено. Като помисли повече, се почувства по-зле. Не го привличаше особено и мисълта, че ще бъде на остров, атакуван от морски пехотинци. Ето че седеше на възвишение в близост до установката с ракети земя-въздух, която със сигурност щеше да привлече огъня. Може би да продаде всичко за милионче в крайна сметка не бе толкова лоша идея. С такава сума можеше да си купи друго корабче, друга къща и да излиза на риболов от островчетата Флорида Кийс. — Знаеш ли, можеш да отлетиш, ако искаш.

— Защо, какъв е зорът?

Вече се печатеха и разлепваха предизборни плакати. Достъпният за всички канал на островната кабелна телевизионна мрежа обновяваше на няколко часа изявленията, представящи плановете за Сайпан. Ако не друго, то поне сега островът беше още по-спокоен. Японските туристи бяха необикновено вежливи, а повечето войници вече не бяха въоръжени. Военните камиони се използваха за пътни строежи. Войници посещаваха училищата за приятелски запознанства. Бяха спретнати две нови бейзболни игрища почти изцяло през нощта, създаде се нова лига. Говореше се, че два отбора от японската първа лига ще започнат пролетни тренировки на Сайпан, за което щеше да се наложи построяването на стадион и може би, шушукаха си сега хората, островът щеше да се сдобие със собствен отбор. Ореза предположи, че имаше някаква логика. Сайпан бе по-близо до Токио, отколкото Канзас сити до Ню Йорк. Не че местните жители бяха доволни от окупацията, но просто не виждаха спасение отникъде и като повечето хора, живеещи на такова място, те привикваха с нея. Японците силно се отклоняваха от приоритетите си, за да направят процеса възможно най-приятен.

През първата седмица ежедневно имаше протести. Ала японският главнокомандващ, генерал Арима, излизаше да посрещне всяка протестираща група, заобиколен от телевизионни камери, и канеше водачите им в кабинета си за приятелски разговор, който често се излъчваше пряко по телевизията. Сетне последваха по-засуканите отговори. Държавни служители и бизнесмени проведоха продължителна пресконференция, като доказаха с документи колко много пари са вложили в острова, показаха чрез графики промяната, настъпила благодарение на тях в местната икономика, и обещаха да направят още неща. Те не толкова премахнаха негодуванието, колкото го приеха с разбиране, обещавайки на всяка крачка да се съобразят с резултатите от задаващите се избори. „Ние също живеем тук — повтаряха непрекъснато те. — И ние живеем тук.“

Трябваше да има някаква надежда. Ореза пресметна, че утре ставаха две седмици, а до тях стигаха съобщения само за проклетите преговори. Откога Америка преговаряше за такова нещо? Вероятно тук се криеше причината. Може би единствено очевидните признаци на слабост в родината му пораждаха чувството за безнадеждност. Никой не се съпротивляваше. „Кажете ни, че правителството наистина прави нещо“ — щеше му се да нареди на адмирала в другия край на спътниковата връзка…

— Е, какво пък! — Ореза влезе в дневната, върна батериите в телефона, пъхна антената през дъното на купата и набра номера.

— Адмирал Джексън слуша — чу той.

— Тук Ореза.

— Нещо ново, което да докладвате?

— Да, адмирале. Подготовката на изборите.

— Не разбирам, лейтенант.

— От Си Ен Ен научавам, че два от самолетоносачите ни са с подкосени крака, а хората говорят, че нищичко не можем да сторим, сър. По дяволите, адмирале, дори когато аржентинците заграбиха проклетите Фолклендски острови, британците заявиха, че ще им го върнат тъпкано. Не чувам нищо такова. Какво можем да си помислим, дявол да го вземе?

Джексън премери отговора си и след няколко секунди каза:

— Няма нужда да ви обяснявам правилата, когато става дума за поверителни оперативни въпроси. Задачата ви е да ми давате информация, забравихте ли?

— Непрекъснато слушаме как щели да провеждат избори, разбирате ли? Ракетната площадка източно от нас вече е замаскирана…

— Зная. Зная също, че търсещият радар на върха на възвишението Такпочао работи, както и че има четиридесетина изтребителя, разположени на летището и в „Коблър“. Преброихме още шестдесет в базата „Андерсън“ на Гуам. Осем разрушителя патрулират източно от вас, а група танкери се приближават към тях, за да ги заредят. Нещо друго, което искате да знаете? — Даже Ореза да бе „компрометиран“, което беше по-мек начин да се каже арестуван и в което Джексън се съмняваше, казаното не представляваше никаква тайна. Всеки знаеше, че Америка има разузнавателни спътници. От друга страна, Ореза имаше нужда да разбере, че адмиралът е в крак със събитията и, по-важното, че е заинтересован. Малко се срамуваше от онова, което трябваше да каже сега: — Лейтенанте, очаквах повече от човек като вас.

Отговорът обаче го накара да се почувства по-добре:

— Точно това имах нужда да чуя, адмирале.

— Стане ли нещо ново, докладвайте ни.

— Слушам, сър.

Джексън прекъсна връзката и взе получения неотдавна доклад за „Джони Реб“.

— Скоро, лейтенанте — прошепна той. Вече беше време да се срещне с хората от военновъздушната база „Макдил“, които по ирония на съдбата до един носеха зелени военни униформи. Той не знаеше, че те щяха да му напомнят за нещо, което видя преди няколко месеца.

Всичките мъже сигурно бяха испаноговорещи, а и приличаха на испанци. За щастие това не бе трудно. Един специалист по документите отлетя от „Ленгли“ за Форт Стюарт, щата Джорджия, снабден с всичките нужни материали, включително и десет празни паспорта. За по-просто те щяха да използват истинските си имена. Старши сержант Хулио Вега седна пред фотоапарата, облечен в най-хубавия си костюм.

— Не се усмихвай — нареди му специалистът от ЦРУ. — Европейците не се усмихват при снимки за паспорт.

— Разбрано, сър. — Служебният му прякор беше Осо, или в превод Мечката, ала сега само равните нему го наричаха така. За останалите рейнджъри от ротата „Фокстрот“, втори батальон, 175-и специален полк, той бе „старши сержант“. Знаеха го като опитен разузнавач, избран да подпомага капитана им в мисията, за която току-що се записа доброволно.

— Трябват ти и по-хубави дрехи.

— Кой ще плаща? — поинтересува се Вега, вече с широка усмивка, макар че на снимката щеше да е със суровото изражение, което обикновено запазваше за войниците, неотговорили на стандартите му за поведение. Помисли си, че тук щеше да е различно. Осем човека, до един имащи опит в скачането с парашут (както всички рейнджъри), до един хора, видели с очите си военни действия на едно или друго място, и нещо необичайно за служещите в 175-и полк — до един мъже, необръснали главите си като индианци от племето мохаук. Вега си спомни за друг отряд, подобен на този, и усмивката му замръзна. Не всички се бяха измъкнали живи от Колумбия.

„Испаноговорещи значи“ — помисли си той, докато излизаше от стаята. Вероятно на Марианските острови се говореше испански. Като повечето старши сержанти в армията, той взе бакалавърска степен вечерно, със специалност „Военна история“ — тогава това му се стори най-подходящият избор за човек с неговата професия, а и военните плащаха обучението му. Ако на тези островчета се говореше испански, то той имаше допълнителен стимул да възприема мисията положително. Името на операцията, което подразбра при кратък разговор с капитан Диего Чека, също сякаш вещаеше успех. Бяха я кръстили операция ЗОРО, което се стори достатъчно забавно на капитана, за да си позволи да сподели това със своя старши сержант. В крайна сметка „истинският“ Зоро се казваше дон Диего, нали така? Той бе забравил второто име на бандита, обаче старшият разузнавач не беше. „С име като Вега как бих могъл да откажа такава мисия?“ — запита се Осо.

„Добре, че съм във форма“ — помисли си Номури. Тук самото дишане представляваше проблем. Повечето западняци, гостуващи в Япония, отсядаха в големите градове и изобщо не осъзнаваха, че страната е точно толкова планинска, колкото Колорадо. Точимото беше малко селище, което едва креташе през зимата и разцъфваше през лятото, когато гражданите, на които им писваше еднаквата във всички градове блъсканица, решаваха да опознаят провинцията. Селцето, намиращо се в края на шосе-140, общо взето, използваше за придвижване само тротоарите, ала Чет бе успял да намери едно място, откъдето нае моторизирано колело на четири гуми за всякакви терени и каза на собственика, че просто иска да избяга от всичко за няколко часа. Срещу парите си и връзка ключове той получи строго, макар и учтиво предупреждение да следва пътя и да внимава. Номури любезно благодари на човека и отпраши по пътя си, нагоре в планините по протежение на реката Таки, представляваща по-скоро красиво поточе. След първия час, когато по своя преценка беше изминал към единадесет километра, той изключи мотора, свали заглушителите от ушите си и се ослуша.

Нищо. Не забеляза пътека в калта или чакълест път покрай спускащата се стъпаловидно река, нито пък някакви признаци, че шепата селски летни вилички, покрай които мина, са обитавани, а като се ослушваше сега, не чу абсолютно нищо с изключение на вятъра. Според картата му три километра по-нагоре имаше брод, който естествено се оказа маркиран и използваем и му позволи да се отправи на изток, към Ширайши-сан. Както в повечето планини, и тук някои от склоновете бяха прекроени от времето и водата в многобройни закътани долини, като в Ширайши имаше една особено красива долина, все още неопорочена от някоя вила или хижа. През лятото тук сигурно идваха скаути, за да лагеруват и да общуват с природата, която останалите им сънародници бяха положили големи усилия да унищожат. Най-вероятно просто ставаше дума за място, лишено от минерали, които да са достатъчно ценни, че да оправдаят прокарването на път или железопътна линия. Освен това се намираше на сто и шестдесет километра по въздуха от Токио и практически погледнато, със същия успех можеше да бъде и в Антарктика.

Номури сви на юг и се изкачи по полегатата част от склона до хребета на южното възвишение. Искаше да се огледа и ослуша по-добре, но въпреки че съзря една самотна, недостроена къща няколко километра по-надолу, той не видя нито виещ се дим от горящи дърва, нито вдигаща се пара от нечия вана, нито пък чу нещо различно от звуците на природата. Проучва околността в продължение на тридесет минути с компактен бинокъл, без да бърза, за да бъде сигурен, а сетне насочи вниманието си на север и на запад, където откри същата удивителна липса на човешко присъствие. Най-после удовлетворен, той слезе обратно до река Таки и се върна по пътя в селото.

— По това време не срещаме жива душа — рече собственикът на возилото, когато Номури най-сетне се прибра, малко след залез-слънце. — Да ви предложа малко чай?

— Дозо — отвърна агентът на ЦРУ. Той пое чашата чай с дружелюбно кимване. — Тук е приказно.

— Умно постъпвате, като идвате по това време на годината. Човекът се нуждаеше да поприказва с някого повече от каквото и да било. — През лятото дърветата са разлистени и красиви, ама шумът от тези пущини… — Той посочи наредените мотопеди. — Така де, съсипват спокойствието в планината. Но добре си докарвам от тях — призна си мъжът.

— Трябва пак да дойда. В службата е такава лудница. Идваш тук и чувстваш тишината.

— Можете да кажете и на приятелите си — предложи човекът. Очевидно се нуждаеше от пари, с които да се издържа извън сезона.

— Да, непременно ще го направя — увери го Номури. С приятелски поклон той се сбогува, след което запали колата си и започна тричасовото пътуване обратно към Токио, като продължаваше да се чуди защо Управлението му възложи задача, целяща да го накара да хареса повече мисията си.

— Наистина ли това не ви притеснява? — попита Джексън хората от щаба.

— Странен момент си избрал за размисъл, Роби — отбеляза висшестоящият военен. — Щом са толкова тъпи, че позволяват американски цивилни лица да бродят из страната им, нека се възползваме от това.

— Проникването им все още ме тревожи — подхвърли представителят на ВВС, като поглеждаше ту графиките за аеронавигация, ту спътниковите снимки. — Имаме добри… по дяволите, дори страхотни навигационни указания, обаче някой трябва да се погрижи за самолетите със системи за ранно предупреждение „Ауакс“, за да се получи нещо.

— Уредено е — увери го полковникът от Въздушното военно командване. — Ще осветим небето около тях и вие ще се вмъкнете в този промеждутък. — Той почука с показалката си по третата графика.

— А екипажите на хеликоптерите? — поинтересува се Роби.

— В момента са в тренажора. Ако имат късмет, ще дремнат по време на полета насам.

Съобразеният с бойната задача симулатор изглеждаше достатъчно реален, за да заблуди слуха на Санди Рихтер. Съоръжението бе нещо средно между новата видеосистема „Нинтендо“ на най-малкия му син и цялостен самолетен тренажор, като огромният шлем на главата му не се различаваше външно от онзи, който носеше в своя „Команч“, но беше безкрайно по-сложен. Започналото някога като монокълно екранче на вертолета „Апах“ АН-64, сега приличаше на триизмерно панорамно отражение на света, което носиш на главата си. Трябваше да се усъвършенства дори повече, ала все пак то му позволяваше да види създадения от компютър терен заедно с всичките данни, нужни му за полет, а ръцете му движеха лостовете на поредния виртуален хеликоптер, докато той пилотираше над водата към приближаващите се отвесни скали.

— Завивам вдясно към прохода — каза Рихтер на седящия зад него авиатор, който в действителност седеше до него, понеже тренажорът не изискваше такава прецизност. В този изкуствен свят те виждаха всички тези неща, независимо къде се намираха, макар че седналият до него човек имаше два допълнителни апарата.

Картината пред очите им бе плод на шестчасовата работа на суперкомпютър. Комплектът спътникови снимки, заснети през последните три дни, беше анализиран, прегънат, издължен и изопачен в триизмерен образ, който сякаш идваше от телевизор с лек снеговалеж.

— Населено място вляво.

— Прието, виждам го. — Онова, което виждаше, бе къс флуоресцентно синьо, което в действителността би било жълто-оранжева кварцова светлина. Заради тази нереалност той увеличи височината от петнадесет метра, която следваше вече два часа. Премести лоста встрани и хората в затъмненото помещение, наблюдаващи авиаторите, бяха поразени от начина, по който двете тела се наклониха да преодолеят силата на гравитацията при завоя, който съществуваше единствено в компютърната виртуална реалност. Биха се разсмели, само че Санди Рихтер не бе човек, на когото можеш да се смееш.

Щом прекоси виртуалния бряг, той се издигна до един хребет и полетя над него. Идеята за това беше негова. Виждаха се пътища и къщи из речните долини, които стигаха до Японско море. Пилотът си каза, че е по-добре да остане скрит за радарите възможно най-дълго и да се осланя на късмета си с проучващите терена под него уреди. В един честен свят би могъл да се справи с тази заплаха още при приближаването към сушата, но този свят не бе съвсем честен.

— Над вас има изтребители — предупреди го женски глас, точно както би станало при истинската мисия.

— Спускам се — каза Рихтер на компютърния глас, докато се шмугваше надолу и вдясно от хребета. — Ако успееш да ме засечеш на петнадесет метра над земята, значи губя, сладурче.

— Надявам се, че тази антирадарна система „Стелт“ наистина действа. — Първоначалните доклади на разузнаването изразяваха голямо безпокойство относно радара на японските изтребители F-15. Някак си чрез него те свалиха един бомбардировач В-1 и осакатиха друг, а никой не беше сигурен как се е случило.

— Ще разберем тая работа веднага. — Какво друго можеше да каже пилотът? В този случай компютърът реши, че системата „Стелт“ наистина действаше. Последният час от въображаемия полет представляваше рутинно криволичене из терена, което обаче бе толкова изморително, че когато Рихтер приземи своя „Команч“, той умираше за душ, какъвто със сигурност нямаше да има там, където отиваха. Макар че едни ски можеха да влязат в употреба.

— Ами ако противниците ни…

— Тогава, струва ми се, ще трябва да обикнем ориза. — Човек не можеше да се тревожи за всичко. Лампите светнаха, те свалиха шлемовете и Рихтер откри, че седеше в средно голяма стая.

— Успешно проникване — отсъди майорът, оценяващ тренировката. — Е, господа, готови ли сте за кратък полет?

Санди си взе чаша с леденостудена вода от масата в дъното на помещението.

— Знаете ли, никога не съм мислил, че толкова време ще се друсам в тренажор.

— Ами останалите неща? — поинтересува се неговият оръжеен специалист.

— Ще бъдат натоварени, когато пристигнете там.

— А как ще се измъкнем? — попита Рихтер. Щеше да е по-добре, ако го бяха запознали с тази подробност предварително.

— Можете да избирате от две възможности. Може би три. Още не сме решили. Въпросът се разглежда — увери ги щабният офицер.

Добрата новина бе, че, изглежда, всички имаха мансардни апартаменти. Чавес си помисли, че това можеше да се очаква. Богати контета като тези мръсници биха наели целия последен етаж, на която сграда си пожелаеха. Предполагаше, че така хората от този сой започваха да се чувстват големи и да гледат всички останали отвисоко, точно както в детството му онези от небостъргачите в Лос Анджелис гледаха презрително неговия латиноамерикански квартал. Знаеше обаче, че никой от тях не е бил в армията. Иначе никога не биха поискали да изпъкнат така на фона на небето. По-добре да си долу сред бурените заедно с мишките и ратаите. „Е, всеки си има неща, в които не го бива“ — каза си Динг.

Значи трябваше само да намерят високо място. Това се оказа лесно. Миролюбивата природа на града отново работеше в тяхна полза. Те просто подбраха подходящата сграда, влязоха в нея, качиха се с асансьора до последния етаж и оттам излязоха на покрива. Чавес постави фотоапарата си на един триножник, избра най-дългия си обектив и започна да снима. Получените указания ги уверяваха, че дори посред бял ден нямаше да възникнат никакви затруднения, пък и сега боговете на времето им съдействаха със сиво, покрито с облаци небе. Той щракна по десет пози за всяко здание, пренави и извади филмчетата, които бяха върнати в кутиите им, за да им бъдат по-късно лепнати етикети. Цялата операция отне половин час.

— Започваш ли да му вярваш? — попита Чавес, след като предадоха заснетото.

— Динг, едва-що започнах да вярвам на теб — отговори тихо Кларк, с което намали напрежението на момента.

38.

РЕШИТЕЛНАТА КРАЧКА

— И така?

Райън обмисли спокойно отговора. Адлер заслужаваше да знае нещичко. Преговорите би трябвало да се водят честно. В действителност никога не се казваше цялата истина, но не трябваше и да се лъже.

— Ами продължете както досега — рече съветникът по националната сигурност.

— Ние правим нещо. — В думите му нямаше въпрос.

— Не може да седим със скръстени ръце, Скот. Те няма да се огънат, нали?

— Вероятно не — поклати глава Адлер.

— Насърчавайте ги да преосмислят позицията си — предложи Джак. Нямаше голяма полза от съвета му, ала все пак каза нещо.

— Кук смята, че там има политически сили, които полагат усилия да смекчат нещата. Колегата му от другата страна на масата му дава окуражаваща информация.

— Скот, двама агенти на ЦРУ работят там, като се представят за руски журналисти. Те установиха контакт с Кога. Той не е много радостен от развоя на събитията, но ние му казахме да се държи нормално. Няма смисъл да навличаме беля на човека, обаче ако… Най-добре ще е Кук да преслуша онзи тип и да разбере кои са истинските опозиционни членове в правителството им и каква сила имат. Не трябва в никакъв случай да разкрива с кого поддържаме контакт.

— Добре, ще му предам. Иначе да следваме същия курс, така ли?

— Не им давайте нищо съществено. Можете ли малко да лавирате?

— Мисля, че да. — Адлер погледна часовника си. — Днес те ще са при нас. Трябва да се посъветвам с Брет, преди да започнем.

— Дръж ме в течение.

— Дадено — обеща Адлер.

Над езерото Грум още не се бе зазорило. Два транспортни самолета С-5В бавно стигнаха до края на пистата и излетяха. Товарът им беше лек: само по три хеликоптера във всеки и друга екипировка, което не представляваше много за самолет, предназначен да превозва по два танка. Ала полетът щеше да продължи дълго за единия от тях, над осем хиляди километра, и насрещните ветрове щяха да наложат две въздушни презареждания, което от своя страна изискваше цял помощен екипаж за всеки от „транспортьорите“. Допълнителните авиатори изместиха пасажерите към сектора след крилата, където местата бяха по-неудобни.

Рихтер махна ограничителите от тройната седалка и пъхна заглушителите в ушите си. Щом самолетът се издигна, ръката му механично посегна към джоба на авиаторския му гащеризон, където държеше цигарите си, или по-точно беше ги държал, докато не ги отказа преди няколко месеца. Проклятие! „Как можеш да влезеш в битка, без да запалиш?“ — запита се той, сетне се отпусна на една възглавница и заспа. Даже не почувства разклащането, когато самолетът се издигна в постоянното въздушно течение над планините на Невада.

Пилотският екип отпред зави на север. Небето бе тъмно и щеше да остане такова почти през целия полет. Най-важната им задача щеше да е да стоят нащрек и да не заспиват. Автоматизираната апаратура щеше да поеме направляването на самолета, пък и часът беше такъв, че извънредните пътнически полети вече нямаше да им се пречкат, а редовните ежедневни бизнеспътувания едва започваха. Небето бе тяхно в сегашния си вид, с разкъсани облаци и режещ студен въздух извън алуминиевата обшивка На самолета, носещ се към най-проклетото място, което резервните пилоти можеха да измислят. Екипажът на втория „Галъкси“ имаше повече късмет. Той сви на югозапад и след по-малко от час се озова над Тихия океан, за да завърши по-краткия си полет до военновъздушната база „Хикъм“.

Американската подводница „Тенеси“ влезе в Пърл Харбър един час по-рано и сама се насочи към едно затънтено котвено място, като мина без пристанищния лоцман, осланяйки се само на един влекач от флотата да я изтегли успоредно на кея. Никъде не светеше и маневрата се осъществи на хвърляната светлина от останалите кейове на пристанището. Единствената изненада беше наличието на голям камион с гориво. „Служебната кола и адмиралът, застанал до нея, трябваше да се очакват“ — помисли си капитан Клагет. Подвижното мостче бе монтирано набързо и командващият тихоокеанските подводни части профуча по него още преди флагът да бъде вдигнат на кърмата на подводницата. Все пак той се обърна натам и отдаде чест.

— Добре дошъл на борда, адмирале — извика капитанът от мостика си, след което слезе по стълбичката, за да посрещне адмирал Манкузо в каютата си.

— Радвам се, че успя да я задвижиш, Дъч — рече Манкузо със смекчена от ситуацията усмивка.

— Аз пък се радвам, че най-сетне доживях да се разкърша с тази дама — позволи си да каже Клагет. — Имам повече дизелово гориво, отколкото ми е нужно, сър.

— Налага се да изпразним една от цистерните ви. — При тези си размери „Тенеси“ разполагаше с повече от една цистерна с гориво, нужно за помощния и двигател.

— С каква цел, сър?

— За няколко самолета JP-5. — Манкузо отвори куфарчето си и извади инструкциите за мисията. Мастилото по тях едва бе засъхнало. — Започваш от специалните оперативни действия.

Машиналният импулс на Клагет бе да попита „Защо аз?“, ала се въздържа. Вместо това той обърна на първата страница от заповедите и затърси възложената му позиция.

— Може да ми се отвори доста работа там, сър — отбеляза той.

— Идеята е да останеш незабелязан, но обичайното правило си важи. — Искаше да каже, че Клагет винаги можеше да упражни преценката си на капитан.

— Внимание, внимание — обърнаха се говорителите на интеркома към всички. — Пушенето се преустановява в целия кораб. Пушенето се преустановява в целия кораб.

— Позволяваш на хората си да пушат на борда? — учуди се командващият тихоокеанските подводници. Доста командири го забраняваха.

— По преценка на капитана, нали така?

В сонарното отделение на девет метра се намираше Рон Джоунс, който изваждаше дискета от джоба си.

— Вече обновихме системата — уведоми го главният сонарен оператор.

— Този софтуер е съвсем нов. — Предприемачът я пъхна в помощния компютър. — Засякох ви в първата вечер, когато минавахте над сонарната група при Орегон. Нещо не беше затегнато отзад ли?

— Кутия с инструменти. Вече я махнахме. После минахме над още две сонарни групи — изтъкна той.

— С каква скорост? — поинтересува се Джоунс.

— Втората се оказа точно под корпуса и ние се завъртяхме над нея.

— Засякох само едно трепване, нищо повече, а този сонар работеше със същия софтуер, който току-що ви качих. Безшумна подводница си имате, старшина. Той слиза ли долу?

— Да, капитанът скастри няколко човека, обаче сега на борда няма и една разхлабена гайка. — Той направи пауза. — Освен ако не броите висящите краища на топчетата тоалетна хартия.

Джоунс се настани на един от столовете и огледа гъмжащото работно пространство. Тук му бе мястото. Имаше само бегла представа за бойните заповеди на подводницата, и то защото Манкузо поиска мнението му за морските условия и изрази тревога да не би японците да са получили американския клон на сонарната наблюдателна система на Хоншу непокътнат, а това на практика беше достатъчно. Несъмнено щяха да я изпратят на смъртоносна мисия, може би първата за подводница от тихоокеанския флот. „Господи, при това ракетоносец — помисли си той. — Голям и бавен.“ Вдигна ръка и докосна пулта.

— Зная кой сте, доктор Джоунс — каза главният старшина, който прочете мислите му. — Разбирам си и от работата.

— Противниковите подводници… Когато излизат за въздух…

— … са в сектора от хиляда херца. Имаме усъвършенствания кърмови сонар и всички софтуерни подобрения. Включително и вашите, предполагам. — Той посегна към чашата с кафе, а като помисли, наля и на своя гост.

— Благодаря ви.

— „Ашвил“ и „Шарлот“ ли?

Джоунс кимна, забил поглед в кафето си.

— Познавате ли Френчи Лавал?

— Беше един от инструкторите в академията, много, много отдавна.

— Френчи ми бе шеф на „Далас“, работеше за адмирал Манкузо. Синът му беше на борда на „Ашвил“. Познавах го. Въпросът е личен.

— Ясно. — Нямаше нужда да казва повече.

— Съединените американски щати не приемат сегашното положение, господин посланик. Мислех, че съм се изразил съвсем ясно — заяви Адлер два часа след началото на поредните разисквания. Всъщност той изясняваше това поне осем пъти всеки ден, откакто преговорите започнаха.

— Господин Адлер, освен ако страната ви не желае тази война да продължи, което няма да е от полза за никого, трябва само да се съобразите с изборите, които възнамеряваме да проведем при пълно международно наблюдение.

Адлер си спомни, че някъде в Калифорния имаше радиостанция, която седмици наред пускала всички известни версии на песента „Луи Луи“. Дали Държавният департамент не можеше да замени с нея системата за музикален фон „Мюзак“? Би била превъзходна подготовка за преговорите. Японският посланик очакваше отговор от американците на благосклонното предложение на страната му да им върне Гуам (сякаш преди това не бяха го заграбили насила) и вече показваше раздразнение поради факта, че Адлер не даваше нищо срещу приятелския жест. Дали не криеше още някой коз? Ако беше така, той нямаше да го изиграе, докато Адлер не му покажеше поне една карта.

— Радваме се, разбира се, че ще се съгласите на международно наблюдение на изборите, и сме доволни от обещанието ви да се съобразите с резултатите. Ала това не променя факта, че става дума за независима национална територия с население, което вече свободно избра политическо свързване със Съединените щати. За съжаление желанието ни да приемем това обещание за чиста монета намалява заради ситуацията, която го предизвиква.

Посланикът вдигна ръце, наскърбен от дипломатическия метод, чрез който го наричаха лъжец.

— Как можем да изразим по-ясно намеренията си?

— Като се изтеглите от островите веднага, разбира се — отговори Адлер. Той обаче вече направи един вид отстъпка. Като каза, че Америка не е напълно недоволна от обещанието на Япония за избори, той даде на посланика нещо в замяна. Не много и определено не толкова, колкото той искаше (приемането на идеята за избори да реши съдбата на островите), но все пак бе нещо. Общите позиции бяха оповестени за пореден път от двете страни, преди сутрешното прекъсване на разговорите да даде на всеки възможност да се отпусне.

На терасата беше студено и ветровито. Както досега, Адлер и посланикът се оттеглиха в два противоположни края на терасовидния покрив, който през лятото представляваше ресторант на открито, а членовете на техните делегации се смесиха, за да проучат възможностите, в които съответните им началници не биваше да изглеждат пряко замесени.

— Не отстъпихте кой знае колко — подхвърли Нагумо, докато отпиваше от чая си.

— Имате късмет, че получавате и толкова, но пък знаем, че не всички в правителството ви подкрепят действията, които предприехте.

— Да, аз ти го казах.

Крис Кук се пребори с порива да се огледа за подслушвачи. Би било прекалено театрално. Вместо това той пийна от чашата си, загледан на югозапад към центъра „Кенеди“.

— Осъществихме неофициални контакти.

— С кого?

— С Кога — прошепна Кук. Щом Адлер не можеше да играе както трябва, то поне той можеше да го стори.

— Аха. Да, той е човекът, с когото би било най-логично да се говори.

— Сейджи, ако изиграем картите си правилно, накрая и двамата може да станем герои. — И това би било идеалното разрешение за всички, нали?

— Какви контакти по-точно? — поинтересува се Нагумо.

— Зная само, че са много непостоянни. А сега трябва да те питам нещо. Кога ли е лидерът на опозицията, на която докладваш?

— И той участва, естествено. — Получи наистина идеална информация. Американците не отстъпваха почти нищо и причината вече бе ясна: надяваха се, че нестабилната парламентарна коалиция на Гото ще рухне под общото въздействие на времето и несигурността. Единственото, което той трябваше да стори, беше да прекърши американския дух и така да извоюва исканата от родината му позиция… Да, наистина елегантно. А и предвиждането на Крис за героичния край щеше да е наполовина вярно, нали?

— Има ли и други? — попита Кук.

Отговорът беше предвидим и машинален:

— Има, разбира се, ала не смея да ти разкрия имената им. — Сега Нагумо обмисляше сценария. Щом американците разчитаха на политическа подривна дейност в страната му, то това значеше, че военните им способности са слаби. Каква прекрасна новина!

Първият „танкер“ КС-10 излетя от „Елмендорф“ и се скачи с транспортния С-5 малко на изток от Ноум. Бяха нужни няколко минути, за да намерят достатъчно спокоен въздух за маневрата, и дори тогава беше рисковано осъществяването на сигурно най-неестественото явление, познато на човека: два самолета от по неколкостотин тона, свързващи се във въздуха като пеперуди-еднодневки. Операцията бе още по-опасна поради факта, че пилотът на самолета С-5 на практика не виждаше нищо повече от носа на танкера, а трябваше да лети в сгъстена формация двадесет и пет минути. И най-лошото: опашният двигател на тримоторния КС-10 изхвърляше изгорелите си газове право в Т-образната опашка на въпросния „Галъкси“, с което създаваше силни и непрестанни вибрации, изискващи постоянни корекции в курса. „Ето защо ни плащат толкова много“ — помисли си летецът, докато се потеше в авиаторския си гащеризон. Най-сетне резервоарите бяха напълнени догоре и самолетите се разделиха. Транспортният плавно пикира, а снабдителният сви надясно. На борда на „Галъкси“ стомасите на екипажа се успокоиха, когато самолетът пое курс на запад към Беринговия проток. Още един „танкер“ скоро щеше да излети от Шемия и също щеше да навлезе в руска въздушна територия. Без те да знаят, друг американски самолет вече бе направил същото, оглавявайки тайното шествие към едно място, отбелязано на американските карти за аеронавигация като Верино — град на транссибирската железопътна линия, построена в началото на века.

Новият кърмови двигател най-после бе поставен след най-дългия и напрегнат механичен ремонт, който командирът бе виждал, или поне така му се стори. От вътрешната страна на корабния корпус лагерите бяха подновени и уплътненията поставени наново из цялата двигателна шахта. Стотина мъже и жени се трудеха над този елемент. Екипът от инженери имаше двадесетчасов работен ден, малко по-дълъг от смените, наложени на цивилните работници в корабостроителницата, които управляваха тежките съоръжения около огромния бетонен сандък. Те скоро щяха да се заемат с последната задача. Гигантската рамка на подемния кран вече местеше новия лъскав винт към далечния край на вала. Девет метра в диаметър и прецизно балансиран, след още два часа той щеше да бъде неразделна част от това, което скоро щеше да стане най-скъпият в света двувинтов кораб.

Репортажът на Си Ен Ен съвпадна с настъпването на зората. Райън забеляза, че кадрите са заснети от другата страна на пристанището. Репортерката държеше микрофона пред лицето си, а в долния десен ъгъл на екрана имаше надпис „пряко“. Тя заяви, че в Пърл Харбър нямаше нищо ново.

— Както виждате, американските самолетоносачи „Ентърпрайс“ и „Джон Стенис“ си стоят в сухия док зад мен. Възстановяването на два от най-скъпите бойни кораби, правени някога, сега зависи от армия от работници, и ще отнеме…

— Месеци — допълни Райън. — Продължавайте да им го повтаряте.

Осведомителните програми на другите телевизионни мрежи скоро щяха да излъчат същата информация, но той разчиташе именно на Си Ен Ен. Източника за информация на целия свят.

„Тенеси“ се потапяше, след като преди няколко минути мина край шамандурата. Два хеликоптера за борба с подводници бяха излетели след нея, виждаше се и разрушител от клас „Спруанс“, който провеждаше ускорено учение и с мигащ сигнал приканваше подводницата да мине близо до борда й за бързо тренировъчно засичане.

Петима военни от американската армия се бяха качили на борда й точно преди да отплава. Разпределиха ги според чиновете им. Офицерът, който бе старши лейтенант, получи койка, в която щеше да спи ракетен специалист, ако ракетоносната подводница имаше такъв товар. Старшият разузнавач, имащ ранг главен старшина, получи място в кубрика на старшините. Останалите бяха настанени при матросите. Първата точка от дневния ред бе да им се раздадат нови обувки с гумени подметки, което се придружаваше от лекция за това колко е важно да пазят тишина.

— Защо? Какво толкова? — попита старшият разузнавач, докато оглеждаше койката си, разположена сред тези на старшините, и се чудеше дали нямаше да му е по-удобно да спи в ковчег, ако доживееше да опита.

Дум!

— Ето защо — отговори му помощникът на един от старшите електротехници. Вярно, не потрепери, ала добави: — Така и не свикнах с този звук.

— Господи! Какво беше това, по дяволите?

— Сонар SQS-53 от разрушител. А щом се чува толкова силно, значи те вече знаят, че сме тук. Жълтурите също имат такива, сержанте.

— Просто го зарежи — обади се главният сонарен оператор от поста си пред тях. Той стоеше зад един новак и се вглеждаше в монитора. Новото подобрение на софтуера несъмнено правеше системата „Преъри Маскър“ много по-лесна за засичане, особено ако знаеш, че небето над нея е синьо и няма причина да се смята, че буреносни облаци засипват с дъжд повърхността.

— Паднахме му в ръцете, шефе.

— Само защото командирът му позволи да ни следи известно време. Пък и няма да пускаме повече гювеч.

Верино беше поредната бивша база за мигове в местност, където имаше безброй такива. Точно тези, от които руснаците се притесняваха, бяха сега обща мишена. Летецът си помисли, че оттук те биха могли да нападнат Япония или Китай, или пък да отблъснат атака от тези страни в зависимост от това кой е параноичен и кой е вбесен в даден политически момент. Той никога преди не беше идвал насам и въпреки промените в отношенията между двете държави не бе очаквал нищо повече от, да речем, приятелско посещение в европейската част на Русия, каквито американските ВВС периодично правеха. А ето, сега един прехващач „Сухой“-27 беше на хиляда метра от него, носеше истински ракети и в главата на пилота вероятно минаваха някои своенравни мисли като: „Боже, каква голяма мишена!“ Двата несъизмерими самолета се бяха скачили преди час, тъй като нямаше време да осигурят рускоговорещ авиатор за мисията, а не искаха да рискуват с английско бърборене по честотите за въздушен контрол. И така, транспортният самолет следваше изтребителя, също както овчарско куче послушно би се влачило след териер.

— Писта на хоризонта — отбеляза уморено вторият пилот. Последва обичайното за ниски височини тресене, което се засили, когато спуснаха предкрилките и колесниците и нарушиха въздушното течение. Въпреки всичко приземяването вървеше рутинно, докато точно преди да кацне, пилотът не забеляза два С-17 на рампата. Значи той не управляваше първия американски самолет, посещаващ това място. Може би пилотите на другите два самолета можеха да му кажат къде да си отпочинат той и екипажът.

Самолетът на японските авиолинии 747 се издигна със запълнени до едно места, остави Канада зад себе си и се насочи на запад срещу господстващите над Тихия океан ветрове. Капитан Сато не бе сигурен какво би трябвало да чувства в тази ситуация. Както винаги, беше доволен, че връща толкова много свои сънародници в родината, ала също така имаше чувството, че бягат от Америка, и изобщо не бе убеден, че това му харесва. Синът му го уведоми за улучените бомбардировачи В-1, така че, щом страната им можеше да осакати два американски самолетоносача, да унищожи две от уж непобедимите им подводници и най-сетне да извади от строя един-два от прехвалените им стратегически бомбардировача, тогава какво имаше да се страхуват толкова от тези хора? Сега въпросът беше само да изчакат реакцията им. Вдясно видя очертанията на друг самолет 747, летящ пък под знака на авиокомпанията „Нортуест/KLM“ и връщащ се от Япония, несъмнено пълен с американски бизнесмени, които действително бягаха. Не че имаше от какво да се страхуват. Той реши, че вероятно изпитваха срам. Мисълта му достави удоволствие и Сато се усмихна. Останалата част от маршрута бе лесна. Осем хиляди и петстотин километра, равняващи се на девет часа и половина полет, ако беше прочел правилно прогнозата за времето, и тези триста шестдесет и шест пътници щяха да видят в родината си една възродена страна, която неговият син и брат бранеха. Когато му дойдеше времето, те щяха да се върнат в Северна Америка с по-изправена и по-горда осанка, която щеше да подобава на хора, представящи нацията му. Съжаляваше, че вече не е част от армията, която щеше да им осигури отново първото място, ала бе сгрешил твърде отдавна, за да поправи грешката си сега. Така че той щеше да изиграе малката си роля за великата промяна на историята, управлявайки възможно най-умело самолета си.

Новината стигна до Ямата рано сутринта в деня, на който планираше да се върне в Сайпан, за да започне кампанията си за губернатор на острова. Той и колегите му я научиха от държавните служби. Всичко, което стигаше до Гото и до външния министър, сега директно се получаваше и при тях. Съвсем не беше трудно. Страната се променяше и бе време хората, притежаващи истинската власт, да получат отношението, което наистина заслужаваха. С течение на времето това щеше да се изясни на обикновените хора, а дотогава те щяха да знаят кой е от значение в тази държава, както бюрократите го виждаха още сега, макар с известно закъснение.

„Кога, предател такъв!“ — помисли си индустриалецът. Не беше напълно неочаквано. Бившият министър-председател имаше такива глупави идеи като чистота на държавния апарат и необходимост да се търси одобрението на обикновените работещи хора. Съвсем типично за възгледите му бе да изпита глупава носталгия по нещо, което преди всичко изобщо не е съществувало в действителност. Несъмнено политическите фигури се нуждаеха от напътствията и подкрепата на хора като самия него. Несъмнено беше нормално те да показват нужната и нелишена от достойнство почит към управляващите ги. Какво друго правеха те, освен да работят, за да запазят благоденствието, което други, като Ямата и съмишлениците му, бяха положили толкова усилия да донесат на родината си. Ако Япония разчиташе на правителството да се грижи за обикновените хора, докъде биха стигнали? Ала всички онези като Кога си имаха идеали, които не водеха доникъде. Колкото до масите, какво знаеха те? И какво правеха? Знаеха и вършеха онова, което по-високопоставените им казваха, и по този начин, като приемаха социалното си положение и работеха над възложените им задачи, те бяха извоювали по-добър живот за себе си и за нацията си. Не беше ли съвсем просто?

Не е като да бяха в класическия период, когато страната била управлявана от наследствена аристокрация. Тази система от правила била достатъчна в продължение на две хилядолетия, ала тя не подхождаше на промишлената епоха. Аристократичната кръв се разреждаше от увеличилото се високомерие. Не, групата на съдружниците му се състоеше от хора, завоювали своето място и власт, като първоначално са служили на други с по-ниски длъжности, а сетне чрез индустрия, интелект и, трябваше да признае, късмет бяха започнали да упражняват влияние, спечелено с качества. Именно те направиха от Япония това, което представляваше сега. Те, които измъкнаха една малка островна нация от разрухата и й дадоха промишлено превъзходство. Те, които унизиха една от световните „велики“ сили, скоро щяха да унизят и друга и междувременно родината им щеше да оглави световния ред благодарение на тях. Щяха да постигнат всичко, което тъпите военни като Тоджо[1] не бяха успели да сторят.

Явно бе, че единствените правилни действия за Кога бяха да не се пречка или да се примирява — нещо, на което Гото се научи. Той обаче не правеше нито едното, нито другото. А ето че сега замисляше да отнеме на страната си историческата възможност да постигне истинско величие. И защо? Понеже тя не отговаряше на глупавите му естетически разбирания за добро и зло или пък защото бе опасно, сякаш истинските постижения не ставаха винаги при известен риск.

Да, Ямата не можеше да позволи това да се случи. Той посегна към телефона, за да се обади на Канеда. Най-добре щеше да е да уреди въпроса в тесен кръг. Можеше да привикне и с упражняването на лична власт. Дори на Гото това би могло да се стори противно.

В завода в Нортроп самолетът получи прякора „броненосец“. Въпреки че конструкцията му беше толкова плавна, че природата спокойно можеше да е дала формата му на някоя прелетна морска птица, външният вид на бомбардировача В-2А малко лъжеше. Тъмносивата смес, изграждаща видимата му повърхност, представляваше само част от прикриващите технологии, монтирани в самолета. Вътрешната метална структура бе ъгловата и сегментирана като окото на насекомо, за да може по-добре да отклонява радарните вълни в посока, различна от източника им, който се надяваха да сразят. Елегантният корпус имаше за основна цел да намали челното съпротивление и по този начин да увеличи пробега без презареждане. И наистина се получаваше.

Във военновъздушната база „Уайтман“ в Мисури 509-а бомбардировъчна ескадрила водеше спокойно съществуване години наред, като се впускаше в учебните си бойни задачи без шумни демонстрации. Бомбардировачите, конструирани първоначално с цел да проникват през съветската противовъздушна отбрана и да откриват подвижни междуконтинентални ракети за избирателно унищожение (пилотите им добре знаеха, че това е една нереална задача), наистина можеха да минат незабелязано през почти всяка отбрана. Или поне така се смяташе доскоро.

— Голям е, мощен е и унищожи един наш В-1 — съобщи един офицер на оперативния им командир. — Най-после го разгадахме. Представлява сфазирана радарна група. Няма проблеми с честотите и може да действа в огневи режим. Според бомбардировача, който се добра до Шемия — той продължаваше да краси единствената писта на острова, докато техници се мъчеха да го поправят дотолкова, че да се върне в Аляска, — ракетата дошла от една посока, а радарните импулси от друга.

— Хитро — подхвърли полковник Майк Захариас. Веднага ставаше ясно: японците бяха развили руската идея с крачка напред в технологично отношение. Докато руснаците бяха създали изтребители, ефикасно направлявани от наземни пунктове, Япония бе разработила техника, по която изтребителите да останат напълно невидими дори когато изстрелват ракети. Това представляваше проблем даже за бомбардировачите В-2, чиито системи „Стелт“ бяха пригодени да мамят дълговълнови търсещи радари и високочестотни следящи и насочващи радари. Системата „Стелт“ беше продукт на техниката, не на магията. Един въздушен радар с такава голяма мощност и гъвкавост по, отношение на честотите просто можеше да улови достатъчно отразени от бомбардировачите импулси, за да превърне заплануваната мисия в самоубийство. Колкото и бърз и маневрен да бе, В-2 си оставаше бомбардировач и следователно лесна мишена за всеки модерен изтребител. — А коя е добрата новина?

— Ще си устроим още няколко игрички с тях и ще се опитаме да усетим по-добре възможностите им.

— Баща ми си играел така с ракети земя-въздух. Накрая си изпросил продължителен престой в Северен Виетнам.

— Е, в момента съставят и план Б — подхвърли разузнавачът.

— Ех, че хубаво — възкликна Чавес.

— Не беше ли ти този, на когото не му харесва да е шпионин? — попита Кларк, докато затваряше преносимия си компютър, след като изтри предварително бойните инструкции. — Мислех, че искаш да се върнеш към полувоенните задължения.

— Ама и аз имам една уста… — Динг се паркира на пейката в парка.

— Извинете — обади се някой друг. Двамата агенти на ЦРУ вдигнаха глави и видяха униформен полицай, в кобура на чийто военен колан имаше пистолет.

— Здравейте — поздрави с усмивка Джон. — Приятна сутрин, нали?

— Да, така е — отвърна полицаят. — Токио много ли се различава от Америка?

— Различава се и от Москва по това време на годината.

— Москва ли?

— Ние сме руски журналисти. — Кларк бръкна в сакото си и извади паспорта.

Ченгето разгледа документа и му го върна.

— Много по-студено ли е в Москва по това време?

— Много — потвърди с кимване Кларк.

Униформеният служител се отдалечи, задоволил пристъпа си на любопитство за днес.

— Не бъди толкова сигурен, Иван Сергеевич — каза Динг, когато ченгето си отиде. — Тук също може да застудее много.

— Мисля, че винаги можеш да получиш друга задача.

— И да пропусна цялата забава тук?

Двамата мъже станаха и се отправиха към колата си. В жабката й имаше карта.

Служителите от руските ВВС във Верино също изпитваха съвсем естествено любопитство, но американците не правеха нищо, за да го задоволят. Сега в базата им имаше над сто души американски персонал, настанен в най-хубавите казармени помещения. Трите хеликоптера и две каравани бяха вкарани в хангари, построени по принцип за изтребители МиГ-25. Транспортните самолети бяха прекалено големи за там и все пак бяха вкарани в хангарите дотолкова, доколкото техните размери позволяваха, като опашките им стърчаха навън, но те спокойно можеха да бъдат сбъркани с ИЛ-86, каквито от време на време кацаха тук. Руските наземни служби очертаха надеждни граници, които не позволяваха никакъв контакт между служителите от военновъздушните сили на двете страни — истинско разочарование за руснаците.

Двете каравани в най-източния хангар имаха електронна връзка чрез дебел, черен коаксиален кабел. Друг кабел водеше навън до портативно съоръжение за спътникова връзка, защитено по същия начин.

— Добре, да започваме — рече някакъв сержант. Един руски военен гледаше (протоколът изискваше американците да пуснат някого при себе си, а този някой в случая несъмнено бе разузнавач) как приличният на клетка за птици образ на компютърния монитор се върти като грамофонна плоча. Сетне картината мина перпендикулярно на вертикалната ос, сякаш прелиташе над постоянния образ. — Възприе го — отбеляза сержантът, излезе от прозореца на монитора и натисна бутона за инсталиране, за да прехвърли данните до трите бездействащи хеликоптера.

— Мога ли да попитам какво направихте току-що? — обади се руснакът.

— Инструктирахме компютрите какво да търсят, сър. — Отговорът нямаше никакъв смисъл за руснака, макар че бе верен.

Дейността във втората каравана беше по-лесна за разбиране. Висококачествени снимки на няколко високи здания бяха проучени и дигитализирани, местоположението им залегна в програмата с разлика от най-много няколко метра и после ги сравниха с други фотографии, заснети от много високо, най-вероятно от спътникови камери. Агентът се надвеси повече, за да усети по-добре контрастността на образа, и донякъде подразни най-старшия от американците, обаче той имаше заповеди да не предприема никакви действия, които биха могли да обидят някак руснаците.

— Прилича на жилищна сграда, нали? — попита руснакът с искрено любопитство.

— Да, прилича — отговори американецът и кожата му настръхна въпреки гостоприемството, с което всички бяха посрещнати тук. Каквито и да бяха нарежданията, бе тежко углавно престъпление да се показват такива неща на всеки, нямащ нужното разрешение, даже да е американец.

— Кой живее там?

— Не зная. — „Защо не може този тип просто да се махне?“

Вечерта останалите американци вече бяха станали и се раздвижваха. С непонятно чорлава коса, неприличащи изобщо на войници, те започнаха да тичат по границите на главната писта. Няколко руснаци се присъединиха и се почна нещо като надбягване, тъй като двете групи тичаха под строй. Започналото в приятелски тон състезание скоро се ожесточи. Бързо стана ясно, че американците съставляваха елитна войска, непривикнала да я превъзхождат в каквото и да било, в замяна на което руснаците имаха самочувствието на домакини и бяха по-приспособени към климата. „Спецотряд“ скоро шепнеха руснаците задъхано и тъй като се намираха в скучна база с несантиментален командир, бяха в достатъчно добра форма и след десет километра се държаха на ниво. След това двете групи се смесиха за достатъчно време, та да осъзнаят, че езиковите прегради спъваха разговора, въпреки че напрегнатостта на посетителите им се долавяше съвсем ясно и без думи.

— Странни неща — рече Чавес.

— Просто имаме късмет, че са избрали това място. — Джон си помисли, че всичко пак опираше до сигурността. По същия принцип изтребителите и бомбардировачите в Пърл Харбър бяха скупчени заедно, за да се предотврати саботаж или друга подобна глупост, дължаща се на лоша преценка на разузнаването. Друг възможен фактор беше удобството да се поддържа само едно място, ала първоначално те не са били разпределени в тази база и затова хангарите не бяха достатъчно големи. В резултат на това шест самолета Е-767 стояха направо на открито на три километра разстояние и лесно можеха да бъдат разпознати по странната им форма. Нещо повече: страната беше твърде пренаселена, за да бъде базата напълно изолирана. Същите фактори, поради които градовете се разполагаха на равни места, налагаха и летищата да бъдат там, но градовете се бяха разраснали първи. Наоколо гъмжеше от сгради за леката промишленост и, общо взето, правоъгълната въздушна база я опасваха магистрали от всички страни. Следващият логичен ход бе да разберат по дърветата посоката на вятъра. Северозападен вятър. Приземяващите се самолети щяха да идват от югоизток. След като вече знаеха това, трябваше да си намерят висок и сигурен пост.

Сега вече използваха всичко. Нискоорбитните разузнавателни спътници също събираха сигнали, определяйки патрулните координати на разузнавателните самолети — не толкова точно, колкото можеха да го направят самолетите за електромагнитно разузнаване, ала далеч по-безопасно. Следващата стъпка щеше да е включването на подводници в операцията, но някой ги предупреди, че това можеше да отнеме време. Нямаха кой знае колко подводници, а онези, които им бяха останали, си имаха работа. Не че правеха откритие. Електронният военен потенциал укрепваше и макар не всичко, което специалистите по електромагнитно разузнаване откриваха, да беше хубаво, те поне получаваха данните, по които хората от оперативния отдел можеха да съставят някакъв план. Засега бяха проследени с точност постоянните траектории, използвани от трите обикалящи в кръг Е-767. Ден след ден те като че ли оставаха сравнително непроменени. Незначителните ежедневни отклонения можеха да се дължат както на местните ветрове, така и на какво ли не, затова бе необходимо те да изпращат информацията до своите центрове за ръководене на въздушното движение. А това също бе добра новина.

Средно скъпият хотел беше повече, отколкото можеха обикновено да си позволят, но въпреки всичко той се намираше точно под пътя за писта тридесет две, вляво на съседната военновъздушна база. „Шумът вероятно е толкова нормален за страната, че хората просто го пресяват“ — помисли си Чавес, като си спомни непрестанната улична врява около хотелчето им в Токио. Администраторът ги увери, че в задната част е по-хубаво, обаче не можа да им предложи нищо по-добро от ъглова стая. Истински дразнещият шум се усещаше в предната част на хотела: пистата свършваше само на половин километър от входната врата. Излитанията бяха тези, които наистина разклащаха всичко. При кацанията можеше да се спи далеч по-лесно.

— Не съм сигурен дали ми харесва — подхвърли Динг, когато стигнаха до стаята.

— Кой е казал, че трябва да ни харесва? — Джон премести един стол до прозореца и пое първото дежурство.

— Това е, като да извършиш убийство, Джон.

— Да, сигурно е така. — Гадното бе, че Динг имаше право, ала някой друг беше казал, че не е така, и само това имаше значение. Донякъде.

— Няма ли други възможности? — попита президентът Дърлинг.

— Не, сър, поне аз не виждам такива. — На Райън за пръв път му се случаваше такова нещо. В известен смисъл той бе успял да предотврати една война. Беше сложил край на една „мръсна“ операция, която сигурно би навредила страшно много на родината му политически. А ето че сега щеше да започне такава… „Е, не съвсем“ — каза си той. Друг започна тази война, но колкото и справедлива да бе реакцията им, не изпитваше особено удоволствие от онова, което се готвеше да извърши. — Те няма да отстъпят.

— Така и не разбрахме как стана — рече тихо Дърлинг, като съзнаваше, че е прекалено късно за такива мисли.

— И за това вероятно съм виновен аз — отвърна му Райън, който чувстваше, че е негов дълг да поеме вината. В крайна сметка националната сигурност беше неговото поле на действие. Щяха да умрат хора заради нещата, които обърка, както щяха да умрат хора и ако постъпеше правилно. Колкото и много власт да се упражняваше от този кабинет, в действителност нямаха избор, нали?

— Ще се получи ли?

— Сър, това е нещо, което сами ще видим.

Оказа се по-лесно, отколкото очакваха. Три от тромавите двумоторни самолети се отправиха в колона към края на пистата, откъдето един след друг се сблъскаха с ветровете на северозапад, спряха се, пуснаха двигателите на пълна мощност, върнаха малко назад, за да проверят дали моторите няма да пламнат, и когато това не стана, пак превключиха на пълна мощност, но този път освободиха спирачките и ускориха за двойното превъртане през крило, характерно за излитането. Кларк погледна часовника си и разгъна една пътна карта на Хоншу.

Беше нужно само едно телефонно обаждане. Търговският клон на самолетна компания „Боинг“ разпространи предупреждение за повреда в системата за автоматично приземяване на техните пътнически самолети 767. Неизправност от неизвестен произход била повлияла на крайната фаза преди кацането на пътнически самолет в Сейнт Луис и до определяне на естеството на дефекта диспечерите се умоляваха да отстранят тази функция от системите за направление на полети до второ разпореждане. Заповедта бе изпратена чрез електронна поща, телекс и препоръчани писма до всички обслужващи лица на самолетите 767.

[1] Японски генерал, министър-председател от 1941 г. — Б.пр. ↑

39.

ПРАВО В ОЧИТЕ

Никой не се изненада особено, че японските консулства в Хонолулу, Сан Франциско, Ню Йорк и Сиатъл бяха затворени. Агенти на ФБР се появиха едновременно във всички тях и обясниха, че те трябва да бъдат опразнени незабавно. След формалните протести, възнаградени с любезно, ала студено внимание, дипломатическите лица заключиха сградите и си отидоха под охрана (най-вече за да бъдат предпазени от протестиращи отрепки, наблюдавани навсякъде от местните полицаи) с автобуси, които щяха да ги откарат до най-близкото летище, откъдето да се качат на полет за Ванкувър, Британска Колумбия. Специално в Хонолулу автобусът мина достатъчно близо до военноморската база на Пърл Харбър, така че дипломатите да могат да видят за последно двата самолетоносача в сухите докове. От рейса бяха направени снимки, за да запечатат факта. На служителя от консулството, който снимаше, изобщо не му мина през ума, че хората от ФБР в предната част на автобуса не му попречиха да го стори. В края на краищата американските медии отразяваха всичко, както и се очакваше. Те забелязаха, че задачата се изпълняваше професионално до най-малката подробност. Чантите им бяха проверени с рентген за оръжия и взривни вещества (не носеха такива глупости, разбира се), но не ги отвориха, тъй като ставаше дума за дипломатически персонал с гарантиран от договор имунитет. Америка им бе уредила чартърен пътнически самолет „Юнайтед“ 737, който се издигна и отново се постара да прелети точно над военноморската база, като така позволи на дипломата да заснеме още пет пози през двойните прозорци и от височина хиляда и петстотин метра. Той се поздрави за интуицията, подтикнала го да си остави подръка фотоапарата. Сетне проспа повечето от петчасовия полет до Ванкувър.

— Първи и четвърти са като нови, капитане — увери главният механик на „Джони Реб“ командира. — Ще вдигнем тридесет, може би и тридесет и два възла, когато поискате.

Втори и трети, а именно вътрешните двигатели, бяха изолирани, корпусните отверстия в задната част на кила бяха заварени, като с тях заминаха и допълнителните петнадесетина възла до максимума на „Джон Стенис“, обаче отстраняването на винтовете намали и челното съпротивление и позволи съвсем прилична най-висока скорост, която трябваше да им стигне. Най-проблемната процедура се оказа пренастройването на пропулсивен комплекс номер четири, който се налагаше да е по-прецизно балансиран от колелото на състезателна кола, за да не би да се саморазруши при максимални обороти. Прегледът се извърши по същия начин: включиха винта и провериха всеки лагер по огромния вал. Това вече беше направено и тази вечер сухият док можеше да бъде напълнен. Командирът изкачи уморено бетонните стъпала до върха на огромния изкуствен каньон и оттам се озова на палубата. Голямо катерене падна чак до каютата му зад командния мостик, откъдето той проведе телефонен разговор.

Почти беше време. Кларк погледна на югоизток от задния прозорец на стаята им. Студеният въздух бе чист и сух и в далечината се виждаха няколко светли облака, които все още се белееха на пряката слънчева светлина, докато земята започваше да тъмнее в здрача.

— Готов ли си? — попита той.

— Щом си казал. — Големият метален куфар на Динг беше отворен на пода. Съдържанието му мина през митницата преди няколко седмици и изглеждаше съвсем обикновено: типичните неща, които един фотограф, работещ за вестник, би взел със себе си, макар багажът му да бе по-малко от обичайното в такива случаи. В дунапрена вътре бяха изрязани места за три фотоапарата и множество обективи, имаше и дупки за светкавици, които също изглеждаха напълно нормални, но не бяха. Единствените оръжия, които носеха, изобщо не изглеждаха като оръжия: факт, който им беше от полза и в Източна Африка. Чавес взе едно от тях, провери доколко са заредени батериите и реши да не го включва в мрежата. Той включи апарата в готовност и чу слабото електронно свистене на кондензаторите.

— Ето го — прошепна Джон, когато видя приближаващите се светлини. Задачата му се харесваше точно колкото на партньора му. Е, не се и очакваше друго, нали?

Връщащият се самолет Е-767 беше включил бордовите си сигнални светлини, докато се спускаше от височина три хиляди метра, а сега спусна и шасито си. Последва включването на външните лампички за приземяване. На осем километра разстояние и шестстотин метра над индустриалната зона, заобикаляща въздушната база, пилотът видя светлините на пистата и си наложи да не отпуска след продължителния и отегчителен патрулен полет.

— Предкрилки и задкрилки на двадесет и пет градуса — каза той.

— На двадесет и пет градуса — потвърди вторият пилот и посегна към ръчката, която задвижваше задкрилките и предкрилките при приземяване. Така крилата се повдигаха допълнително и се контролираше намаляващата скорост.

— „Ками“-3 във финална фаза, пистата се вижда — обади се пилотът, като този път използваше радиостанцията за връзка с наземния диспечер, който до този момент излишно го бе направлявал. От контролната кула му отговориха и той стисна малко по-здраво ръчките, като повече обмисляше леките контролиращи движения, приспособяваше се към ниските ветрове и оглеждаше внимателно за някой евентуално незабелязан самолет в забраненото въздушно пространство. Знаеше, че повечето самолетни катастрофи стават при кацане и именно затова екипажът трябваше да е особено бдителен по това време.

— Ясно — рече Чавес и в гласа му нямаше никакви емоции, докато заповядваше на съвестта си да кротува. Родината му беше във война. Хората в самолета носеха униформи, следователно избиването им е разрешено и точка по въпроса. Просто бе прекалено лесно, макар че си спомняше първия път, когато уби… И все пак, като погледнеше назад, тогава също всичко мина твърде лесно за едно убийство. Спомни си с мимолетно чувство на срам, че тогава всъщност изпита въодушевление.

— Искам една гореща вана и масаж — позволи си да каже нещо лично вторият пилот на три километра от пистата, докато очите му шареха навсякъде. — Вдясно всичко е чисто. Пистата е чиста.

Пилотът кимна и посегна към лостовете за газта, върна ги в изходно положение и така въздушното триене накара самолета да забави още повече до предвидената скорост за кацане от 145 възла. Летяха високо поради допълнителното гориво, което „Ками“ имаше. То винаги натежаваше.

— Два километра, всичко е нормално — обади се вторият пилот.

— Сега — прошепна Чавес. Цилиндричното продължение на светкавицата лежеше на рамото му, насочено почти като цев на пушка или по-скоро като противотанково оръжие към носа на приближаващия се самолет. Сетне пръстът му натисна копчето.

„Магията“, която използваха в Африка, като идея не беше нищо повече от една много мощна фотографска светкавица, ала тази имаше крушка с ксенонова волтова дъга и мощност три милиона вата. Най-скъпата част от комплекта бе отражателят: прецизно отлята стоманена сплав, която съсредоточаваше светлината в лъч, който на разстояние километър и половина имаше диаметър дванадесет метра. Човек лесно можеше да чете вестник на най-далечното осветено място, но да се гледа право в светлината дори от това разстояние беше заслепяващо. Конструирана и пусната в продажба като несмъртоносно оръжие, светкавицата имаше предпазител за ултравиолетовата светлина, която можеше да причини непоправими увреждания на човешката ретина. Когато Динг я включи, през ума му мина мисълта: „Несмъртоносно. Как не!“

Яркостта на сино-бялата светлина изгори очите на пилота. Усещането бе като да гледаш право в слънцето, само че по-лошо, и болката го накара да вдигне ръце от контролните лостове към лицето си, докато крещеше в слушалките си. Вторият пилот гледаше встрани от блясъка, обаче светлината привлича човешкото око, особено в тъмнината, и умът му не успя да предотврати напълно нормалната реакция. Двамата авиатори бяха заслепени от болка, а самолетът им се намираше на двеста и петдесет метра от земята и на километър и половина от началото на пистата. И двамата бяха висококвалифицирани мъже, също и изключително опитни. С все още затворени поради болката очи летецът затърси щурвала и се опита да го изправи. Вторият пилот направи абсолютно същото, ала движенията им не бяха синхронизирани и след миг те се бореха един с друг вместо със самолета. Освен това и двамата бяха напълно лишени от видими ориентири, а внезапната дезориентация предизвика у всеки от тях световъртеж, който, естествено, се различаваше от този на другия. Единият летец смяташе, че самолетът е променил курса си в една посока, докато другият се мъчеше да докопа контролните лостове, за да внесе различна корекция; същевременно под тях имаше само двеста и петдесет метра, нямаше време да решат кой е прав, а боричкането за щурвала означаваше единствено, че когато по-силният спечелеше контрола, усилията му обричаха всички на смърт. Самолетът Е-767 се завъртя с деветдесет градуса надясно и се насочи на север към някакви празни индустриални сгради, като продължаваше да пада бързо. Диспечерите от контролната кула викаха по радиостанцията, ала авиаторите дори не чуваха предупрежденията им. За последно пилотът посегна към бутона за обратен завой в отчаяния си опит да върне самолета благополучно в небето. Едва беше успял да го напипа, когато след секунда сетивата му подсказаха, че животът му е приключил. Последната му мисъл бе, че над родината им пак е избухнала атомна бомба.

— Jesuchristo[1]! — прошепна Чавес. Само секунда, или дори по-малко. Носът на самолета проблесна в тъмното небе като от някаква експлозия и после машината просто се килна на север като умираща птица. Той си наложи да отвърне поглед от мястото на сблъсъка. Просто не искаше да знае къде ще се разбие. Не че имаше някакво значение. Извисяващата се огнена експлозия освети местността, сякаш падна мълния. Когато Динг осъзна какво е направил, нещо го удари в корема и той почувства внезапен подтик да повърне.

„Ками“-5 забеляза от шестнадесет километра ужасяващия жълт пламък долу, малко преди летището и вдясно от него, който можеше да означава само едно. Авиаторите са добре обучени хора. Летецът и вторият пилот на следващия самолет Е-767 също почувстваха внезапна празнина в корема и стягане на мускулите. Те се питаха кои от другарите им току-що са се размазали на земята, кои семейства щяха да посрещнат нежелани посетители, чии лица повече нямаше да видят, чии гласове повече нямаше да чуят, и се самоизмъчваха, задето не са слушали по-внимателно радиовръзката, сякаш това би променило нещо. Двамата мъже инстинктивно прегледаха пилотската кабина за някаква нередност. Двигателите бяха в изправност. Електрониката също. Хидравликата бе в ред. Каквото и да се е случило с другия самолет, на техния му нямаше нищо.

— Кула, тук Пети, какво стана? Край.

— Пети, тук кулата. Трети току-що се разби. Не знаем защо. Пистата е чиста.

— Тук Пети, прието. Продължаваме с приземяването, пистата влезе в полезрението ни. — Той дръпна ръката си от копчето на радиостанцията, преди да е казал нещо друго. Двамата авиатори се спогледаха. „Ками“-3. Добри приятели, които вече ги нямаше. Биха приели по-леко едни вражески действия, отколкото позора от нещо толкова банално като катастрофа при кацане, независимо от причината. Засега обаче те извърнаха глави пак към предвидената си траектория. Трябваше да завършат мисията си и да върнат благополучно у дома двадесет и петте техни колеги отзад въпреки тъгата си.

— Искаш ли аз да се заема? — попита го Джон.

— Това е моя работа, приятел. — Динг отново провери дали светкавицата се е заредила, след което обърса лицето си. Стисна юмруци, за да спре лекото треперене, което забеляза, изпитвайки едновременно срам и облекчение от появата му. Широко разредените сигнални светлини го подсетиха, че вижда нова мишена. Той служеше на родината си, както те служеха на своята, това бе всичко. Хрумна му, че щеше да е по-добре да го правеше с подходящо оръжие. Блуждаещият му ум предположи, че хората, предпочитащи саби, са си помислили същото, когато са се сблъскали с появата на мускетите. Чавес разтърси глава за последен път, за да я проясни, и насочи светкавицата си през отворения прозорец, като се отдръпваше назад от него, докато прицелът му не попадна точно върху приближаващия се самолет. Предните прозорци бяха покрити, за да не могат хората отвън да видят проблясването, но той не искаше да поема повече рискове, отколкото се налагаше…

… ето…

… сега…

Чавес натисна отново бутона и сребристата алуминиева обшивка около пилотската кабина на самолета пак блесна ярко, само за около секунда. Вляво от себе си чуваше пиукащия вой на пожарни коли, несъмнено отправящи се към мястото на първата катастрофа. „Не приличат на пожарните сирени у нас“ — помисли си без връзка той. Вторият Е-767 първоначално не направи нищо и за миг Динг се чудеше дали е направил всичко както трябва. После носът се килна надолу, но самолетът изобщо не се отклони. Просто увеличи бързината, с която се спускаше. Хрумна му, че можеше да се забие в хотелската им стая. Бе прекалено късно да бягат и Бог може би щеше да го накаже за това, че уби петдесет човека. Той поклати глава и демонтира светкавицата, а сетне зачака, намерил утеха в съсредоточаването върху тази механична задача.

Кларк също го видя и разбра, че няма смисъл да се втурват навън от стаята. Сега самолетът би трябвало да пламне… и вероятно пилотът си мислеше същото. Носът се вдигна и продуктът на „Боинг“ изрева може би на десет метра от покрива на хотела. Джон се премести до страничните прозорци и забеляза как краят на крилото минава над него и се завърта. Самолетът започна да се издига, или по-скоро се опита вероятно с цел обратен завой, обаче не му достигна мощност и той блокира над средата на пистата и на около сто и петдесет метра от земята, при което се килна към лявото крило и след спираловидно падане образува поредното огнено кълбо. Нито един от двамата агенти не благодари на Бога за избавлението, което така или иначе сигурно не заслужаваха.

— Прибери светкавицата и си вземи фотоапарата — заповяда Кларк.

— Защо?

— Ние сме журналисти, забрави ли? — каза той този път на руски.

Ръцете на Динг трепереха достатъчно силно, за да срещне трудности при разглобяването на светкавицата, но Джон не си помръдна пръста да му помогне. На всеки му трябваше малко време, за да превъзмогне този вид чувства. В края на краищата не бяха убили злодеи, заслужаващи да умрат. Отнеха живота на хора, неразличаващи се по нищо от тях и обрекли се на смърт чрез клетвите си да служат на човек, който не заслужаваше предаността им. Чавес най-сетне измъкна един фотоапарат, избра стомилиметров обектив за своя „Никон“ F-5 и последва шефа си навън. Малкото фоайе на хотела вече гъмжеше от хора, почти всичките японци. „Клерк“ и „Чехов“ минаха директно между тях и се затичаха през магистралата към оградата, заобикаляща летището, откъдето започнаха да снимат. Бъркотията беше достатъчно голяма, че да минат цели десет минути, преди да се появи полицай.

— Какво правите! — По-скоро обвинение, отколкото въпрос.

— Ние сме репортери — обясни „Клерк“ и подаде документите си.

— Спрете веднага това! — нареди им ченгето.

— Нарушаваме ли някакъв закон? Бяхме в хотела оттатък пътя, когато стана всичко. — Иван Сергеевич се обърна и се взря в японеца. След кратка пауза рече: — О! Да не би американците да са ви нападнали? Искате ли филма ни?

— Да! — каза служителят на реда, осъзнал се внезапно. Той протегна ръка, благодарен за моменталното им съдействие към официалната власт, която представляваше.

— Евгений, дай веднага филма си на човека.

„Чехов“ пренави филмчето и като го извади, го подаде на непознатия.

— Моля ви, върнете се в хотела. Ще ви потърсим, ако ни потрябвате.

„Сигурен съм, че ще го направите.“

— Четиристотин и шестнадесета стая — уведоми го Кларк. — Наистина ужасно! Дали има оцелели?

— Не зная. Сега си вървете, моля ви — рече полицаят и след малко им махна от другата страна на пътя.

— Бог да им е на помощ — каза сериозно Чавес на английски.

Два часа по-късно един спътник КН-11 премина над местността, като инфрачервените му камери проучиха внимателно и цялата околност на Токио. Специалистите по фоторазузнаване в Националната разузнавателна служба веднага забелязаха двата тлеещи пожара и самолетните части, разпръснати в безпорядък около тях. Те отбелязаха с немалко задоволство, че два самолета Е-767 бяха гризнали дървото. На тях бяха летели предимно служители на ВВС и тъй като бяха далеч от тази човешка касапница, виждаха само две улучени мишени. Картината се препредаваше на живо до няколко места. В оперативния отдел на Пентагона решиха, че първата фаза от операция ЗОРО е минала горе-долу както я планираха. Биха казали и „както се надяваха“, но така можеше да им секне късметът. „Да — помислиха си те, — ЦРУ не е съвсем безполезно.“

В Пърл Харбър беше тъмно. Напълването на сухия док отне десет часа, като при това съкратиха времето малко повече, отколкото е наистина безопасно, ала войната имаше различни правила за сигурност. След като шлюзът бе вдигнат, „Джон Стенис“ излезе от дока с помощта на два големи пристанищни влекача и като зави, остави зад гърба си „Ентърпрайс“. Пристанищният лоцман неспокойно изкара кораба за рекордно кратко време, след което го върнаха на брега с хеликоптер, и преди полунощ „Джони Реб“ плаваше в открито море и се отдалечаваше от нормалните корабни маршрути в западна посока.

Екипът за разследване на аварии дойде почти веднага от дирекцията в Токио. В смесената група, състояща се от военни и цивилни лица, последните можеха да дадат по-добра експертиза, защото в действителност ставаше дума за пътнически самолет, преустроен за военни цели. „Черната кутия“ (боядисана всъщност в крещящо оранжево) на „Ками“-5 беше открита за няколко изпълнени с късмет минути, макар тази на „Ками“-3 да се оказа по-трудна за намиране. Откараха я обратно до токийската лаборатория за анализи. Проблемът на японската армия бе доста по-голям. Два от безценните им десет разузнавателни самолета Е-767 вече ги нямаше, а още един се намираше в сервизен хангар за основен ремонт и обновяване на радарните му системи. Значи оставаха седем и да има постоянен пост от три щеше да е невъзможно. Съвсем проста аритметика. Всеки самолет трябваше да се поддържа, а екипажите се нуждаеха от почивка. Даже при девет действащи самолета да се държат три постоянно във въздуха, още три на земята и други три в пълна готовност беше убийствено и пагубно за хората и апаратурата. Възникна и въпросът за сигурността на самолетите. Член на следствения екип откри съобщението за неизправност във всички 767 и прецени, че то важеше и за модела, преустроен от японците за въздушна радиоелектронна война. Системите за автоматично приземяване бяха изключени незабавно и естественото първоначално заключение на цивилните следователи беше, че пилотите на самолетите, вероятно изтощени от продължителните патрулни полети, са ги пуснали при кацането. Старшият униформен служител се изкушаваше да приеме версията, като се изключеше едно: малко авиатори обичаха системите за автоматично приземяване, а и най-малко пък военните летци щяха да поверят самолетите и живота си на нещо, действащо с микрочипове и софтуер. При все това трупът на пилота на „Ками“-3 беше открит с ръка върху лоста за форсаж. Нямаше голяма логика, ала така говореха доказателствата. По всяка вероятност противоречие в софтуера, някъде по системата… Глупава и вбесяваща причина за загубата на два безценни самолета, въпреки че случаят не бе без прецедент в епохата на компютърно управляваните полети. Засега истината беше, че те можеха да поддържат постоянен патрул от само два самолета, макар и винаги да имаха трети, готов да се вдигне при първо нареждане.

Минаващите оттам спътници за електромагнитно разузнаване отбелязаха продължаващото за момента патрулиране на три самолета Е-767 и нервните специалисти от военновъздушното разузнаване и Службата за национална сигурност се питаха дали японските ВВС няма да се опитат да се възпротивят на правилата за самолетни операции. Те погледнаха часовниците си и разбраха, че след още шест часа всичко ще се изясни, тъй като сателитите продължаваха да записват и съставят диаграми на електронните емисии.

Самият Джексън сега се занимаваше с други спътникови данни. Смятаха, че на Сайпан са разположени четиридесет и осем изтребителя плюс още шестдесет и четири в бившата военновъздушна база „Андерсън“ на Гуам, чиито две широки писти и огромни подземни цистерни за гориво бяха дали съвсем удобен подслон на пристигащите самолети. Двата острова бяха на около двеста километра един от друг. Трябваше да има предвид и идеята за разпръскване, която Стратегическото въздушно командване приложи на островите по време на Студената война. Затворената северозападна база на Гуам разполагаше с две паралелни писти, напълно използваеми, а в средата на острова беше международното летище „Агана“. Гражданско летище имаше също на Рота, още една изоставена база на Тиниан, както и „Коблър“ на Сайпан, допълваща функциониращото летище там. Странно, но японците бяха пренебрегнали всички второстепенни съоръжения с изключение на базата „Коблър“. Всъщност сателитната информация сочеше, че Тиниан изобщо не е окупиран или поне на спътниковите снимки не се виждаха никакви тежки военни возила. Той заключи, че там би трябвало да има някакви леко въоръжени части, вероятно снабдявани с хеликоптер от Сайпан — островите ги делеше само един тесен пролив.

Сто и дванадесетте изтребителя бяха основната грижа на адмирал Джексън. Те щяха да бъдат подкрепени от разузнавателни самолети Е-2 плюс обичайните хеликоптери, които една армия взимаше, щом се отправеше нанякъде. Изтребители F-15 и F-3, подпомогнати допълнително от зенитни ракети земя-въздух. Тежка задача за един самолетоносач, дори ако използваха идеята на Бъд Санчес как да направят самолетоносача по-застрашителен. Ключът към всичко обаче не бе да надделеят във въоръжена схватка с противника, а да атакуват духа му — неизменна истина за всяка война, която хората периодически схващаха и забравяха през вековете. Надяваше се, че вижда нещата правилно. Дори тогава първо трябваше да се случи нещо друго.

Полицията изобщо не дойде, което донякъде учуди Кларк. Може да бяха намерили снимките за полезни, ала по-вероятно не бе така. Така или иначе те не се застояха, за да разберат. Като се качиха отново в колата си под наем, те хвърлиха последен поглед към обгореното място отвъд края на пистата точно когато първият от трите разузнавателни самолета се приземи в базата съвсем нормално за облекчение на всички. Един час по-рано той забеляза, че излетяха два вместо обичайните три Е-767, което, надяваше се, показваше, че зловещата им мисия е дала някакви плодове. Този факт вече беше потвърден от спътник и даде зелена улица на поредната бойна задача, за която агентите на ЦРУ не знаеха нищичко.

Трудното продължаваше да е как да повярват на всичко. На първата страница на написания на английски вестник, който купиха от фоайето на хотела на закуска, имаше новини, не особено различни от нещата, които прочетоха през първия си ден в Япония. Имаше две статии за Марианските острови и две от Вашингтон, ала останалото бяха предимно икономически новини плюс уводна статия за това колко желателно било възстановяването на нормалните отношения с Америка, макар и с цената на разумни отстъпки на масата за преговори. Вероятно истинската ситуация беше просто твърде фантастична, за да могат хората да я приемат, въпреки че до голяма степен това се дължеше на строгия контрол над новините. Например все още нищо не се споменаваше за ядрените ракети, скътани нейде. Някой се правеше или на много хитър, или на много глупав, а може би на двете в зависимост от развитието на нещата. Джон и Динг пак стигнаха до заключението, че във всичко това нямаше капчица смисъл, но резултатът от наблюдението нямаше да утеши семействата на убитите от двете страни. Даже в безумно пламенната война за Фолклендските острови е имало провокаторска риторика за наелектризиране на масите, обаче в случая сякаш правеха нова редакция на Клаузевиц, в която се казваше, че войната е по-скоро продължение на икономиката, отколкото на политиката, а бизнесът, макар и безскрупулен в същността си, все пак е по-цивилизована форма на дейност от тази, свързана с политическата сцена. Ала истинността на безумието виждаше с очите си. Пътищата бяха претъпкани с хора, вършещи ежедневните си задължения, макар да хвърляха по някой поглед повече към останките от катастрофата на въздушната база. Напук на света, който като че ли се обръщаше надолу с главата, обикновеният гражданин се придържаше към познатата му реалност и прехвърляше непонятната му част на други, които на свой ред се чудеха защо никой друг не я е забелязал.

„И ето ме тук — каза си Кларк, — чужд шпионин, прикриващ се зад самоличност на лице от трета страна. Правя неща в разрез с Женевските протоколи за цивилизована война, което пък само по себе си е загадъчно понятие.“ Нямаше и дванадесет часа, откакто помогна за убийството на петдесет човека, и при все това сега се връщаше с кола под наем в столицата на врага и единствената му непосредствена грижа бе да не забрави да кара в лявото платно и да избегне сблъсък с всички тези хора, пътуващи към работата си, които смятаха, че ако между теб и колата пред теб има повече от десет метра, значи не си в крак с движението.

Всичко се промени коренно на три преки от хотела им, когато Динг съзря една неправилно паркирана кола със спуснат сенник. Знак, че Кимура искаше да се срещнат спешно. Извънредният сигнал подейства като един вид уверение, че всичко не е някакъв извратен сън. Опасността отново се появи в живота им. Поне имаше нещо реално.

Въздушните операции бяха започнали веднага след зазоряване. Сега на борда имаше четири пълни ескадрили с изтребители „Томкет“ F-14 и още четири с „Хорнет“ F/A-18, както и четири самолета „Хоукай“ Е-ЗС. Обичайните спомагателни самолети бяха засега в базата на Мидуей и специалната команда на единствения самолетоносач за момента щеше да използва тихоокеанските острови като помощни опорни пунктове за пътуването на запад. Първата точка от дневния ред беше отработване на презареждане във въздуха от „танкери“ на ВВС, които също щяха да последват флотилията на запад. Веднага щом задминаха Мидуей, се установи постоянен боен въздушен патрул от четири самолета, макар и без обичайния ескорт от няколко „Хоукай“. Разузнавателните Е-2С създаваха много електронен шум, а основната задача на съкратената бойна група бе да остане незабелязана, макар че при „Джони Реб“ се налагаше да направят невидим предмет с размерите на островен бряг.

Санчес беше в сектора за въздушни операции. Имаше за задача да превърне очевидно равната предстояща битка в предварително решена. Идеята за честно сражение му бе толкова чужда, колкото на всеки друг в униформа. Човек трябваше само да се огледа, за да разбере защо. Той наистина познаваше хората, работещи тук. Не познаваше обаче авиаторите на островите и друго не го интересуваше. Може и да бяха човешки същества. Може и да имаха жени, деца, къщи, коли и всички останали обикновени неща, които всеки човек с флотска сиво-кафява униформа притежаваше, ала това нямаше значение за командира на авиогрупата. Санчес не би наредил или простил такива филмови фантасмагории като хабенето на муниции по парашутисти (те и без това бяха прекалено трудни за улучване), но трябваше да свали самолетите им, което в епохата на ракетите най-често означаваше, че летецът вероятно няма да има възможността да се катапултира. За щастие, в съвремието беше изключително трудно да видиш мишената си като нещо по-голямо от точка, която си длъжен да хванеш в кръгчето на проекционния екран на системата за управление на огъня. Така нещата много се улесняваха, а ако от останките изникнеше парашут, той нямаше нищо против да си затвори очите за свой колега авиатор, стига онзи да не може да нарани някой от хората му.

— Кога е изчезнал — уведоми ги Кимура с настоятелен глас и пребледняло лице.

— Арестуван ли е? — попита Кларк.

— Не зная. Дали нямаме някой във вашата организация?

Джон придоби страшно суров израз.

— Знаете ли как постъпваме с предателите? — Всички знаеха. — Моята страна също зависи от този човек. Ще се заемем с въпроса. Сега си вървете.

Чавес го проследи как се отдалечава, преди да се обади:

— Изтичане на информация ли?

— Възможно е. Възможно е също хората, командващи парада, да не желаят никакви външни опозиционни лидери да оплескват нещата в момента. — „Сега пък станах политически аналитик“ — каза си Джон. Е, той беше и напълно признат журналист от информационната агенция „Интерфакс“. — Какво ще кажеш да посетим посолството ни, Евгений?

Шеренко се готвеше да излиза за своя си среща, когато двамата мъже се появиха на вратата на кабинета му. За един кратък миг си помисли колко необичайно беше това събитие: двама агенти на ЦРУ, влизащи в руското посолство за делова среща с руската Служба за външно разузнаване. Сетне се запита какво би ги накарало да го сторят.

— Какво има?

— Кога е изчезнал — пое отговорът Джон Кларк. Майор Шеренко седна и покани посетителите си да седнат в кабинета му. Нямаше нужда да им казва да затворят вратата. — Може ли да е станало съвсем случайно, или някой се е разприказвал?

— Не вярвам да е работа на Службата за обществена безопасност. Даже ако са получили заповеди от Гото. Нещата стават прекалено политически, като нямат истински доказателства. Политическата ситуация е… Добре ли я познавате?

— Информирайте ни — рече Кларк.

— Правителството е много объркано. Гото упражнява контрол, ала не споделя информацията с много хора. Коалицията му е все още хилава. Кога пък е много уважаван, твърде много, за да бъде арестуван открито. — „Така мисля“ — не добави Шеренко. Онова, което можеше да се твърди с увереност преди две седмици, сега бе далеч по-несигурно.

Американците всъщност виждаха логика. Кларк помисли малко, преди да заговори:

— Най-добре ще е да разклатите клона, Борис Илич. И вие, и ние се нуждаем от този човек.

— Изложихте ли го на риск? — поинтересува се руснакът.

— Не, ни най-малко. Казахме му да се държи както обикновено… А и той мисли, че сме руснаци. Единствените ми указания бяха да го проверя, но да се опитваме да управляваме такъв човек е прекалено опасно. Би могъл всеки момент да се окаже голям патриот и да ни разкара. Такива хора просто ги оставяш сами да направят най-правилното.

Шеренко пак си помисли, че досието на този човек в московския център е вярно. Кларк притежаваше всички нужни инстинкти за шпионска дейност. Той кимна и зачака Кларк да продължи.

— Ако контролирате Службата за обществена безопасност, трябва да разберем веднага дали той е при тях.

— И ако е при тях?

— Тогава ще трябва да решите дали можете да го измъкнете. Тази част от операцията е ваша. Не мога да ви свърша тази работа. Ако обаче го е пипнал някой друг, може би можем да направим нещо.

— Трябва да говоря с Москва.

— Досетихме се. Само не забравяйте, че Кога е най-добрата ни възможност за политическо разрешение на цялата каша. След това уведомете Вашингтон.

— Ще бъде направено — обеща Шеренко. — Трябва да попитам нещо… за двата самолета, които се разбиха снощи.

Кларк и Чавес вече се бяха упътили към вратата. Отговори му по-младият, без да се обръща:

— Ужасна злополука, нали?

— Вие сте луд — заяви Могатару Кога.

— Аз съм патриот — отвърна му Райзо Ямата. — Ще дам на родината ни истинска независимост. Ще направя Япония отново велика държава.

Погледите на двамата мъже, които седяха в двата противоположни края на масата в мансардния апартамент на Ямата, се срещнаха. Охраната стоеше пред вратата. Тези думи можеха да се кажат само на четири очи.

— Вие се отказахте от най-важния ни съюзник и търговски партньор. Водите ни към икономическа разруха. Убихте хора. Подкупихте за беззаконията си правителството и войската ни.

Ямата кимна така, сякаш потвърждаваше, че е придобил някакъв имот.

— Хай, направих всичко това и не ми беше трудно. Кажете ми, Кога, много трудно ли е да накараш един политик да свърши каквото и да било?

— Ами приятелите ви? Мацуда и останалите?

— Всеки има нужда от напътстване от време на време. — „Почти всеки“ — каза си само мислено Ямата. — Когато всичко свърши, ще имаме напълно интегрирана икономика, двама стабилни и могъщи съюзници и с течение на времето търговията ни ще се възобнови, понеже останалата част от света се нуждае от нас. — Сляп ли бе този политик? Не разбираше ли?

— Наистина ли познавате толкова зле Америка? Сегашните ни трудности възникнаха, защото едно-единствено семейство изгоря живо. Те не са като нас. Те мислят различно. Религията им е различна. Културата им е изпълнена с насилие повече от всяка друга и при все това те боготворят правосъдието. Почитат печеленето на пари, но корените им са в идеалите. Не можете ли да го проумеете? Те няма да търпят това, което направихте! — Кога направи пауза. — А и планът ви за Русия… Сериозно ли мислите, че…

— След като Китай ни помага? — Ямата се усмихна. — С тях можем да се справим с Русия.

— А дали Китай ще остане наш съюзник? — настоя Кога. — Убихме двадесет милиона китайци във Втората световна война и политическото им ръководство не го е забравило.

— Нужни сме им и те го знаят. А заедно…

— Ямата-сан — прекъсна го тихо и учтиво Кога, тъй като обноските бяха в природата му, — вие не разбирате политиката така добре, както бизнеса. Това ще ви провали.

— А вас ще ви провали предателството — отговори му по същия начин Ямата. — Зная, че имате контакти с американците.

— Грешите. Не съм говорил с американски гражданин от седмици. — Един възмутен отговор не би имал силата на прозаичния.

— Е, така или иначе ще ми гостувате тук за известно време. Ще видим доколко съм невеж в политиката. До две години аз ще съм министър-председател, Кога-сан. След две години ние ще бъдем суперсила. — Ямата стана. Апартаментът му обхващаше целия последен етаж на четиридесететажната сграда и божествената гледка му доставяше удоволствие. Индустриалецът се приближи до панорамните прозорци и заоглежда града, който скоро щеше да е неговата столица. Колко жалко, че Кога не разбираше как са устроени нещата в действителност. Засега обаче трябваше да отлети пак за Сайпан, за да започне политическия си възход. Той се обърна. — Ще видите. Временно сте мой гост. Дръжте се както подобава, и с вас ще се отнасят добре. Опитате ли се да избягате, трупът ви ще бъде намерен на парчета някъде по железопътните релси заедно с бележка, в която се извинявате за политическите си неуспехи.

— Няма да ви доставя това удоволствие — отговори хладно бившият премиер.

[1] Исусе Христе! (исп.). — Б.пр. ↑

40.

ЛИСИЦИ И ХРЪТКИ

Шеренко планираше лично да се яви на срещата, но спешна работа му попречи да го стори. Оказа се все едно. Съобщението, доставено на дискета, беше от главния му внедрен агент, директора на Службата за обществена безопасност. Каквито и да бяха личните навици на човека, той бе вещ политически наблюдател, макар и малко многословен в докладите и оценките си. Според него японската армия не била ни най-малко недоволна от близките перспективи. Обезсърчени от факта, че години наред ги окачествяваха като „отбранителни сили“ и че общественото съзнание ги свеждаше просто до пречка за Годзила и други неправдоподобни чудовища (обикновено за тяхно нещастие), войниците се смятаха за пазители на една славна военна традиция. Сега, намерили най-сетне политическо ръководство, достойно за бойния им дух, техните командири приемаха с удоволствие възможността да покажат на какво са способни. В по-голямата си част подложени на американска подготовка и професионално обучение, висшите военнослужещи бяха направили своя анализ на ситуацията и оповестиха за всички, искащи да знаят, че те могат и ще спечелят тази битка. Директорът на Службата за обществена безопасност допълваше, че те смятали, че имат отлични шансове за завоюване на Сибир.

Тази оценка и докладът на двамата агенти на ЦРУ бяха изпратени моментално в Москва. Значи в японското правителство имаше разногласия и поне една от държавните служби схващаше донякъде реалността. Това доставяше удоволствие на руснака, но той помнеше и как един от шефовете на немското разузнаване на име Канарис бе направил съвсем същото през 1939 и не беше успял да постигне абсолютно нищо. Той възнамеряваше да разчупи този исторически модел. Номерът по време на война бе да й попречиш да се разрасне. Шеренко не поддържаше теорията, че дипломацията може да предотврати започването й, ала твърдо вярваше, че доброто разузнаване и решителните действия могат да им попречат да стигнат твърде далеч… Стига да имаш политическата решителност да предприемеш нужните действия. Безпокоеше го обаче фактът, че именно американците трябваше да покажат тази решителност.

— Нарича се операция ЗОРО, господин президент — каза Роби Джексън и махна покритието от първата графика.

В залата за кризисни ситуации бяха държавният секретар и министърът на отбраната, както и Райън и Арни ван Дам. Двамата министри се чувстваха неловко в момента, но по същия начин се чувстваше и заместник-началникът на оперативния отдел. Райън му кимна да продължи.

— Задачата е да се дезорганизира командването на противниковата страна, като се отстранят точно онези индивиди, които…

— Имате предвид да ги убием? — попита Брет Хансън. Той погледна към министъра на отбраната, който изобщо не реагира.

— Господин министър, не искаме да нападаме цивилни граждани. Следователно не можем да атакуваме икономиката им. Не можем да взривяваме мостове в градовете им. Армията им пък е прекалено разпръсната, за да…

— Не можем да направим това — прекъсна го пак Хансън.

— Господин министър — рече хладнокръвно Райън, — не може ли поне да чуем какъв е планът, преди да решаваме какво трябва и какво не трябва да правим?

Хансън кимна сърдито и Джексън продължи:

— Много парчета от мозайката вече дойдоха по местата си. Отстранихме две от резервите им за въздушно разузнаване…

— Кога е станало това? И как го направихме?

— Случи се снощи — отвърна Райън. — Как сме го направили, не ви засяга, сър.

— Кой даде нареждането? — Въпросът бе на президента Дърлинг.

— Аз, сър. Всичко беше добре прикрито и операцията мина гладко. — Райън прочете в очите на Дърлинг, че пак превишаваше правата си.

— Колко човека бяха убити? — настоятелно попита държавният секретар.

— Около петдесет, което е с двеста по-малко от хората ни, които те убиха, господин министър.

— Слушайте, можем да ги убедим да се откажат от островите, ако не прибързваме — каза Брет Хансън и спорът вече бе двустранен, а всички останали се превърнаха в наблюдатели.

— Адлер твърди друго.

— Крис Кук смята така, а той има свой човек в делегацията им.

Дърлинг спокойно ги наблюдаваше, като пак оставяше на персонала си (за него те бяха точно това) да води разискванията. Него го тормозеха други въпроси. Политиката отново щеше да покаже лошата си страна. Ако не успееше да се справи с кризата ефикасно, с него беше свършено. Тогава някой друг щеше да стане президент и този някой щеше да се сблъска с по-тежка криза най-късно на следващата година. Можеше да е дори по-лошо, в случай че преценката на руското разузнаване бе вярна. А ако Япония и Китай предприемеха действия срещу Сибир през идната есен, то щеше да настъпи още една, по-голяма криза по време на американските избори и сериозно щеше да застраши възможностите на родината му да се справи с нея. Всичко щеше да се превърне в политически дебати, докато икономиката продължава с опитите си да се възстанови при сто милиарда долара търговски дефицит.

— Ако пропуснем сегашната възможност, господин министър, никой не знае докъде може да се стигне — казваше Райън в момента.

— Можем да уредим въпроса дипломатически — настояваше Хансън.

— А ако не стане? — попита президентът.

— Тогава своевременно можем да замислим умерен военен отговор. — Увереността на държавния секретар не се отразяваше на изражението на министъра на отбраната.

— Имате ли какво да добавите? — попита го Дърлинг.

— Ще мине известно време… години… преди да успеем да съберем военните части, необходими за…

— Не разполагаме с никакви години — отсече Райън.

— Да, аз също мисля, че нямаме толкова време — отбеляза президентът. — Ще се получи ли, адмирале?

— Мисля, че може да стане, сър. Нуждаем се от малко късмет за някои операции, но снощи уцелихме десетката.

— Нямаме необходимия потенциал, за да гарантираме успех — призна министърът на отбраната. — Командващият специалната групировка току-що изпрати доклада си и…

— Четох го — рече Джексън, който не успяваше добре да прикрие безпокойството си пред истинността на доклада. — Аз обаче познавам командира на авиогрупата, Бъд Санчес. Знаем се от години и щом той казва, че може да го направи, аз му вярвам. Господин президент, не се впечатлявайте прекалено от цифрите. Не в тях е въпросът. Основното е начинът, по който се води една война, а тук имаме повече опит от тях. Всичко е въпрос на психология и на това да играем според нашите силни страни, а не според техните. Войната вече не е онова, което беше. Някога ти трябваха огромни въоръжени сили, за да унищожиш възможностите на врага да се бие и способността му да координира и командва войските си. Добре, преди петдесет години за тази задача бяха нужни много неща, обаче целите, които искаме да ударим, са всъщност съвсем малки, така че успееш ли да улучиш тези малки мишени, сега постигаш същото, за което преди са ти били необходими един милион човека.

— Това си е хладнокръвно убийство — озъби се Хансън. — Ето какво е.

Джексън се обърна към него от катедрата:

— Да, сър, войната е точно това, ала по този начин няма да убием някой нещастен деветнадесетгодишен сополанко, влязъл в армията, защото му харесва униформата. Ще убием мръсника, който го е изпратил да умре и даже не знае името му. Моите уважения, сър, но аз съм убивал хора и зная какво точно е усещането. Веднъж, поне един-единствен път, бих искал да стовариме удара си върху хората, които дават заповедите, вместо върху тъпите нещастници, които не могат да не ги изпълнят.

При тези думи Дърлинг едва не се усмихна, тъй като си спомни фантазирането, превърнато веднъж дори в телевизионна реклама, за това колко различно би било, ако президентът, премиерът и други висши държавни служители, изпращащи хората на бойното поле, се изправеха срещу врага лично и се побъхтеха с него.

— Въпреки всичко пак ще се наложи да убиете много хлапаци — рече президентът.

Адмирал Джексън се отърси от гневното си изражение, след което отговори:

— Зная, сър, но ако имаме късмет, ще бъдат далеч по-малко.

— Кога трябва да знаете отговора?

— Мозайката до голяма степен е подредена. Можем да започнем операцията след по-малко от пет часа. После ще сме възпрепятствани от настъпването на деня. Оттам нататък, на двадесет и четири часови интервали.

— Благодаря ви, адмирал Джексън. Господа, бихте ли ме извинили за няколко минути? — Те започнаха да се източват един по един, когато на Дърлинг му хрумна нещо: — Джак? Можеш ли да останеш за малко?

Райън се обърна и седна пак на мястото си.

— Трябваше да го направим, сър. По един или друг начин, ако ще изваждаме от строя тези ядрени ракети…

— Зная. — Президентът заби поглед в бюрото си. Всички доклади, карти и графики бяха разпръснати. Всички документи за военния потенциал. Поне му бяха спестили предвижданията за загуби в хора и материални щети, вероятно по нареждане на Райън. След миг чуха, че вратата се затвори.

Райън се обади пръв:

— Сър, има още нещо. Бившият премиер Кога е арестуван… Простете, знаем само, че е, хм, изчезнал.

— Какво значи това? Защо не повдигна въпроса по-рано?

— Арестът е станал по-малко от двадесет и четири часа след като казах на Скот Адлер, че с Кога е установен контакт. Даже не споменах с кого е влязъл в контакт. Вярно, може да е съвпадение. Гото и шефът му може просто да не искат той да вдига политически шум, докато провеждат операцията си. Възможно е също да значи, че отнякъде е изтекла информация.

— Кои от нашите знаят?

— Ед и Мери Пат в ЦРУ. Аз. Вие. Скот Адлер и всички, на които Скот е казал.

— Не знаем обаче със сигурност, че е изтекла информация.

— Не, сър, не знаем. Но има изключително голяма вероятност.

— Да го оставим настрана засега. Ами ако не предприемем нищо?

— Налага се, сър. Ако не го сторим, то в близкото бъдеще можем да очакваме война между Русия, от една страна, и Япония и Китай, от друга, а ние ще правим бог знае какво. ЦРУ все още изготвя оценъчния си доклад, но не виждам как войната може да не премине в ядрена. ЗОРО може и да не е най-прекрасното нещо, което сме се опитвали да извършим, обаче е най-добрата ни възможност. Дипломатическите аспекти не са от значение. Залозите, за които играем сега, са много по-високи. Ако обаче можем да избием хората, сложили начало на бъркотията, значи можем да съборим правителството на Гото. И тогава бихме могли да установим пак известен контрол.

Дърлинг осъзна, че странното тук бе размяната на ролите, тоест коя страна какъв вид умереност поддържаше. Хансън и министърът на отбраната поемаха класическия дипломатически курс — те искаха да се изчака, за да са сигурни, че не е останала никаква друга възможност за разрешаване на кризата с мирни средства, ала ако дипломацията се провалеше, щеше да последва много по-обширен и кръвопролитен конфликт. Райън и Джексън настояваха да се упражни насилие веднага, с надеждата да се избегне мащабна война по-късно. Гадното беше, че и едните, и другите можеха да са прави, а единственият начин да е сигурен кой греши бе да прочете историческите книги от след двадесет години.

— Ако планът се провали…

— Тогава сме убили част от хората си за нищо — рече откровено Джак. — Самият вие ще платите сравнително скъпо за всичко, сър.

— Ами командирът на флотилията… Искам да кажа човекът, командващ специалната група на самолетоносача. Какво ще ми кажеш за него?

— Ако той се издъни, всичко отива по дяволите.

— Замени го — нареди президентът. — Мисията е одобрена.

Имаше още един въпрос, който трябваше да се обсъди. Райън запозна президента и с него, след което напусна залата и направи нужните обаждания.

Както обичаха да казват хората в сини униформи, идеалната мисия във ВВС е онази, която се ръководи от обикновен капитан. За тази отговаряше полковник от отдела за специални операции, но той поне беше човек, когото неотдавна подминаха при раздаването на генералски чинове — факт, спечелил му симпатията на подчинените му, които знаеха защо не е успял да мине през ситото. Хора, занимаващи се със специални операции, просто не пасваха на консервативния идеал за висшето командване. Те бяха прекалено… ексцентрични за него.

Последните инструкции за мисията се получаваха във Верино на живо чрез сателитна връзка от Форт Мийд, Мериленд, и американците и сега трепнаха при мисълта, че руснаци научават какво ли не за възможностите на Америка да събира и анализира електронна информация чрез спътници и други средства. Така де, бяха развили тази си способност, за да я използват срещу тях. Установиха с точност координатите на два патрулиращи самолета Е-767. Чрез спътникови данни с картина преброиха изтребителите или поне тези, които не бяха в защитени скривалища, а последното минаване оттам на сателита КН-12 им даде броя на намиращите се във въздуха самолети и позициите им. Полковникът, командващ отряда, запозна авиаторите с курса за проникване, който бе съставил лично, и макар че имаше тревоги, двамата млади капитани, които щяха да летят с транспортните С-17А, предъвкаха няколко пъти дъвките си и с кимване дадоха окончателното си съгласие. Един от тях дори се пошегува, че било време „извозвачът на боклуци“ да получи малко уважение.

Руснаците също имаха своята роля. От Южносахалинск на полуостров Камчатка излетяха осем прехващача МиГ-31 за учение по въздушна отбрана, както и един ИЛ-86 със система за ранно предупреждение. Десет минути по-късно от Сокол се вдигнаха четири изтребителя „Сухой“, действащи като нападатели. Последните, снабдени с резервоари с гориво за дълги преходи, се отправиха на югоизток и останаха далеч от японското въздушно пространство. Диспечерите в двата японски самолета Е-767 направиха правилна преценка: сравнително типично и стилизирано руско учение. Въпреки това в него участваха бойни самолети, тъй че тренировката заслужаваше пълното им внимание, още повече че те се намираха точно на най-логичния подстъп за американски самолети като бомбардировачите В-1, които съвсем наскоро бяха „погъделичкали“ въздушните им отбранителни части. В резултат двата Е-767 бяха изтеглени на север и леко на изток, а с тях и ескортиращите ги изтребители. Резервният самолет със система „Ауакс“ за малко не получи заповед за излитане, но наземният командир на частите за въздушна отбрана разумно реши само да позасили бойната готовност.

„Глоубмастър“-III С-17А беше най-новият и най-скъп транспортен самолет, успял да си извоюва място в системата за доставки на Пентагона. Всеки, запознат с кошмарните процедури в случая, би предпочел противовъздушна артилерия, защото мисиите на бомбардировачите поне се планираха така, че да успеят, докато системата за доставки най-често сякаш имаше за цел да се провали. А че това не ставаше, бе един вид похвала за изобретателността на хората, посветили живота си на осуетяването му. Не се пожалиха никакви разходи, бяха открити и някои нови пера за използване, ала крайният резултат беше един „извозвач на боклуци“ (най-често използваният термин от летците изтребители) с претенции за див хищник.

Въпросният самолет излетя малко след полунощ местно време и пое курс юг-югозапад, все едно е редовен полет до Владивосток. Точно преди този град той зареди от един снабдителен КС-135 (руската система за въздушно презареждане не бе съвместима с американските стандарти) и напусна азиатския континент, като сега се отправи право на юг по сто тридесет и втория меридиан.

„Глоубмастър“ беше първият в историята товарен самолет, конструиран с възможности за специални операции. Нормалният едва двучленен екипаж се допълваше от двама „наблюдатели“, за които бяха осигурени стандартни комплекти от уреди. В случая тези двама човека бяха електронни оператори, които сега водеха сметка за многобройните радарни пунктове за въздушна отбрана, осеяли руското, китайското, корейското и японското крайбрежие, и направляваха пилотите така, че да си проправят път през възможно най-много нулеви зони. Целта скоро наложи бързо спускане и насочване на изток.

— Не е ли страхотно? — обърна се старши сержант Вега към командира си. Хората от бойната група седяха на сгъваеми столове в багажния сектор, облечени в походни униформи, които ги принудиха да се клатят като патета на борда на самолета преди час под зоркия поглед на сержанта от военновъздушните сили. Мнозина във въздушнодесантните войски вярваха, че ВВС награждават пилотите, ако накарат пасажерите си да повърнат, обаче сега нямаше да има никакви оплаквания. Най-опасната част от мисията течеше в момента, въпреки че имаха парашути: нещо, което екипажът от ВВС показателно не си бе направил труда да вземе. Така или иначе нямаше да има голяма полза от тях, ако някой заблуден изтребител изникнеше в който и да е момент от превозването им до програмираното място за скок.

Капитан Чека просто кимна. На него по-скоро му се щеше да е на земята, където е мястото на един пехотинец, вместо да клечи тук, безпомощен като неродено бебе в утробата на жена, луда по дискотечни танци.

Мониторите на електронните оператори отпред се наситиха с цвят. Правоъгълният телевизионен екран вадеше от компютърната памет всички известни радарни съоръжения на западното японско крайбрежие. Нямаха трудности с въвеждането на информацията, тъй като повечето бяха построени от американци преди едно-две поколения — по времето, когато Япония представляваше внушителна островна база, удобна за използване срещу Съветския съюз, и по тази причина беше изложена на риск от руска атака. Радарите се обновяваха с течение на времето, ала всяка застава имаше своите недостатъци, повечето от които бяха предварително известни на американците, а и през последната седмица бяха оценени наново от спътниците за електромагнитно разузнаване. Сега самолетът поемаше югоизточен курс, като се снижи на шестдесет метра над водната повърхност, и закрета с максималната за тази височина скорост от триста и петдесет възла. От това самолетът здравата се задруса и макар екипажът да не го забеляза, всички останали го усетиха. Пилотът носеше тъмни авиаторски очила, въртеше глава и проучваше небето, докато вторият пилот се бе съсредоточил върху апаратурата. Последният разполагаше и с проекционен екран над главата си, точно като в изтребител. На него се изписваха посоката по компаса, височината, скоростта им спрямо тази на вятъра; имаше и тънка зелена линия, представляваща хоризонта, който той понякога успяваше да види, в зависимост от разположението на луната и облаците.

— Улавям „отметки“ високо на десет часа — докладва пилотът, имащ предвид ярките импулси. Сигурно бяха пътнически самолети, летящи по редовните си маршрути. — Друго няма.

Вторият пилот, в случая жена, хвърли още един поглед на екрана. Радарната картина изглеждаше точно по плана: траекторията им следваше един много тесен черен коридор сред звездообразни червени и жълти лъчове, които показваха площите, покрити с отбранителни и контролни радари. Колкото по-ниско летяха, толкова повече се разширяваше черната сигурна зона, ала вече бяха на минималната височина за безопасен полет.

— Осемдесет километра до брега.

— Прието — потвърди пилотът. — Как си? — попита след секунда той. Проникването от ниска височина поставяше под напрежение всички, макар компютърен автопилот да боравеше с ръчките.

— Никакви проблеми — отговори тя. Не беше съвсем вярно, обаче от нея не се очакваше да каже друго. Най-опасното бе именно тук, над издигнатата радарна установка на Айкава. Тази най-слаба точка от периметъра на японската ниска въздушна отбрана представляваше проток между един полуостров и остров. Радарите по двата лъча почти покриваха сто и десет километровата просека, но те бяха стари, още от седемдесетте години, и не бяха обновявани след кончината на комунистическия режим в Северна Корея. — Спускам плавно — каза тя след малко и зададе на автопилота височина от двадесет и един метра. На теория можеха да летят безопасно на петнадесет метра, ако са над равна повърхност, ала самолетът им се движеше с мъка и затова ръката й бе върху страничния контролен лост, който допълваше илюзията, че се намират в истински изтребител. Ако забележеше дори риболовно корабче, щеше да й се наложи рязко да покачи височината, защото се опасяваше от сблъсък с върха на нечия мачта.

— Бряг на осем километра — оповести единият от електронните оператори. — Препоръчвам да се отклоним надясно, курс едно-шест-пет.

— Отклонявам се надясно. — Самолетът леко се наклони. В багажния сектор имаше само няколко илюминатора.

Старши сержант Вега зае едно от тях и видя как краят на крилото се гмурва към едва забележимата тъмна водна повърхност, изпъстрена на места от белите гребени на вълните. Гледката го накара да се обърне обратно. Така или иначе не можеше да помогне с нищо, а ако се забиеха и се преобърнеха, нямаше да има време да го осъзнае. Или поне така му бяха казали някога.

— Виждам брега — обади се летецът, който пръв съзря блестящите светлини благодарение на очилата си. Време беше да изключи автопилота и да помогне за управлението. — Поемам самолета.

— Пилотът поема самолета — потвърди вторият пилот, като отпусна ръка и си позволи дълбоко да си поеме дъх.

Те прекосиха бреговата линия между Оми и Ичифури. Щом сушата навлезе в полезрението им, самолетът започна да се издига. Автоматичната система за избягване на терена имаше три режима. Летецът избра този с надпис „Неравен“, който бе тежък за аероплана и още по-тежък за пътниците, но в края на краищата беше по-сигурен за всички.

— Какво става с техните „Ауакс“? — обърна се той към електронните оператори.

— Засякох импулси от един на девет часа, съвсем слаби са. Ако ни държите в ниското, всичко ще е наред.

— Вадете пликчетата за повръщане, момчета. — Сетне се обърна към сержанта от ВВС: — Десет минути.

— Десет минути — съобщи той на всички отзад. В този миг самолетът залитна надясно и се стрелна нагоре, с което избягна първата крайбрежна планина. После пак се спусна бързо, с което полетът заприлича на особено неприятно пътуване с увеселително влакче, и Хулио Вега си спомни как някога се закле, че никога повече няма да се подлага на подобно нещо. Наруши този обет много пъти и този път на земята отново имаше хора с оръжия. Сега обаче те не бяха колумбийски наркомани, а обучена професионална войска.

— Божичко, надявам се да ни осигурят две минути спокоен полет, за да се доберем до вратата — промълви той между две преглъщания.

— Не разчитай на това — каза капитан Чека, точно преди да оползотвори пликчето за повръщане. Така се постави началото на вълна от такива действия сред останалите рейнджъри.

Номерът беше да държат планинските върхове между себе си и радарните предаватели. Тоест да летят в долините. Сега „Глоубмастър“ се движеше по-бавно, с някакви си двеста и тридесет възла спрямо скоростта на вятъра, и макар да бяха със спуснати предкрилки и задкрилки и да имаха компютъризирана система за управление, това доведе до полет, в който нещо ги поваляше от едната страна и ги запращаше на другата, а положението им се менеше за секунди. Проекционният екран отгоре показваше планинския въздушен коридор, в който летяха, а пред очите на пилотите се появяваха червени предупредителни надписи, с които, вярно, автопилотът се справяше доста добре, ала не без да накара двамата авиатори отпред да се сковат от непресторен страх. Летците никога не се доверяваха истински на машинарията и сега върху контролните лостове пак лежаха две ръце, които, аха, да трепнат и да отнемат управлението от компютъра, но не… Чувстваха се почти като участници в изключително усложнен и рискован двубой с компютъра, опитващ се по свой си начин да се покаже по-смел от авиаторите, на които се налагаше да се доверят на микрочипове за неща, с които собствените им рефлекси не можеха да смогнат. Те се взираха в зелените назъбени линии, които изобразяваха цели планини, или по-точно планинска верига, мъхната по краищата заради дърветата, стигащи в повечето случаи до върховете; през повечето време линиите бяха доста над равнището на полета им до последната секунда, когато носът отскачаше нагоре, коремите им се мъчеха да го последват, ала в следващия миг самолетът пикираше отново.

— Остават пет минути — провикна се назад пилотът.

— Стани! — изрева сержантът на пасажерите. Самолетът пак се спускаше и един от членовете на специалния отряд за малко щеше да падне навън, когато се изправи. Придвижиха се назад към лявата врата, която сега бе отворена. Щом се закачиха за обезопасителните въжета, задният капак на двадесетметровия товарен сектор падна и двама редници от ВВС откачиха застопоряващите куки от складирания на платформи в средата товар. Глоубмастърът се спусна за последен път и през вратата Чека и Вега видяха призрачната долина под тях, както и извисяващата се планина вляво.

— Сто и петдесет метра — съобщи пилотът по вътрешната радиовръзка. — Да го направим.

— Вятърът изглежда благоприятен — рече вторият пилот, докато гледаше компютъра, контролиращ парашутните десанти. — Една минута.

Зелената лампичка до вратата за пасажерите светна. Сержантът беше завързан с предпазен колан през кръста, стоеше на вратата и препречваше пътя на рейнджърите. Той ги погледна изкосо.

— И да внимавате там долу, момчета.

— Извинявам се за свинщината — каза капитан Чека.

— Чистил съм и по-голяма мръсотия — ухили се сержантът. Освен това той си имаше редник за тази работа. Огледа обстановката за последен път. Специалният отряд стоеше в безопасност по местата си и никой не препречваше пътя на товара. Първото парашутно спускане щеше да се извърши от пилотската кабина. — Отзад всичко е чисто — докладва той по интеркома. След това се отдръпна от вратата, за да може Чека да заеме мястото си, да се хване с по една ръка от двете страни и да постави левия си крак точно на ръба.

— Десет секунди — обади се вторият пилот отпред.

— Прието, десет секунди. — Летецът посегна към освобождаващия ключ, като махна защитното капаче и постави палеца си на него.

— Пет.

— Пет.

— Три… две… едно… давай!

— Товарът е спуснат.

Отзад рейнджърите видяха как платформите се плъзнаха навън през приличната на пещерен вход врата. Самолетът силно се наклони откъм опашката, сетне пак се върна в хоризонтално положение. Секунда по-късно зелената лампичка на вратата започна да мига.

— Скачай, скачай, скачай! — надвика шума сержантът.

Капитан Диего Чека, служещ в специалните части на американската армия, стана първият американец, нахлул на японска територия, след като прекрачи прага и падна в тъмнината. След секунда обезопасителното въже разтвори парашута му и черният найлонов чадър се изду докрай само на деветдесет метра от земята. Силният и често болезнен първоначален тласък му донесе значително облекчение. Скокът от сто и петдесет метра превръщаше използването на резервен парашут в безполезно разточителство. Най-напред той погледна нагоре и вдясно от себе си и видя, че всички останали са във въздуха и парашутите им се отваряха един след друг, точно както неговият се изду току-що. Следващият му ход бе да насочи поглед надолу и да се огледа. Забеляза сечището и беше сигурен, че ще го улучи, но все пак дръпна едно от въжетата, за да избута част от въздуха от парашута с надеждата, че ще се приземи в средата му. Най-накрая освободи раницата си, която увисна на края на въжето на пет метра под него. Двадесет и седемте килограма екипировка щяха да паднат първи на земята и да намалят удара при приземяването му, стига да не тупнеше право върху проклетия товар и да не си счупеше нещо. За други мисли почти нямаше време, преди едва виждащата се долина бързо да изникне под него, за да го поздрави. Събрани крака, сгънати колене, изпънат гръб, претъркаляне при падането, внезапен, изкарващ въздуха от дробовете сблъсък със земята. В следващия момент той лежеше по лице и се мъчеше да прецени дали всичките му кости са невредими. След няколко секунди чу приглушените тупвания и изохквания на другите от командата, когато и те стигнаха до земята. Отпусна си цели три секунди, докато реши, че е малко или много цял, след което се изправи, откопча парашута от гърба си и се втурна да го сгъва. Като приключи с тази задача, Чека се върна, надяна очилата си за нощно виждане и повика хората си.

— Всички ли са добре?

— Успешен десант, сър. — Вега се появи първи, а след него се мъкнеха още двама. Останалите се насочваха насам и носеха черните си парашути.

— Да се залавяме за работа, рейнджъри.

Самолетът „Глоубмастър“ продължи почти право на юг, „топна си краката“ малко на запад от Номазу и без да се отделя от водата, задържа възможно най-дълго време между себе си и далечните Е-767 един пълен с възвишения полуостров. После сви на югозапад, за да се отдалечи още повече от тях, докато на триста и двадесет километра от японското крайбрежие не почувства, че е безопасно да се издигне пак до сигурна постоянна височина по пътническия въздушен маршрут G223. Оставаше единствено въпросът дали „танкерът“ КС-10, който трябваше да ги посрещне, щеше да се появи и да им позволи да завършат полета си до атола Куаджалейн. Едва тогава можеха да нарушат тишината в радиоефира.

Специалният отряд имаше възможността да го направи първи. Сержантът свързочник разгъна един спътников радиопредавател, насочи го по нужния азимут и излъчи петбуквен код, след което зачака потвърждение.

— Приземили са се благополучно — съобщи един майор на Джексън, който седеше на бюрото си в Националния военен команден център.

„Номерът ще е да ги изкараме оттам — помисли си адмиралът. — Всичко с времето си.“ Той вдигна телефона, за да се обади до Белия дом.

— Джак, рейнджърите са вътре.

— Браво, Роб. Трябваш ми — добави Райън.

— За какво? Тук имам много работа и…

— Веднага, Роби. — Линията замря.

Следващата точка от плана бе да преместят товара. Той беше паднал на двеста метра от формалната цел, а планът позволяваше доста по-голямо отклонение. Една по една, двойки рейнджъри напрягаха сили и пренасяха празни мехури за гориво нагоре до края на пояса от дървета, които граничеха с нещо като високопланинска ливада. Като свършиха с това, те прекараха един маркуч и източиха девет хиляди литра гориво JP-5 от един огромен гумен мехур в шест по-малки, подредени по двойки на предварително избрани места. Тази операция продължи един час, през който четирима от групата обикаляха непосредствените Околности за някакви признаци за човешко присъствие, ала откриха единствено следите от мотопед на четири колела, каквито бяха предупредени да очакват. Когато изпомпването приключи, огромният мехур за гориво беше сгънат и изхвърлен в една дупка, а сетне грижливо покрит с чим. След това трябваше да пренесат саморъчно солидния товар до нужното място и да го покрият с маскировъчна мрежа. Задачата отне още два часа и изстиска бойната група до границите на физическите й възможности, тъй като съчетаваше тежка работа и нарастващо напрежение. Слънцето скоро щеше да се покаже и местността не можеше да изглежда така, сякаш тук живееха хора. Операцията по прикриването ръководеше старши сержант Вега. Щом свършиха всичко, рейнджърите, намиращи се все още извън горичката, тръгнаха в колона към нея, като последният от тях заличаваше следите от присъствието им по тревата. Не беше идеално, обаче трябваше да мине. На зазоряване, в края на двадесетчасовия работен ден (за тях най-неприятния, който човек би могъл да измисли), те се намираха на посоченото място, нежелани гости в чужда земя, и най-вече трепереха от студ, нямащи възможност да си накладат огън, за да се стоплят, нито да хапнат нещо различно от студени провизии.

— По дяволите, Джак, имам си достатъчно работа там — каза Роби, докато минаваше през вратата.

— Вече не. С президента го обсъдихме снощи.

— Какво искаш да кажеш?

— Стягай си багажа. Поемаш командването на бойната група на „Стенис“. — На Райън му се искаше да се усмихне ведро на приятеля си, но не можа да се застави. Не и след като го излагаше на риск.

Новината закова Джексън на място.

— Сигурен ли си?

— Решено е. Президентът се подписа. Главнокомандващият тихоокеанските сили знае, адмирал Сийтън…

— Да, преди работех за него. — Роби кимна.

— Имаш два часа. На базата „Андрюс“ те чака един „Гълфстрийм“. Нуждаем се от човек, на когото са му ясни политическите ограничения в мисията — поясни съветникът по националната сигурност. — Можеш да вървиш по ръба, Роб, но не го прекрачвай. Трябва да се преборим със зъби и нокти.

— Разбирам.

Джак стана и се приближи до приятеля си.

— Не съм убеден дали ми харесва, че правя това…

— Такава ми е работата, Джак.

„Тенеси“ зае позицията си край японското крайбрежие и най-сетне намали скоростта си до нормалните при патрулиране пет възла. Капитан Клагет се забави нужните няколко секунди, за да установи точното местонахождение на една камениста гола скала, известна на моряците като Жената на Лот, след което потопи подводницата си до дълбочина сто и осемдесет метра. В момента сонарът не показваше нищо — малко странно за нормално натоварените морски пътища, но след четири дни и половина плаване с опасно висока скорост всички на борда изпитаха значително облекчение от затишието. Служителите от армията се бяха приспособили много добре и се присъединяваха към моряците в кроса им из ракетния отсек. Засега заповедите почти не се различаваха от онези, за които ракетоносната подводница бе построена: да не бъде засечена, както и да събира всякаква информация за маневрите на врага, извършващи се около нея. Не можеше да се нарече вълнуващо, ала само Клагет си знаеше колко важна е задачата им.

Спътниковата връзка показа на Санди Рихтер и на колегите му, че мисията вероятно има успех. Тоест всички щяха да прекарат още часове в тренажора, докато наземните екипи подготвеха техните хеликоптери „Команч“ за действие. За съжаление това значеше прикрепяне на съвсем явни за радарите приспособления към крилата на всеки хеликоптер, както и резервоари за дълги преходи. Е, той го знаеше от самото начало, а и никой не си беше направил труда да го пита доколко идеята му харесва. В симулатора сега бяха въведени три сценария и екипажите, един по един, ги изпробваха: телата им се въртяха във всички посоки, като те изобщо не съзнаваха какво правят в истинския свят, докато тялом и духом бяха във виртуалния.

— Как, по дяволите, да го направим? — запита Чавес.

„Руснак не би оспорил точно така нарежданията“ — помисли си Шеренко.

— Само ви предавам заповеди от вашето управление — каза им той. — Зная също, че изчезването на Кога не е свързано с никоя официална служба.

— Значи подозирате Ямата? — попита Кларк. Тази информация стесняваше донякъде кръга на възможностите, както и правеше невъзможното просто опасно.

— Добро предположение. Знаете къде живее, нали?

— Виждали сме дома му от разстояние — потвърди Чавес.

— О, да… Снимките ви. — Майорът ужасно би искал да знае за какво са им, ала щеше да е глупаво да зададе такъв въпрос, пък и така или иначе не беше сигурно дали двамата американци знаят отговора. — Ако имате друг потенциал в страната, предлагам ви да се възползвате от него. Ние също използваме нашия. В Кога вероятно се крие политическото решение на тази криза.

— Ако има такова — подчерта Динг.

— Радвам се, че ще летя отново с вас, капитан Сато — рече вежливо Ямата. Поканата за пилотската кабина му достави удоволствие. Виждаше, че летецът е патриот, човек с доблест и умение, който наистина разбираше как стоят нещата. Колко жалко, че бе избрал такъв скромен път в живота си.

Сато свали слушалките си и се отпусна в пилотското си място.

— Хубаво ми действа малко промяна от канадските полети.

— Как вървят нещата там?

— Говорих с няколко началници на път за Япония. Твърдят, че американците са по-скоро объркани, отколкото нещо друго.

— Да. — Ямата се усмихна. — Те се объркват лесно.

— Можем ли да се надяваме на дипломатическо уреждане на проблема, Ямата-сан?

— Мисля, че да. Липсват им възможности да ни атакуват ефикасно.

— Баща ми е командвал разрушител в известен смисъл. Брат ми…

— Зная, познавам го добре, капитане. — Той забеляза, че при тази забележка очите на пилота проблеснаха от гордост.

— Синът ми пък е летец изтребител. Лети с „Ийгъл“.

— Е, дотук те се справят добре. Нали знаете, неотдавна свалиха два американски бомбардировача.

— Наистина ли? — Капитан Сато не бе чул новината.

— Американците изпитваха противовъздушната ни отбрана — обясни индустриалецът. — Но всъщност те са тези, които се провалиха.

41.

КОМАНДИР НА СПЕЦИАЛЕН ОТРЯД 77

— Вие се върнахте! — възкликна с известно удоволствие човекът, даващ мотопеди под наем.

— Да. — Номури се усмихна и кимна. — Вчера имах особено добър ден в службата. Няма нужда да ви казвам колко натоварващ може да е такъв „добър“ ден, нали?

Мъжът изсумтя в знак на съгласие.

— През лятото най-добрите ми дни са онези, когато не спя въобще. Моля да ме извините за вида — добави той. Беше човъркал по някои от машините си цяла сутрин, а за него тя започваше почти от пет часа. Същото важеше за Номури, ала по различни причини.

— Разбирам ви. Аз също въртя свой бизнес, пък кой работи повече от онзи, който работи за себе си, а?

— Мислите ли, че нашите дзайбацу го разбират?

— Не и онези, които съм срещал. Въпреки всичко вие сте щастливец, щом живеете в толкова спокойна местност.

— Не винаги е спокойна. Военновъздушните сили сигурно си правеха учения снощи. Един реактивен самолет прелетя съвсем наблизо и много ниско. Събуди ме и после така и не можах да заспя пак. — Той обърса ръцете си и като напълни две чаши с чай, предложи едната на госта си.

— Дозо — каза любезно Номури. — Сега те си играят на много опасни игрички — продължи той, като се чудеше какъв ли отговор ще получи.

— Пълно безумие, ама на кой му пука какво мисля аз? Сигурен съм, не и на правителството. Те се вслушват само в онези, „великите“. — Собственикът на машинарията сръбна от чая и огледа работилницата си.

— Да, и аз се тревожа. Надявам се Гото да може да намери изход от ситуацията, преди нещата да се изплъзнат изцяло от контрол. — Той хвърли поглед навън. Небето ставаше сиво и застрашително. Тогава чу определено гневно изсумтяване.

— Гото ли? И той е като всички останали. Другите го водят за носа… Или за друга част, ако слуховете за него са верни.

Номури се изкиска.

— Да, аз също чух разни истории. Все пак човекът е жизнен, нали? — Последва пауза. — Та може ли да наема пак някой от мотопедите ви днес?

— Вземете номер шест. — Селянинът му посочи. — Току-що свърших с поправката му. И внимавайте с времето. Довечера ще падне сняг.

Номури вдигна туристическата си раница.

— Ще ми се да направя няколко снимки на облачните планини за колекцията ми. Спокойствието е вълшебно и помага на мисленето.

— Само през зимата — заключи мъжът и поднови работата си.

Номури вече знаеше пътя и проследи реката Таки нагоре по една пътека, смръзнала се от студ и хванала скреж. Щеше да се чувства по-добре, ако проклетата четириколка имаше по-хубав шумозаглушител. Поне натежалият въздух щеше да помогне за смекчаване на звука или така се надяваше, когато пое нагоре по същия път, по който тръгна преди няколко дни. Малко по-късно вече гледаше надолу към планинската ливада, без да вижда нищо необичайно, и се питаше дали… Питаше се много неща. Ами ако войниците бяха попаднали на засада? „В такъв случай изгарям“ — каза си той. Но нямаше връщане назад. Настани се пак на седалката и се спусна по склона, след което спря според нарежданията по средата на сечището и свали качулката от червения си анорак. При по-внимателно оглеждане забеляза, че някои чимове са поразместени, видя и нещо като пътека, влизаща в горичката. В този момент се появи една самотна фигура и му махна да се приближи. Агентът на ЦРУ запали отново мотопеда и се отправи натам.

Двамата войници, които се изправиха пред него, не насочиха оръжия. Нямаше нужда. Лицата им бяха изрисувани, а маскировъчните им униформи му казваха достатъчно.

— Аз съм Номури — рече той. — Паролата е „Фокстрот“.

— Капитан Чека — представи се военният и му протегна ръка. — Работили сме с вашите и преди. Вие ли сте човекът, избрал мястото?

— Не, обаче аз го проверих преди два дни.

— Хубаво местенце за хижа. Даже видяхме няколко елена, макар и малки. Надявам се, че не сме в ловния сезон. — Забележката хвана Номури на тясно. Не беше помислил за такава възможност и не знаеше нищо за ловуването в Япония. — И така, какво ми носите?

— Това. — Той свали раницата си и извади клетъчните телефони.

— Занасяте ли ме?

— Японската армия има хубава апаратура за следене на военните комуникации. По дяволите, те са изобретили голяма част от техниката, която хората ни използват. Ала такива има всеки — ухили се Номури. — Закодирани са цифрово и покриват цялата страна. Дори тази й част. Има ретланслаторна кула на онази планина долу. При всички положения е по-безопасно, отколкото да използвате редовните си комуникативни средства. Сметката се плаща в края на месеца — добави той.

— Хубаво ще е да се обадя до вкъщи и да кажа на жена си, че всичко върви добре — разсъждаваше на глас Чека.

— Бих внимавал в това отношение. Ето номерата, на които можете да се обаждате. — Той му подаде един лист. — Този е моят. Този е на един човек, който се казва Кларк. А този е на друг агент на име Чавес…

— Значи Динг е тук? — обади се старши сержант Вега.

— Познавате ли ги?

— Свършихме една работа в Африка миналата есен — отговори Чека. — Получаваме много „специални“ задачи. Сигурен ли си, че трябваше да ни казваш имената им, приятел?

— Те са под прикритие. Може би ще е най-добре да говорите на испански. Тук не са толкова много хората, владеещи този език. Няма нужда да ви казвам да бъдете кратки в предаванията си.

Чека кимна и зададе най-важния въпрос:

— А как ще се измъкнем?

Номури се обърна й понечи да посочи, ала въпросната част от терена бе покрита с облаци.

— Там има проход. Тръгвате към него, после се спускате до един град, казва се Хиросе. Оттам ще ви поема аз, ще ви кача на влак за Нагоя и ще отлетите към Тайван или Корея.

— Проста работа. — Думите не бяха произнесени като въпрос, ала съмнението в отговора и така си пролича.

— Тук има двеста хиляди чужди бизнесмени. Вие сте единадесет испанци, опитващи се да продават вино, забравихте ли?

— Сега и аз бих пийнал малко кървавочервен пунш. — Чека изпита облекчение, че контактът му от ЦРУ е запознат с тяхната, а не с друга мисия. Не винаги ставаше така. — И сега какво?

— Ще чакате останалата част от бойната група. Ако нещо се обърка, обаждате ми се и потегляте. Ако вече не съм част от мрежата, обаждате се на другите. В случай че всичко отиде по дяволите, ще намерите друг изход. Би трябвало да имате паспорти, дрехи и…

— Имаме.

— Чудесно. — Номури извади фотоапарата от раницата си и започна да снима забулената в облаци планина.

— Гледате Си Ен Ен на живо от Пърл Харбър — завърши репортерът и започнаха реклами. Аналитикът от разузнаването пренави касетата, за да я прегледа отново. Беше както удивително, така и напълно нормално, че можеше да получи такава жизненоважна информация толкова лесно. С течение на годините научи, че американските медии наистина управляваха страната. Толкова по-зле може би. Начинът, по който те раздухаха злополучния инцидент в Тенеси, разпали в цялата страна прибързани действия, сетне тласна родината му към същите и сега единственото хубаво нещо бе онова, което виждаше на телевизионния екран: два самолетоносача, продължаващи да стоят в сухите докове, други два, все още плаващи в Индийския океан според последния репортаж от тази част от света, и последните два от тихоокеанския флот, намиращи се в Лонг Бийч, също на сух док и неспособни да влязат в действие… На практика с това се изчерпваше въпроса за Марианските острови. Той трябваше да оформи експертизата си на разузнавач в няколко страници аналитична проза, но всичко се свеждаше до това, че Америка можеше да жегне страната му, обаче способността й да демонстрира истинска мощ вече принадлежеше на миналото. Този осъзнат факт означаваше, че вероятността за сериозна схватка в близкото бъдеще е малка.

Джексън не възразяваше, че е единственият пътник в самолета VC-20B. Човек свикваше с такова отношение, а и трябваше да признае, че служебните „птици“ на ВВС са по-добри от военноморските. Всъщност флотът нямаше много такива, а и онези, с които разполагаше, бяха предимно преустроени патрулни „Орион“, чиито турбовитлови двигатели постигаха малко повече от половината скорост на двумоторния служебен реактивен самолет. Само с един кратък престой за презареждане във военновъздушната база „Травис“ край Сан Франциско той взе разстоянието до Хавай за по-малко от девет часа и затова се чувстваше добре, докато непосредствено преди кацането в Хикъм не видя отблизо военноморската база и не забеляза, че „Ентърпрайс“ все още стоеше в сухия док. Първият задвижван с ядрена енергия самолетоносач и носител на най-достойното име в американския флот скоро щеше да излезе оттам. Външният му вид беше ужасен. Още повече че би било далеч по-добре да можеха да използват две излетателни палуби вместо една.

— Получи своя специален отряд, момче — прошепна на себе си Роби. И то онзи, за който всеки военноморски авиатор копнееше. Специален отряд 77, официално признат за основната въздушна сила на Тихоокеанския флот. Независимо че щяха да използват един самолетоносач, той бе негов и щеше да отплава право към опасността. Може би преди петдесет години това е било вълнуващо. Вероятно, когато основната ударна част на Тихоокеанския флот е плавала под командването на Бил Холси или Рей Спруънс, висшите военни са очаквали с нетърпение да я оглавят. Военните филми представяха нещата така, официалните корабни дневници също, ала сега Джексън, докато съзерцаваше своя отряд, се питаше дали всичко не е било само позиране. Дали Холси и Спруънс са загубили съня си, знаейки, че изпращат млади хора на смърт, или тогава светът е бил просто различна планета, на която войната се е смятала за толкова естествено събитие, колкото една епидемия от детски паралич — поредният бич за човечеството, принадлежащ вече на миналото. Да стане командир на специалния отряд 77 беше амбицията на живота му, обаче никога не бе искал да участва във война… Е, разбира се, трябваше да признае, че като млад мичман II ранг или даже още по-късно, като лейтенант, го привличаше идеята за въздушни битки, тъй като знаеше, че като американски военноморски авиатор той е най-добрият в света: идеално обучен, прекрасно екипиран и желаещ да се докаже някой ден. Но с течение на времето виждаше прекалено често как негови приятели умират при злополуки. Той свали самолет във войната в Персийския залив, отстрани още четири над Средиземноморието в една ясна и звездна нощ, ала тези четири бяха нещастен случай. Уби хора без никаква основателна причина и въпреки че никога не говореше за това пред други, включително и пред жена си, нещо отвътре го гризеше, че на практика го бяха подмамили да убие други човешки същества. Той нямаше вина, стана просто някаква принудителна грешка. За воините обаче войната през повечето време бе именно това, просто един огромен гаф. И ето че сега му се налагаше да участва в друг такъв гаф, вместо да използва специален отряд 77 така, както би трябвало, само да поддържа съществуването му, чрез което да предотвратява избухването на войни. Едничката му утеха в момента беше, че грешката, инцидентът, пак не бе негово дело.

„Ако желанията се сбъдваха с бързината на мисълта…“ — каза си той, когато самолетът спря придвижването си по пистата. Стюардът отвори вратата и подхвърли единствената чанта на Джексън на сержант от ВВС, който отведе адмирала до хеликоптер, чакащ го за следващия му полет, до главнокомандващия тихоокеанските сили адмирал Дейв Сийтън. Беше време да навлече професионалната си самоличност. Независимо дали бяха злоупотребили с него или не, Роби Джексън бе воин, готвещ се да поеме командването над други бойци. Той анализира съмненията и въпросите си и сега дойде време да ги остави настрана.

— После ще си платим скъпо за това — подхвърли Дърлинг и изключи телевизора с дистанционното управление.

Технологията бе разработена не за друго, а за рекламиране по време на бейзболни мачове. Преработка на системите „син екран“, използвани в киноиндустрията, развитите компютърни програми позволяваха използването й в преки предавания и по този начин можеше да се направи така, че фонът зад застаналия на мястото си батсман да изглежда като реклама на местна банка или автомобилен дистрибутор, докато в действителност там нямаше нищо повече от обичайното за бейзболни игрища зелено. В случая всеки репортер можеше да направи своето включване на живо от Пърл Харбър (разбира се, извън военноморската база) и за фон да има профилите на два самолетоносача, около които да летят птици и в далечината да се движат приличните на мравки силуети на докери. Картината изглеждаше не по-малко истинска от всичко останало на телевизионния екран, който в крайна сметка показваше само множество разноцветни точки.

— И те са американци — рече Джак. Освен това той сам ги принуди да го направят и отново предпази президента от политически рискованата задача. — Би трябвало да са на наша страна. Наложи се само да им го напомним.

— Ще мине ли? — Този въпрос бе по-мъчен.

— Не задълго, но може да се окаже достатъчно. Имаме хубав план. Трябва ни малко късмет, обаче вече на два пъти ни провървя. Важното е, че им показваме онова, което те очакват. Очакват двата самолетоносача да си останат там, както и осведомителните агенции да държат всички в течение. Разузнавачите по нищо не се различават от останалите, сър. Те си имат предварителни представи и когато ги видят реализирани в истинския живот, това просто затвърждава убеждението им, че са гениални.

— Колко човека трябва да убием? — поиска да знае президентът.

— Колкото е нужно. Не знаем точната цифра и ще се опитаме да я направим възможно най-малка… Но, сър, мисията е…

— Зная. Не забравяй, че имам представа от мисии. — Дърлинг затвори очи и си припомни школата за пехотинци във Форт Бенинг, щата Джорджия, когато беше минал едва половината му живот. Мисията стои на първо място. Този бе единственият начин, по който един лейтенант можеше да мисли, а сега той за пръв път осъзна, че и един президент трябва да мисли по същия начин. Изобщо не изглеждаше справедливо.

Нямаше много слънце толкова на север и по това време на годината, което устройваше подполковник Захариас. Полетът от „Уайтман“ до „Елмендорф“ трая едва пет часа и през цялото време цареше тъмнина, понеже бомбардировачът В-2А излизаше през деня само за да се покаже пред хората, а замисълът му бе съвсем друг. Той летеше наистина отлично и представляваше едно закъсняло доказателство, че идеята на Джак Нортроп от тридесетте години е била вярна: самолет, състоящ се изключително от криловидни повърхности, е възможно най-ефективната аеродинамична форма. Само че системите за управление на полета, нужни за такъв летателен апарат, се нуждаеха от компютърен контрол, за да има приемлива стабилност, а той се е появил точно преди смъртта на инженера. Поне е видял модела, ако не истинския самолет.

Почти всичко по него беше изпипано. Формата му позволяваше лесно съхраняване: в хангар, построен за един стандартен самолет, можеха да се поберат три. Изкачваше се почти като асансьор и тъй като можеше да лети постоянно на голяма височина, гълташе гориво по-скоро с чаши, отколкото с литри, или поне така обичаше да казва подполковникът.

Улученият В-1В бе почти готов да отлети обратно към „Елмендорф“. Щеше да го стори с три двигателя, което не представляваше особен проблем, след като полезният му товар нямаше да включва нищо повече от гориво и екипаж. Сега базата на Шемия използваха и други самолети. Три разузнавателни Е-ЗВ със системи „Ауакс“, изпратени от военновъздушната база „Тинкър“ в Оклахома, поддържаха непостоянен въздушен патрул, макар че островът си имаше свои радари, най-големият от които бе мощната система за засичане на ракети „Кобра Дейн“, построена през седемдесетте. Съществуваше теоретичната възможност японците да ударят острова с помощта на снабдителни самолети, повтаряйки по продължителност една израелска мисия срещу щабквартирата на ООП в Северна Африка, и въпреки че вероятността беше минимална, тя все пак трябваше да се вземе предвид.

Отбраната в случая бяха само четирите „Рейпиър“ F-22A на ВВС — първите наистина неуловими изтребители, повикани от модернизирани изпитателни полети във военновъздушната база „Нелис“ и изпратени с четирима старши пилоти и помощните им екипажи в тази база на края на света. Ала моделът „Рейпиър“, известен на авиаторите под името, което производителят Локхийд бе предпочел в самото начало, а именно „Светкавица-II“, не беше построен за отбрана, и сега, след като слънцето пак залезе след краткото си и колебливо появяване, настъпи моментът да го използват по предназначение. Както винаги, „танкерът“ излетя пръв още преди летците изтребители да се отправят от постройката за инструктаж към заслоните за самолетите им, за да започнат нощната операция.

— Щом е отлетял вчера, защо светят лампите? — попита Чавес, вдигнал очи към мансардния апартамент.

— Може би осветлението е с часовников регулатор, за да сплашва крадците? — запита се весело Джон.

— Това да не ти е Лос Анджелис.

— Тогава вътре сигурно има хора, Евгений Павлович. — Той сви с колата по друга улица.

„Добре, знаем, че Кога не е арестуван от местната полиция. Знаем, че Ямата командва парада. Известно ни е, че шефът на охраната му, Канеда, вероятно е убил Кимбърли Нортън. Знаем, че Ямата е извън града. И накрая виждаме, че в апартамента му свети…“

Кларк намери едно място, където да остави колата. Сетне с Чавес тръгнаха пеша, като най-напред обиколиха блока и проучиха какво е разположението и какви са възможностите им, тоест направиха онова, което се нарича предварителен оглед. Започнаха от приземния етаж и изглеждаха по-търпеливи, отколкото всъщност бяха.

— Има много неизвестни, приятел — прошепна Чавес.

— Аз пък мислех, че искаш да видиш нечии очи, Доминго — напомни Джон на партньора си.

„Той има необикновено безжизнени очи, изобщо не приличат на човешки“ — мислеше си Кога. Бяха черни и големи, ала привидно сухи и само го гледаха… Или може би просто ги бе насочил в тази посока и не искаше да ги отмести. Какъвто и да беше случаят, те изобщо не загатваха какво се крие зад тях. Бе чувал за Кийоши Канеда да се говори най-често като за ронин: историческа асоциация със самураите, загубили своя господар и неможещи да намерят друг, което се считало за изпадане в голяма немилост в онази епоха. Такива хора се превръщали в бандити или в нещо по-лошо, след като загубели връзка с принципите на бушидото, с които в продължение на хиляда години се изхранвала онази част от японското население, имаща право да носи и използва оръжия. Бившият премиер си припомни, че такива мъже, щом си намерели нов господар, комуто да служат, ставали фанатици, които дотолкова се страхували да не се върнат към предишното си положение, че били готови почти на всичко, за да избягнат тази съдба.

Докато гледаше в гръб човека пред телевизора, той разбра, че идеята е глупава и налудничава. Времето на самураите беше отминало. С него си бяха отишли и феодалите, които са ги управлявали, ала ето че този мъж седеше пред него, гледаше някаква самурайска драма по Ен Ейч Кей, отпиваше от чая си и поглъщаше всяка сцена. Той не реагираше по никакъв начин, сякаш хипнотизиран от силно стилизираната творба, която на практика представляваше японски вариант на американските уестърни от петдесетте: изключително опростени мелодрами за доброто и злото, само че героят, винаги лаконичен, винаги непобедим и винаги загадъчен, използваше меч вместо револвер. Да, в последния ден и половина научи, че този глупак Канеда си падаше по такива историйки.

Кога стана и тръгна обратно към библиотеката, което се оказа достатъчно, за да накара мъжа да извърне глава и да го погледне. „Куче пазач“ — помисли си той и си избра нова книга за четене, без да се обръща. При това мъчно преодолимо, особено при наличието на още четири, две от които сега спяха: едното в кухнята, а другото пред вратата. Политикът знаеше, че няма шанс да избяга. Може и да бе глупак, но от онези, от които предпазливите хора се страхуваха.

„Кой е Канеда в действителност?“ — питаше се Кога. Вероятно бивш якудза. У него не се забелязваха уродливите татуировки, които вълнуваха хората от тази група и с които нарочно се разграничаваха в една култура, налагаща единомислие, обаче в същото време показваха конформизъм в едно общество от бездомници. От друга страна, той просто си седеше в делови костюм и единствената стъпка към удобството беше разкопчаното му сако. Даже стойката му бе скована и изопната, забеляза Кога, самият той седнал пак с книга в ръка и наблюдаващ иззад нея човека, който го държеше в плен. Знаеше, че не може да му надвие в бой — така и не си направи труда да научи някое от бойните изкуства, за чието развитие родината му беше помогнала, а и онзи имаше застрашителни физически данни. Пък и не бе сам.

Той наистина беше куче пазач. Привидно безчувствен и в покой, мъжът всъщност приличаше повече на свита пружина: готов да скочи и да удари, учтив само докато заобикалящите го се държат така, че да не го предизвикат. Това бе толкова очевидно, та човек просто знаеше, че би било лудост да го обиди. Политикът се срамуваше, че можеха толкова лесно да го сплашат, но така или иначе го бяха сплашили, защото той беше умен и внимателен човек, нежелаещ да пропилее единствената си възможност, ако имаше такава, с някой глупав жест.

Много индустриалци разполагаха с такива хора. Някои от тях даже носеха пистолети, което бе почти немислимо в Япония, но подходящият човек можеше да подходи по подходящ начин към нужното длъжностно лице и да получи едно много специално разрешително. Тази възможност не толкова плашеше Кога, колкото го отвращаваше. Мечът на един ронин беше достатъчно лошо нещо, което в тази ситуация щеше да е просто мелодраматично, но пистолетът за него представляваше въплъщение на злото, нещо, което нямаше място в културата му, оръжие за страхливци. Ето с какви си имаше работа в действителност. Канеда несъмнено бе страхливец, неспособен да овладее собствения си живот, неспособен дори да наруши закона без заповеди от другиго, ала получеше ли нареждания, можеше да извърши всичко. Какво ужасно отражение на родината му! Този тип хора се използваха от шефовете за упражняване на насилие върху профсъюзите и съперниците в бизнеса. Такива като Канеда нападаха демонстранти, понякога даже открито, и се измъкваха, тъй като полицията поглеждаше на другата страна или успяваше да не присъства на събитията, макар че репортери и фотографи се стичаха на сцената за новината на деня. Такива хора и техните шефове държаха страната далеч от истинската демокрация и сегашното осъзнаване на този факт беше изключително тежко за Кога, понеже той го знаеше от години, посвети живота си на това да го промени и се провали. И ето, сега седеше в мансардния апартамент на Ямата под охрана, вероятно щяха да го освободят някой ден като политически неуместна фигура, каквато вече бе или скоро щеше да стане, и тогава щеше да наблюдава как Япония попада изцяло под контрола на един нов господар… „Или по-точно на стар“ — поправи се той. Не можеше да стори нищичко по въпроса, поради което седеше с книга в ръка, докато Канеда се бе изпънал пред телевизора и гледаше как някакъв актьор играе в драма, чието начало, среда и край можеха да се предугадят хиляда пъти, преструвайки се, че вижда нещо реално и ново, без да вижда нито едното, нито другото.

Такива сражения се бяха водили само на ужким или може би по римските арени в една друга епоха. В двата края бяха самолетите за електронна война: Е-767 от японска страна, и Е-ЗВ от американска, на такова разстояние едни от други, че всъщност никой не „виждаше“ противника си дори на многобройните радарни екрани на борда, въпреки че те следяха сигналите си с различна апаратура. По средата бяха гладиаторите, защото американците за трети път проучваха въздушната отбрана на Япония и отново се проваляха.

Американските самолети със системи „Ауакс“ бяха на деветстотин и петдесет километра от Хокайдо, а изтребителите F-22А летяха на сто и шестдесет километра пред тях и служеха за стръв, както се изрази водачът на ятото. Японските F-15 също излизаха напред и навлизаха в радарния обсег на американските разузнавателни самолети, обаче не напускаха и обхвата на своите.

По зададена команда американските изтребители се разделиха на две звена от по два самолета. Водачът се стрелна право на юг и се възползва от възможността им да летят продължително време с повече от хиляда четиристотин и петдесет километра в час, за да напреднат косо към японската патрулна линия.

— Ама че са бързи! — отбеляза един японски въздушен диспечер. Беше трудно да поддържат контакт. Американският самолет бе почти неуловим за радарите, ала размерите и мощността на антената на модела „Ками“ пак надвиха над замаскиращите технологии и операторът започна да насочва японските „Ийгъл“ на юг, за да хванат в обсега си сигналите. Просто за да се увери, че американците знаят, че са засечени, той избра подходящите „отметки“ с електронната си стрелка и нареди на радара да ги засипва с лъчи на всеки няколко секунди. Те трябваше да са наясно, че всеки техен ход се следи и че тяхната уж измамваща радарите технология не я бива достатъчно за нещо ново и радикално. За да направи нещата малко по-интересни, той превключи предавателя си на огневи режим. В действителност те бяха твърде далеч, за да направляват ракета от такова разстояние, но въпреки всичко щяха да им докажат за пореден път, че могат да ги осветят достатъчно силно, за да ги улучат, което щеше да им послужи като един вид урок. Отначало сигналите малко отслабнаха и почти изцяло изчезнаха, ала после софтуерът ги различи сред хаоса и улови по-ясно ярките импулси, като усили мощността по двата азимута към американските изтребители, каквито самолетите несъмнено бяха. Бомбардировачът В-1, макар и бърз, не бе толкова маневрен. Да, това беше най-силният коз на американците и той не стигаше, така че, ако те го проумееха, дипломацията може би щеше да промени нещата веднъж и завинаги, и в Северния Тих океан отново щеше да цари мир.

— Виж как изтребителите им „Ийгъл“ се изместват, за да покрият зоната — забеляза на контролния си монитор старшият американски диспечер.

— Все едно са завързани с въже за разузнавателните — подхвърли събеседникът му. Той бе летец изтребител, пристигнал току-що от военновъздушната база „Ленгли“, щаба на Въздушното бойно командване, където задачата му беше да разработва тактически схеми за изтребителите.

Друго електронно табло показваше, че три от самолетите Е-767 са във въздуха. Два бяха на предни патрулни позиции, докато третият обикаляше наблизо, току до крайбрежието на Хоншу. Това не се очакваше. Ходът фактически бе предвидим, тъй като беше и най-умният. Всичките три разузнавателни самолета бяха пуснали съоръженията си вероятно на максимална мощност, понеже иначе не можеха да засичат системите „Стелт“.

— Сега вече знаем защо са улучили двата лансъра — рече мъжът от Вирджиния. — Могат бързо да преминават на високи честоти, и да осветяват целите за техните „Ийгъл“. Хората ни изобщо не са разбрали, че са стреляли по тях. Страхотно.

— Хубаво щеше да е, ако имахме няколко такива радара — съгласи се старшият въздушен диспечер.

— Но вече знаем как да ги надхитрим. — Военният от Ленгли смяташе, че вижда решението. Операторът не беше толкова сигурен.

— Ще видим след още няколко часа.

Санди Рихтер летеше дори по-ниско, отколкото транспортният С-17 се бе осмелил. Движеше се също по-бавно, само със сто и петдесет възла, и вече се беше уморил от любопитната смесица от напрежение и скука, която полетът над морето предлагаше. Предишната нощ той и другите два хеликоптера от ескадрата му се бяха добрали до „Западна Петровка“, поредната бракувана база за мигове край Владивосток. Приличният им сън там със сигурност нямаше да се повтори през предстоящите няколко дни. Сетне излетяха в 22,00, за да изиграят ролята си в операция ЗОРО. Всички хеликоптери сега имаха къси допълнителни крила за стабилизиране, както и по два резервни резервоара с гориво. И макар да им трябваха за такъв продължителен полет, те определено не бяха неуловими, въпреки че самите резервоари бяха направени от прозрачен за радарите стъклопласт като опит за известно подобряване на положението. Пилотът носеше нормалния си авиаторски гащеризон плюс надуваема спасителна жилетка. Тя беше по-скоро компромис с правилата за летене над водна повърхност, отколкото нещо истински полезно. Водата, намираща се петнадесет метра под тях, бе прекалено студена, за да издържат дълго. Прогони мисълта, доколкото можа, настани се добре в седалката и се съсредоточи върху полета, докато артилеристът отзад човъркаше съоръженията.

— Все още всичко е наред, Санди. — Екранът, отчитащ нивото на заплаха, продължаваше да е предимно черен, когато свиха на изток към Хоншу.

— Прието. — След тях, на по петнадесет километра дистанция, ги следваха още два команча.

Макар и малък и само хеликоптер, RAH-66A бе в известно отношение най-усъвършенстваният летателен апарат в света. В неговата сложна конструкция бяха поместени двата най-мощни компютъра, използвани някога при полет, като единият беше просто резерва, в случай че първият се повредеше. Основната им задача засега бе да съставят схема на радарния обхват, през който трябваше да проникнат, за да изчислят относителните си радарни характеристики спрямо известните или предполагаемите възможности на електронните очи, претърсващи сега зоната. Колкото повече се приближаваха до японска земя, толкова повече се уголемяваха жълтите сектори „може би“ и червените „определено засечен“.

— Втори етап — обади се тихо човекът от Въздушното бойно командване от борда на самолета с „Ауакс“.

Всички изтребители F-22 имаха заглушаващи апарати, за да могат по-добре да подчертаят възможностите на системите си „Стелт“ и при съответната команда те бяха включени.

— Не е много умно — разсъждаваше гласно японският диспечер. „Чудесно. Сигурно са разбрали, че можем да ги следим.“ Екранът му внезапно се осея с точки, пръчици и отблясъци, тъй като електронният шум, създаден от американските изтребители, размъти картината му. Имаше два начина да се справи с проблема. Най-напред увеличи още мощността: така до голяма степен щеше да опропасти опитите на американците. След това нареди на радара да започне да скача напосоки из честотите. Първата мярка се оказа по-ефикасна от втората, защото американските предаватели за активни смущения също пъргаво сменяха честотите. Мярката беше недостатъчна, но все пак обезпокоителна. Компютърният софтуер, който се занимаваше с истинското следене, се основаваше на предположения. Той започваше от известни или приблизителни координати на американските самолети и като знаеше границите на вариране на скоростта им, търсеше отразени сигнали, които да отговарят на основния им курс и скорост, точно както постъпи при бомбардировачите, проучвали веднъж отбранителната линия. Проблемът бе, че при развитата мощност пак засичаше птици и въздушни течения и разграничаването на истинските контакти ставаше все по-трудно, докато не натисна друг бутон, за да следи излъчванията на предавателя за смущения, който беше по-мощен от самите отразени сигнали. С тази допълнителна корекция той установи отново стабилен контакт с двата чифта мишени. Отне му едва десет секунди, което бе достатъчно бързо. Просто за да покаже на американците, че не са го измамили, операторът усили максимално мощността, превключи за кратко на управление на огъня и стреля по всичките четири американски изтребителя с достатъчна енергия, та ако електронните им системи не бяха защитени както трябва, изпратените радарни сигнали да възпламенят някои от тях. Помисли си, че това би било интересно сваляне на самолет, и си спомни как някога два немски изтребителя „Торнадо“ били унищожени, тъй като летели твърде близо до някаква FM радиопредавателна кула. За негово разочарование американците само се отдалечиха.

— Някой току-що пусна предаватели за смущения на североизток.

— Чудесно, точно навреме — отвърна Санди Рихтер. Един бърз поглед към екрана за нивото на заплаха показа, че му остават минути до влизането в жълт сектор. Почувства порив да разтърка лицето си, ала сега и двете му ръце бяха заети. Провери скалата за горивото и установи, че монтираните на косата греда резервоари са почти празни. — Откачвам допълнителните крила.

— Прието… Това ще помогне.

Рихтер махна предпазното капаче от ключа за изхвърляне на товар при авария. Той бе прибавен късно към корпуса на команча, обаче на някого най-сетне му беше хрумнало, че ако вертолетът ще е неуловим, то може би няма да е лошо да може да отстрани забележимите за радарите детайли по време на полет. Рихтер намали за малко скоростта и дръпна ключа, който запали избухливите болтове и изхвърли крилата с резервоарите им в Японско море.

— Сполучливо отделяне — потвърди седящият зад него авиатор. Екранът, сочещ нивото на заплаха, се промени веднага след изхвърлянето на товара. Компютърът внимателно следеше доколко неуловим е хеликоптерът. Носът пак се килна надолу и команчът възстанови крейсерската си скорост.

— Съвсем предвидими са, нали? — обърна се японският диспечер към заместника си.

— Мисля, че току-що го доказахте. И което е по-добре, току-що им доказахте на какво сме способни.

Двамата авиатори си размениха по един поглед. И двамата се бяха притеснявали от възможностите на американския изтребител „Рейпиър“ и сега заедно решиха, че могат да си отдъхнат. Застрашителен самолет беше и пилотите на изтребителите им „Ийгъл“ трябваше да се отнасят с уважение към него, но не и невидим.

— Предвидим отговор — каза американският оператор. — Пък и те току-що ни показаха нещо. Да го закръглим на десет секунди?

— Ще е на косъм, обаче са достатъчни. Ще стане — заяви полковникът от „Ленгли“ и посегна към кафето си. — А сега да подплатим тази идея. — На главния екран изтребителите F-22 се обърнаха пак на север и в края на обхвата на системите за ранно предупреждение „Ауакс“ японските F-15J сториха същото, контрирайки американската маневра като платноходи, борещи се с вятъра. Те се мъчеха да останат между американските изтребители и своите безценни Е-767, които след ужасните катастрофи преди няколко дни им станаха още по-скъпи.

Първото появяване на суша наистина беше добре дошло. Далеч по-маневрен от транспортните самолети, минали оттук предишната нощ, команчът си избра място, изцяло лишено от човешко присъствие, и започна да се провира през пукнатините в планинския терен, защитен от далечните разузнавателни самолети чрез масивни скали, през които даже техните мощни системи не можеха да проникнат.

— Не си намокрихме краката — обади се признателно човекът зад Рихтер. — Горивото ще ни стигне за четиридесет минути.

— Можеш ли да размахваш дълго ръце? — попита пилотът, който също се отпусна малко от факта, че летят над твърда земя. Ако станеше някакъв гаф, нямаше да е толкова лошо да хапнат ориз, нали? Екранът на шлема му показваше земята като зелени сенки, в които не се виждаха никакви светлини от улични лампи, коли или къщи: най-лошото от полета мина. Истинската мисия беше нещо, което бе успял да остави настрана. Предпочиташе в даден момент да го тревожи само едно нещо. Така човек живееше по-дълго.

Последният хребет се появи точно по плана. Рихтер намали скоростта и закръжи, за да определи ветровете, като се взираше надолу за хората, които го бяха предупредили да очаква. Ето. Някой изстреля зелена сигнална светлина и на системите му за нощно виждане тя му се стори ярка като пълна луна.

— ЗОРО-Водач вика ЗОРО-База, приемам.

— Водач, тук е базата. Удостоверявам голфигрище „Майк Зулу“, край — отговори му нечий глас с одобрителната парола, която му бяха казали да очаква. Рихтер се надяваше, че в челото на говорещия не е опрян пистолет.

— Прието. Край. — Той бързо се спусна спираловидно, като включи светлините на своя „Команч“ и си избра едно място близо до края на горичката, което изглеждаше почти равно. Щом хеликоптерът докосна земята, откъм дърветата се появиха трима мъже. Бяха облечени като американски войници и Рихтер си позволи да въздъхне, докато охлаждаше двигателите, за да ги изключи. Перката още не бе спряла да се върти, когато до резервоара на вертолета беше прокаран маркуч.

— Добре дошли в Япония. Аз съм капитан Чека.

— Санди Рихтер — представи се пилотът, докато слизаше.

— Някакви проблеми по пътя насам?

— Вече не. — „Мамка му, нали пристигнах?“ — искаше му се да извика, все още чувстващ напрежението от тричасовия маратон по нахлуването в страната. Нахлуване ли? Единадесет рейнджъри и шестима авиатори. „Хей, вие — помисли си той, — всички сте арестувани!“

— Ето го и номер две… — отбеляза Чека. — Тези кукли са тихи, а?

— Не желаем да рекламираме пристигането си, сър. — Това бе може би най-учудващата характеристика на команча. Инженерите на Сикорски отдавна бяха разбрали, че голяма част от шума, вдиган от един хеликоптер, идва от конфликта между опашния ротор и основния. Този на RAH-66 беше покрит, а главният ротор имаше пет сравнително плътни свързани перки, резултатът от което бе вертолет с по-малко от една трета от акустичните белези на който и да било друг летателен апарат в света с перки. „А и местността няма да пострада“ — помисли си Рихтер и се огледа. Всичките тези дървета, разреденият планински въздух. „Добро място за мисията“ — заключи той, когато и вторият „Команч“ се установи на земята петдесет метра по-нататък. Хората, които бяха заредили неговия хеликоптер, вече окачваха маскировъчна мрежа над него с помощта на прътове, отсечени от боровата гора.

— Хайде, ще ви дадем малко храна.

— Истинска или военни провизии? — поинтересува се тиловият офицер.

— Можете да ядете всичко, което ви хареса, господин Рихтер — отвърна му Чека.

Авиаторът помнеше времето, когато консервираните военни провизии включваха и цигари. Вече не беше така, не и в новата здравословна армия, а нямаше никакъв смисъл да иска цигара от рейнджър. Проклети атлети!

Изтребителите „Рейпиър“ се отдалечиха час по-късно, убедени, както си мислеха самоуверено военните от японската въздушна отбрана, че не могат да пробият линията „Ками“-„Ийгъл“, охраняваща североизточните подстъпи към японските главни острови. Дори най-добрите американски самолети и системи не можеха да се справят с този патрул, което бе добре. На екраните си те видяха как контактите избледняха, а скоро заглъхнаха и предаванията на самолетите Е-ЗВ, които се връщаха в Шемия, за да докладват на шефовете си за неуспеха.

Американците бяха реалисти. Храбри воини, няма спор… Авиаторите в разузнавателните Е-767 нямаше да допуснат грешката на предните си, като са мислели, че на американците им липсва плам за истински бойни операции. Тази грешка им беше струвала скъпо. Войната обаче представляваше проява, свързана с техниката, а те бяха позволили силата им да падне до равнище, от което възстановяването бе технически невъзможно. Толкова по-зле за тях.

Наложи се изтребителите „Рейпиър“ да презаредят на връщане, като не използваха възможностите си за огромен непрекъснат преход, тъй като нямаше смисъл да се хаби гориво. Времето в Шемия пак беше гадно и самолетите се приземиха благополучно благодарение на стриктен наземен контрол, а после се придвижиха към хангарите си, които сега бяха по-пълни поради пристигането на четири изтребителя „Ийгъл“ F-15E от военновъздушната база „Маунтин хоум“ в Айдахо. Те също смятаха мисията за успешна.

42.

И УДАРИ „СВЕТКАВИЦА“

— Вие нормален ли сте? — попита Шеренко.

— Помислете си — каза Кларк, който отново се намираше в руското посолство. — Искаме политическо разрешение на проблема, нали? Тогава Кога е най-добрата ни възможност. Вие ни казахте, че не правителството го е прибрало на топло. Кой остава? Той сигурно е точно там. — По една щастлива случайност можеха дори да видят сградата от прозореца на Шеренко.

— Възможно ли е да се направи? — поинтересува се руснакът с опасението, че американците ще поискат той да им осигури помощ, което бе съвсем неподходящо да се очаква от него.

— Съществува известен риск, но няма голяма вероятност да е качил цяла армия там. Не би го държал на това място, освен ако не иска всичко да мине тихо. Предполагам, че са пет-шест човека максимум.

— А вие сте двама! — настояваше Шеренко.

— Както казват хората — подхвърли Динг с изключително парадна усмивка, — нищо работа.

Значи старото досие в КГБ бе вярно. Кларк не беше истински разузнавач, а полувоенен агент и същото важеше за дръзкия му млад партньор, който през повечето време просто си седеше и зяпаше през прозореца.

— Не мога да ви предложа никакво съдействие.

— Ами оръжия? — попита Кларк. — Да не искате да ми кажете, че тук няма нищо, което можем да използваме? Каква резидентура е това? — Знаеше, че руснакът щеше да проточи нещата. Колко жалко, че тези хора не бяха обучени да поемат инициативата.

— Трябва ми разрешение, преди да направя каквото и да било.

Кларк кимна и се поздрави за точното предположение. Той разтвори преносимия си компютър.

— На нас също. Вие получете своето, а аз ще се погрижа за моето.

Джоунс смачка цигарата си във флотския алуминиев пепелник. Пакетът беше забутан в едно от чекмеджетата на бюрото, вероятно в очакване на точно такъв случай. Когато започнеше война, правилата за мирно време отиваха в боклука. Бе лесно да се поддадеш на старите навици и особено на лошите… Всъщност войната беше именно това, нали? Забеляза също, че адмирал Манкузо е на границата да си изпроси една цигара, и затова се погрижи филтърът да се подава почти изцяло от пакета.

— С какво разполагаш, Рон?

— Отделиш ли достатъчно време на тази машинка, получаваш резултати. С Бумър чоплихме данните цяла седмица. Започнахме с корабите. — Джоунс се придвижи до морската карта. — Проследихме траекториите на разрушителите…

— Чак от… — прекъсна го капитан Чембърс и веднага бе скастрен.

— Да, сър, чак от средата на Тихия океан. Минавах от широк в тесен обхват, проверявах времето и ги проследих. — Той посочи силуетите, забодени на картата.

— Чудесно, Рон, обаче си имаме спътникови снимки за тази работа — изтъкна командващият тихоокеанските подводници.

— Прав ли съм тогава? — поинтересува се цивилният.

— Близо си до истината — призна Манкузо, след което посочи другите фигури, забодени на стената.

— Да, Барт, точно така. Щом измислих как да проследя разрушителите, започнахме да се занимаваме с подводниците. И познай какво стана? Все още мога да сгащвам онези педали, когато си подават шнорхелите. Ето ти и патрулната линия. Засичаме ги по моя сметка в около една трета от времето и координатите им са сравнително постоянни.

На картата на стената се виждаха шест стабилни контакта. Тези силуети бяха в окръжности с диаметър между тридесет и петдесет километра. Върху други два имаше въпросителни.

— Така все още остават няколко, за които не се знае нищо — подчерта Чембърс.

— Така е. — Джоунс кимна. — Но засякох шест със сигурност, може би осем. Не можем да направим хубав профил на японското крайбрежие. Прекалено далеч е. Улавям траекториите на търговски кораби, сновящи напред-назад между островите, ала това е всичко. Също така засичам голям двувинтов кораб, насочил се на запад към Маршалските острови, а и тази сутрин случайно забелязах, че единият от сухите докове оттатък пътя е празен.

— Това е тайна — подчерта Манкузо и се усмихна спокойно.

— Е, господа, ако бях на ваше място, бих предупредил „Стенис“ да се пази от тази линия от подводници SSK. Може би ще решите да пуснете първо подводниците в трънаците, за да ги разчистят, така да се каже.

— Можем да го направим, обаче се тревожа за останалите — призна си Чембърс.

— „Контрол“, тук „Сонар“.

— „Контрол“ слуша. — Лейтенант Кен Шоу бе поел средната вахта.

— Възможен сонарен контакт, курс нула-шест-нула… вероятно подводница… Контактът е много неясен, сър — докладва главният сонарен оператор.

Строгата дисциплина се поддържаше механично след всичките учения, които проведоха при плаванията си от Бремертън и Пърл. Наблюдателният екип в огневия отсек веднага започна да проследява траекторията. Операторът на анализатора за вълнови траектории черпеше данни направо от хидролокаторната апаратура и въз основа на тях се опитваше да определи вероятното разстояние до целта. На компютъра му трябваше само секунда.

— Получаваме пряк сигнал, сър. Разстоянието е под двадесет хиляди метра.

Дъч Клагет не беше заспал истински. Както всички командири, преди малко той лежеше на койката си със затворени очи и дори бълнуваше някакви безсмислени и объркващи глупости за това как лови риба на плажа, докато рибата е в пясъка зад него и се промъква откъм гърба му, когато дойде повикването от сонарното отделение. Кой знае как се разбуди напълно и сега се намираше в торпедния отсек, бос и по долни гащи. Надникна в помещението, за да установи дълбочината, курса и скоростта, след което се отправи към поста на хидроакустиците, за да погледне лично апаратурата.

— Слушам ви, старшина.

— Ето тук, на шестдесетте херца. — Главният старшина почука по монитора с маркера си. Сигналът идваше и си отиваше, идваше и си отиваше, ала непрекъснато се появяваше отново: просто поредица от точки, стичащи се по екрана, всичките на една и съща честотна линия. Местоположението се изместваше бавно отдясно наляво.

— В открито море са повече от три седмици… — разсъждаваше на глас Клагет.

— Дълъг период за една дизелова подводница — съгласи се операторът на сонара. — Може би се връщат, за да презаредят?

Капитанът се надвеси още повече, сякаш приближаването му до монитора щеше да промени нещо.

— Възможно е. Или пък просто сменя позицията си. Логично е да имат една патрулна линия близо до брега. Дръжте ме в течение.

— Слушам, капитане.

— Е? — обърна се той към наблюдателния екип.

— Първият анализ дава разстояние четиринадесет хиляди метра, основен курс на запад, скорост около шест възла.

Клагет проумя, че контактът лесно можеше да влезе в обхвата на неговите торпеда с усъвършенствани възможности. Мисията обаче не му позволяваше да предприеме нищо по въпроса. Не беше ли това върхът?

— Подгответе две торпеда — заповяда капитанът. — Щом получим ясна траектория за приятелчето ни, избягваме му на юг. Ако ни последва, опитваме се да не се изпречваме на пътя му и стреляме само ако нямаме друг избор. — Даже нямаше нужда да се оглежда, за да разбере какво е мнението на екипажа му. Долавяше промяната в начина им на дишане.

— Как ти се струва? — поинтересува се Мери Пат Фоли.

— Интересно — отговори Джак след кратко съзерцаване на факса от „Ленгли“.

— Перспективна възможност — чу се гласът на Ед Фоли. — Има обаче страхотен риск.

— Те дори не са сигурни дали е там — отбеляза Райън, докато препрочиташе съобщението. То носеше всички белези на нещата, направени от Джон Кларк. Честност. Решителност. Положително мислене. Човекът знаеше как да мисли независимо и въпреки че често бе последното звено от разузнавателната верига, той имаше навика да вижда цялостната картина съвсем ясно от тази си крайна позиция. — Трябва да поискам разрешение от „горе“.

— Да не се спънеш по пътя — посъветва го МП с усмивка, която той почти чуваше. Тя все още действаше като каубой при опасните операции. — Препоръчвам на мисията да се даде ход.

— А ти, Ед? — попита Джак.

— Рисковано е, но понякога трябва да се съгласяваш с онова, което ти казва действащият на място агент. Ако искаме политическо решение на ситуацията, трябва да има послушна политическа фигура, на която да се облегнем. Нуждаем се от човека, а този може да се окаже единственият начин да го измъкнем жив.

Съветникът по националната сигурност чу скърцането на зъби в другия край на СТЛ-6. Семейство Фоли реагираше според очакванията. По-важното бе, че бяха на едно мнение.

— Ще ви се обадя пак до двадесет минути. — Райън вдигна нормалния си телефон. — Трябва да се видя с Шефа веднага — каза той на секретаря на президента.

Слънцето изгряваше за поредния горещ и безветрен ден. Адмирал Дъбро проумя, че започваше да отслабва. Камуфлажните панталони му стояха по-свободно от обикновено на кръста и се наложи да стегне още малко колана си. Двата му самолетоносача сега поддържаха нормални контакти с индийците. Понякога те се приближаваха достатъчно, за да ги видят с невъоръжено око, макар че по-често един от радарите на хариърите просто им правеше по някоя снимка от около осемдесет километра. Нещо по-лошо: заповедите бяха да им позволява да виждат корабите му. Защо, по дяволите, не отплаваше на изток, към проливите на Малака? Чакаше ги истинска война. Беше дошъл, защото възприемаше евентуалното индийско нахлуване в Шри Ланка като лична обида. Обаче Шри Ланка не бе американска територия за разлика от Марианските острови, пък и Дейв Сийтън не разполагаше с други самолетоносачи.

Добре де, придвижването му нямаше да е съвсем прикрито. Трябваше да мине през един от няколкото пролива, за да се върне в Тихия океан, а те до един бяха натоварени като площад „Таймс скуеър“ по обед. Съществуваше дори малката вероятност там да има подводница, ала той разполагаше със самолети за борба с тях и можеше да връхлети върху всяка подводница, опитваща се да осуети прехода му. Нарежданията обаче бяха да остане в Индийския океан и оставането му да бъде забелязано.

Естествено, слухът се носеше сред моряците. Не направи дори привидно усилие да потули нещата. При всички положения нямаше да успее, а и хората му имаха право да знаят какво става, докато очакваха да влязат в битка. Те имаха нужда да узнаят, да се наежат, да натрупат допълнителна решителност, преди да превключат от мирния начин на мислене към този на една кървава война… Но станеха ли веднъж готови, трябваше да действат. А те не правеха нищо.

Последствията за него бяха същите, както за всеки мъж или жена от бойната групировка: изпепеляващо обезсърчаване, избухливост и натрупващ се гняв. Онзи ден един от неговите пилоти на „Томкет“ бе профучал между два индийски самолета „Хариър“ на може би три метра разстояние само за да им покаже кой знае да лети и кой не. И макар че това вероятно насади страх от Бога у посетителите им, постъпката изобщо не беше професионална… Въпреки че Майк Дъбро помнеше какво е да си лейтенант, и то младши и можеше да си се представи в същата роля. Което не направи публичното мъмрене по-леко. Длъжен бе да го стори, като добре знаеше как после въпросните авиатори ще се върнат по постовете си с мърморене, че на адмиралския мостик стои един тъп изкуфелник, който няма представа какво е да се лети с изтребители, понеже „Пиките“, с които са го обучавали, сигурно са ги навивали с ключе, за да се вдигнат от кораба…

— Ако те стрелят първи, ще пострадаме — подчерта капитан Харисън, след като съобщи, че противниковият утринен патрул се е появил точно по разписание.

— Ако ни подпалят задника с някоя ракета, Ед, ще изтръбим: „Момчета, хайде да ги пометем.“ — Беше неубедителен опит да бъде духовит, но в момента на Дъбро не му бе много до шеги.

— Не и ако извадят късмет и улучат някоя от цистерните с гориво.

Ето че и началникът на операциите започваше да мисли песимистично. „Не е на добро“ — каза си командирът на бойната групировка.

— Покажете им, че не ни е все едно — нареди Дъбро.

След няколко секунди ескортиращите ги кораби включиха радарите си на огневи режим и хванаха на прицел индийските натрапници. С бинокъла си Дъбро видя, че в пусковото съоръжение на най-близкия кръстосвач със система „Егида“ има бели ракети, които бяха изстреляни с включването на радарите за осветяване на целите. Посланието бе ясно: „Не се приближавайте!“

Можеше да нареди да бъде изпратена поредната гневна телеграма до Пърл Харбър, ала на Дейв Сийтън му предстояха достатъчно неща за решаване, а и истинските решения се взимаха във Вашингтон от хора, неразбиращи проблема.

— Заслужава ли си да се направи?

— Да, сър — отговори Райън, сам стигнал до такова заключение на път за кабинета на президента. Това означаваше да изложи двама приятели на допълнителен риск, но професията им бе такава, а неговата беше да взема решенията… Е, поне отчасти. Подобни неща се казваха лесно, макар да знаеше, че заради тях щеше да спи лошо, ако изобщо успееше да заспи. — Причините са очевидни.

— А ако операцията се провали?

— Двама от хората ни ще бъдат в смъртна опасност, обаче…

— Обаче те са именно за това — предложи Дърлинг не съвсем мило.

— И двамата са мои приятели, господин президент. Ако си мислите, че ми харесва мисълта…

— Успокой се — прекъсна го президентът. — Изложили сме много хора на риск и знаеш ли какво? Като не знаеш кои са те, нещата стават по-тежки вместо по-лесни. Знам го от горчив опит. — Роджър Дърлинг заби поглед в бюрото си, във всичките административни доклади и други дреболии, които нямаха никаква връзка с кризата в Тихия океан, ала въпреки всичко трябваше да се разгледат. Съединените американски щати бяха огромно бреме и той не можеше да пренебрегне никого, независимо какво значение можеше внезапно да е придобила някоя част от тях. Дали Райън го осъзнаваше?

Джак също забеляза документите. Не беше нужно да знае какви са точно. Нито едни не стояха в папка с надпис „Поверително“. Това бяха обичайните ежедневни глупости, с които на мъжа пред него му се налагаше да се занимава. Шефът му трябваше да разпредели ума си за толкова много задачи. Изобщо не изглеждаше честно, особено за човек, който не се е стремил към този пост. Ала тук се бе намесила съдбата, а и Дърлинг доброволно прие длъжността вицепрезидент, защото характерът му налагаше да служи на останалите, което фактически важеше и за Райън. Хрумна му, че в действителност двамата си бяха лика-прилика.

— Господин президент, съжалявам за това, което казах. Вярно е, сър, че помислих за рисковете, но също така е вярно, че работата им е такава. Още повече че мисията ни е препоръчана от Джон. Идеята е негова, искам да кажа. Той е добър оперативен агент и познава както рисковете, така и потенциалното възнаграждение. Мери Пат и Ед са съгласни и също препоръчват да дадем ход на акцията. Естествено, решението трябва да вземете вие, ала препоръките ни са такива.

— За сламка ли се хващаме? — пожела да узнае Дърлинг.

— Не, сър. Евентуално за един много здрав клон.

— Надявам се, че ще бъдат предпазливи.

— О, това е направо върхът — възкликна Чавес. Руският автоматичен пистолет ПСМ беше калибър .215 и имаше по-малък диаметър даже от патроните калибър .22, с каквито американските хлапаци или поне политически неподходящите се учеха да стрелят в скаутските лагери. Това бе и стандартното оръжие на руските военни и полицаи, което като че ли обясняваше защо руските престъпни елементи изпитваха такова презрение към тамошните ченгета.

— Е, все пак носим тайното си оръжие в колата — рече Кларк, докато претегляше пистолета на ръка. Поне заглушителят щеше да подобри донякъде баланса. Поредното доказателство за нещо, което си мислеше от години: европейците понятие си нямаха от огнестрелни оръжия.

— А то ще ни потрябва. — Руското посолство все пак имаше полигон за хората от охраната. Чавес закачи една мишена на рамката и с лоста я изпрати в дъното на стрелбището.

— Свали заглушителя.

— Защо?

— Погледни го само. — Чавес го послуша и видя, че руската версия е напълнена със стоманена вълна. — Става само за пет-шест изстрела.

На полигона поне имаше заглушаващи слушалки. Кларк вкара в един пълнител осем от стеснените патрони, прицели се и стреля три пъти. Пистолетът беше доста шумен, тъй като далекобойният патрон изхвърляше мъничък куршум с изключителна скорост. Той копнееше за един автоматичен, заглушен пистолет двадесет и втори калибър. Е, поне беше точен.

Шеренко наблюдаваше мълчаливо, ядосан, че американците изпитват антипатия към оръжията на родината му, и притеснен, тъй като определено можеха да са прави. Научи се да стреля преди години и не показа голям талант. Ставаше дума за умение, което рядко се използваше от разузнавачите напук на всички холивудски филми. Очевидно обаче това не важеше за американците, понеже и двамата улучваха десетката на отдалечената на пет метра мишена, като даваха по два последователни изстрела. Когато свърши, Кларк почисти пистолета си, презареди пълнителя и взе друг, който напълни и пъхна в задния си джоб. Чавес направи същото.

— Ако някога дойдете във Вашингтон, ще ви покажем какво използваме ние — подхвърли Динг.

— Ами „тайното оръжие“, което споменахте? — попита Шеренко по-старшия от двамата.

— То е тайна. — Кларк се запъти към вратата, а Чавес го следваше по петите. Трябваше да чакат шанса си, ако можеше да се нарече така, цял ден и нервите им щяха да се опънат още повече.

Този ден в Шемия вилнееше типична за там буря. Суграшица, навявана от движещия се с петдесет възла вихър, биеше по единствената писта на базата и шумът заплашваше да наруши съня на летците изтребители. Осемте изтребителя бяха натъпкани в хангарите, за да бъдат предпазени от стихиите. Това бе особено наложително за модела F-22, тъй като още никой не беше определил окончателно какви щети можеха да нанесат природните сили на гладката му повърхност и съответно на антирадарните му характеристики. Този не бе най-подходящият момент за проверка. Според метеорологичните гении преваляванията би трябвало да преминат до няколко часа, макар че бурните ветрове спокойно можели да продължат още месец. Отвън наземните екипи се безпокояха за застопоряващите жици на „танкера“ и на самолетите със системи „Ауакс“ и се бореха с бурята в обемисти студоустойчиви облекла, за да се уверят, че всичко е добре закрепено.

За останалите аспекти на сигурността в базата се грижеше радарната система „Кобра Дейн“. Въпреки че приличаше на екрана на старо автокино, тя всъщност представляваше масивен вариант на безламповата радарна група, използвана от японските самолети Е-767 или от кръстосвачите със система „Егида“ и разрушителите на двата сражаващи се флота. Първоначално инсталиран, за да следи изпитанията на съветски ракети и да прави по-късно проучвания за „Инициативата за стратегическа отбрана“, радарът беше достатъчно мощен, че да изследва хиляди километри в космоса и стотици в атмосферата. Сега той пускаше постоянно електронни сонди и търсеше навлезли в територията им самолети, ала до момента откриваше само редовни пътнически полети, които все пак се наблюдаваха наистина много внимателно. Един изтребител „Ийгъл“ F-15E, снабден с ракети въздух-въздух, можеше да се озове във въздуха до десет минути, ако в тях забележеха и най-малката опасност.

Отегчителната рутинна процедура продължи през целия ден. Няколко кратки часа през облаците прозираше достатъчно светлина, за да се предположи, че слънцето може би, теоретично погледнато, грееше, но когато вдигнаха пилотите от сън, ефектът не би бил по-различен, ако прозорците на спалните им помещения бяха боядисани в черно, понеже дори светлините на пистата бяха изгасени, та да не би те да послужат на някой нежелан посетител за ориентир и той да намери базата в мрака.

— Въпроси?

Операцията беше запланувана бързо, ала внимателно, като участие взеха и четиримата главни пилоти. Предната нощ я изпробваха и установиха, че наистина имаше риск, но какво пък, рискове винаги е имало.

— Хей, летците на „Ийгъл“, смятате ли, че можете да се справите с това? — попита най-старшият от пилотите на изтребители „Рейпиър“. Той бе подполковник, което не му спести ироничния отговор.

— Не се тревожете, сър — рече една жена майор. — Задникът, който трябва да ударим, изглежда много апетитен. — Тя му прати въздушна целувка.

Подполковникът, който всъщност бе технически летец изпитател, откъснат от извършваните разработки върху изтребителите F-22 на 57-о бойно авиокрило във военновъздушната база „Нелис“, познаваше „старите“ ВВС само от филмите и разказите, които чуваше като новак в армията, и прие обидата в духа, в който му беше отправена. Моделът „Ийгъл“ може и да не бе неуловим, обаче беше адски коварен. Те се готвеха да се впуснат в бойна задача и рангът нямаше такова значение, каквото имаха вещината и самоувереността.

— Добре, хора — някога би казал само „господа“, — времето ни е ограничено. Да се залавяме за работа.

Екипажите на снабдителните самолети се подсмихнаха под мустак на манталитета на летците изтребители и на начина, по който жените във ВВС истински го бяха усвоили. Един от тях реши, че майорката е готина мадама. Той сподели с капитана, който щеше да седи вдясно от него, че когато се издигнеше, тя може би щеше да дойде да лети за компанията „Юнайтед“.

— Един мъж би могъл да се представи и по-зле — отбеляза помощник-пилотът от авиолиниите „Саутуест“. Танкерите излетяха двадесет минути по-късно, последва ги и един от самолетите Е-ЗВ.

Съвсем закономерно, изтребителите се вдигнаха последни. Всичките авиатори бяха облечени с негорими гащеризони за студено време и направиха нужното, за да получат спасителна екипировка, използването на каквато изглеждаше смешно по това време на годината над Северния Тих океан, ала правилата си бяха правила. Най-накрая нахлузиха космонавтските облекла, колкото и неудобни и ограничаващи да бяха. Един по един пилотите на „Рейпиър“ се отправиха към самолетите си, същото направиха и тези на изтребителите „Ийгъл“, само че двама по двама. Подполковникът, който бе ръководил мисията, демонстративно свали самозалепващата се нашивка „РЕЙПИЪР“ и я замени с кичовската емблема, която служителите в „Локхийд“ бяха измислили: силуета на оригиналния изтребител „Светкавица“ Р-38, припокрит от изящния профил на най-новата гордост на компанията и допълнително украсен с жълто-бяла мълния. „Така де, традиция“ — помисли си той, макар да знаеше, че още не е бил роден, когато и последният Р-38 с два лонжерона е бил продаден за претопяване. Помнеше обаче как участва в конструирането на първите модели американски изтребители с голям радиус на действие, използвани само веднъж по предназначение, при което един летец на име Текс Ламфие получи безсмъртие. Сега нямаше да е много по-различно от онзи ден, когато бяха над северните Соломонови острови.

Изтребителите трябваше да бъдат изтеглени на открито и още преди да запалят двигателите, всички авиатори усещаха как вятърът шиба по корпусите. Този беше моментът, в който пръстите пощипваха контролните уредни пилотите се наместваха в седалките, за да е всичко съвсем изрядно. Сетне един по един изтребителите запалиха светлините си и потеглиха към края на пистата. Наземното осветление беше пуснато отново — сини паралелни линии, простиращи се в мрака. Самолетите излетяха поотделно и на едноминутни интервали, тъй като излитането по двойки при тези атмосферни условия криеше големи опасности, а в тази нощ не можеха да си позволят излишни грешки. След три минути двете четиричленни звена се групираха над облаците, където небето бе ясно, виждаха се ярки звезди, разноцветната зора вдясно от тях, както и завеси с менящи се цветове, зелени и пурпурни отблясъци, дължащи се на звездния вятър, въздействащ върху заредените частици в горните слоеве на атмосферата. Светлинните завеси бяха както прелестни, така и символични за летците на изтребителите „Светкавица“.

Първият час мина в рутинно придвижване на югозапад на двете самолетни четворки, като предупредителните им лампички мигаха, за да им бъдат ориентири в близостта им. Когато наближиха снабдителните самолети, вече бяха проверили системите, бяха направили контролни опити с апаратурата и коремите им се бяха успокоили.

Авиаторите в танкерите, до един запасни офицери, които в цивилния живот управляваха пътнически самолети, се бяха погрижили да намерят зона със спокойни атмосферни условия, което пилотите на изтребителите оцениха, въпреки че смятаха всички други за втора класа. Минаха повече от четиридесет минути, докато заредят догоре всички резервоари, след което снабдителните самолети подновиха обиколката си, вероятно за да могат екипажите им да почерпят информация от своите вестници „Уолстрийт джърнъл“. Поне така предположиха летците изтребители, докато се насочваха пак на югозапад.

Оттук нещата се променяха. Беше време да се залавят за работа. Тяхната работа.

Разбира се, мисията водеше Санди Рихтер, защото поначало идеята беше негова, хрумна му преди месеци във военновъздушната база „Нелис“. Там се бе получило и трябваше само да разбере дали ще стане и тук. На тази карта може би залагаше живота си.

Той беше в бранша от седемнадесетгодишен, когато излъга за възрастта си и не го хванаха, тъй като бе едър и як. След време поправи официалните си документи, но при все това служеше двадесет и девета година и скоро щеше да се оттегли за по-спокоен живот. През всичките тези години пилотираше в тренажора, единствено в тренажора. Ако на някой хеликоптер нямаше артилерия, тогава предложението не го интересуваше. Започнал с използвания във Виетнам „Хуей Кобра“ АН-1, той навреме мина към по-добрия „Апах“ АН-64 и управлява такъв във втората и по-кратка за него война в небето над Арабския полуостров. Сега Рихтер запали моторите на последния хеликоптер, който щеше да пилотира, на своя „Команч“, и според бордовия дневник сложи начало на шест хиляди седемстотин петдесет и първия си час в полет.

Двата турбовитлови двигателя се задвижиха с нормалната бързина и перката се завъртя. Резервният наземен екип от рейнджъри преиграваше с единствения пожарогасител, който имаше. „Размерът му горе-долу позволява изгасяването на цигара“ — помисли си ядосано Рихтер, увеличи мощността и се вдигна. Разреденият планински въздух влияеше отрицателно на експлотационните качества, но не чак толкова, а и така или иначе скоро щеше да се спусне на морското равнище. Пилотът разклати глава както обикновено, за да се увери, че шлемът е здраво прикрепен, и се отправи на изток, като следваше гористите склонове на Ширайши-сан.

— Ето ги — каза си пилотът на водещия F-22. Първият сигнал запиука в слушалките му, веднага след което се появи съобщение на приемника, предупреждаващ го за опасности: РАДАР ЗА ВЪЗДУШНА ЗАЩИТА, ТИП J, КУРС 213. Сетне получи данни, препредадени му от разузнавателния Е-ЗВ, който стоеше в близост до контакта от достатъчно време, за да може да се проследи местонахождението му. „Караулът“ изобщо нямаше да използва радара си тази вечер: В крайна сметка предната вечер японците дадоха урок на американците, а те се нуждаеха от време за асимилирането на такива уроци… РАЗСТОЯНИЕ ДО ЦЕЛТА 2330 КИЛОМЕТРА. Все още под хоризонта спрямо японските самолети, той даде първата команда от мисията.

— „Светкавица“-водач до групата. Разделете се на формации от по двама.

Двете четиричленни звена се разделиха по двойки, разредени на по две хиляди метра. И в двата случая изтребителите F-22 бяха водачи, а следващите ги F-15E се движеха в опасна близост, за да създадат радарно препокриване. Водещият ги полковник летеше праволинейно и гладко, доколкото усъвършенстваните му умения позволяваха. Той се усмихна, когато си спомни забележката на майора. Апетитен задник, а? Тя беше първата жена, която летеше с този модел. Бе напълно невъзможно да я види, стига да решеше да се огледа. Мигащите светлини угаснаха и той се надяваше, че апаратът й за нощно виждане работи нормално. До южния Е-767 вече имаше шестстотин и четиридесет километра. Изтребителите се приближаваха натам с петстотин възла, а височината им бе десет хиляди и седемстотин метра с цел пестене на гориво.

Работното време, характерно за японските висши служители, направи влизането им по-незабележимо, отколкото би било в Америка. Във фоайето имаше някакъв мъж, ала той гледаше телевизия и Кларк и Чавес минаха така, сякаш знаеха къде отиват, пък и престъпността не беше голям проблем в Токио. Леко задъхани, те се качиха в асансьора и като натиснаха едно от копчетата, размениха изпълнени с облекчение погледи, в които скоро пак се прокраднаха опасения. Динг носеше дипломатическото си куфарче, Кларк не. И двамата бяха облечени с най-хубавите си костюми, вратовръзки и бели ризи и досущ приличаха на бизнесмени, идващи за късно вечерно съвещание по един или друг въпрос. Асансьорът спря пет етажа преди последния — място, избрано поради липсата на светещи прозорци. Кларк подаде глава, като съзнаваше, че така бегло прилича на престъпник, обаче коридорът беше празен.

Те преминаха бързо и безшумно централното крило на сградата, откриха аварийните стълби и тръгнаха нагоре. Потърсиха наблюдателни камери и пак с благодарност установиха, че на тази площадка няма такива. Кларк се огледа нагоре и надолу. Бяха сами на стълбището. Той продължи да се изкачва, като преди всяко движение се оглеждаше и ослушваше.

— Приятелчетата се върнаха — съобщи един от въздушните диспечери по интеркома. — Курс нула-три-три, разстояние четири-две-нула километра. Един… Не, два контакта в сгъстена формация. Приближаващите се самолети са военни, скорост петстотин възла — изрецитира той бързо доклада си.

— Много добре — отвърна му спокойно главният диспечер и настрои картината на екрана си, докато превключваше каналите на слушалките си. — Някакво радарно оживление на североизток?

— Никакво — отговори моментално операторът, отговарящ за електронните контрамерки. — Разбира се, той може да е някъде там и да следи предаванията ни.

— Уакаримас.[1]

Следващият им ход бе да освободят двата изтребителя, обикалящи източно от самолетите „Ками“. И двата F-15J бяха заели позиции неотдавна и резервоарите им бяха почти пълни. Допълнително обаждане нареди да излетят още два от военновъздушната база „Читосе“. Щяха да са им нужни петнадесет минути, докато заемат постовете си, но старшият диспечер реши, че това не е проблем. Разполагаше с достатъчно време.

— Хванете ги на прицел — заповяда операторът.

— Хванахте ни вече, а? — запита се гласно полковникът. — Чудесно. — Той поддържаше същия курс и скорост, тъй като искаше те добре да разберат местоположението и намеренията му. Останалото бе най-вече въпрос на аритметика. „Изтребителите «Ийгъл» вероятно са на триста и двадесет километра, крайна скорост около хиляда. Шест минути до разделянето.“ Той погледна часовника и заповяда на очите си да претърсят небето за нещо, което да е прекалено ярко за звезда.

На последния ред стълби имаше камера. Значи Ямата беше донякъде параноичен. „Все пак даже параноиците имат врагове“ — помисли си Кларк, след което забеляза, че камерата като че ли сочеше към следващата площадка. Десет стъпала до площадката и още десет до следващата, където се намираше вратата. Реши да се спре за малко, за да помисли. Чавес завъртя топката на вратата вдясно от тях. Оказа се, че не е заключена. Кларк предположи, че противопожарните правила го изискваха. Потвърди с кимване, че е разбрал, ала въпреки всичко извади шперцовете си.

— Е, какво мислиш?

— Мисля, че бих предпочел да не съм тук. — Динг държеше в ръка светкавицата, а Джон извади пистолета си и зави заглушителя. — По бързия или по бавния начин?

Всъщност това беше единственият избор, който им се предоставяше. Едно бавно приближаване, като делови хора, които вероятно са се загубили… Не, не и този път. Кларк вдигна пръст, пое си дълбоко въздух и се понесе нагоре. Четири секунди по-късно той завъртя топката на вратата на последната площадка и я отвори рязко. Хвърли се на пода и насочи пистолета към мишената. Динг го прескочи, изправи се и се прицели със своето оръжие.

Пазачът пред вратата гледаше в другата посока, когато тази към стълбището зейна широко. Той механично се обърна, леко разтревожен, и видя едър мъж, проснал се косо на пода и като че ли насочил пистолет към него. Това го накара да посегне към своя, докато очите му фиксираха потенциалните мишени. Имаше и втори човек, който държеше нещо друго…

От такова разстояние светкавицата въздействаше почти физически. Енергията й със сила три милиона свещи превърна всичко наоколо в слънчева повърхност и в следващия момент енергийният свръхтовар нахлу в централната нервна система на мъжа по тройния нерв, който тръгва от задната част на окото, минава през основата на мозъка и се разклонява в мрежата от нерви, контролираща волевите мускули. Резултатът, също като в Африка, беше пренатоварване на нервната система на пазача. Той се строполи на пода като парцалена кукла, като потрепващата му дясна ръка все още стискаше пистолета. Светлината бе достатъчно ярка, та отразените от светлите стени лъчи да заслепят леко Чавес, но Джон се беше сетил да затвори очи и сега се втурна към двукрилата врата, която разтвори с рамо.

Виждаше се само един човек, който тъкмо ставаше от стола пред телевизора с изненадана и тревожна физиономия, дължаща се на внезапното нахълтване. Нямаше време за снизхождение. Кларк вдигна пистолета и натисна два пъти спусъка, отваряйки две дупки в челото на непознатия. Почувства ръката на Динг върху рамото си, което му даде свобода да свие надясно, вече почти тичешком. Прекосяваше бързо коридора и надничаше във всяка стая. „Кухнята“ мислеше си той. „Винаги намираш някого в…“

Така и стана. Човекът имаше почти неговия ръст и вече извадил патлака си, се отправяше към коридора, водещ до фоайето, като викаше нечие име и питаше нещо, ала неговите реакции също бяха малко бавни, оръжието му още сочеше към земята, а пред него се изправи мъж с вдигнат и готов за стрелба пистолет. Това беше последното, което виждаше в живота си. На Кларк му трябваше още половин минута, докато провери останалата част от луксозния апартамент, но намери само празни стаи.

— Евгений Павлович? — извика той.

— Ваня, насам!

Кларк се върна обратно, като същевременно хвърли бегъл поглед на двамата мъже, които уби, просто за да бъде сигурен. Знаеше, че ще запомни тези трупове, както помнеше всички останали, знаеше също, че щяха да се връщат постоянно в мислите му и че той щеше да се опитва да намери обяснение за смъртта им, както правеше винаги.

Кога седеше в стаята, невероятно блед, докато Чавес (Чехов) довършваше огледа. Мъжът пред телевизора не бе успял да освободи пистолета от кобура на рамото си. Кларк предположи, че е взел идеята от някой филм. Тези неща бяха дяволски безполезни, ако оръжието ти потрябва спешно.

— Вляво е чисто — рече Чавес, без да забравя, че трябва да говори на руски.

— Вдясно също. — Кларк си наложи да се успокои, докато гледаше човека край телевизора и се питаше кой от тези, които убиха, е бил отговорен за смъртта на Ким Нортън. Е, вероятно не беше онзи отвън.

— Кои сте вие? — запита Кога със смесица от шок и гняв, без да си спомни, че са се срещали и преди.

Преди да отговори, Кларк си пое дъх:

— Кога-сан, ние сме хората, които ви спасяват.

— Вие ги убихте! — Мъжът посочи с трепереща ръка.

— Може би ще поговорим за това по-късно. Бихте ли дошли с нас? Ние не представляваме опасност за вас, сър.

Кога не бе коравосърдечен. Кларк се възхищаваше на загрижеността му към убитите, които несъмнено не са му били приятели. Беше обаче време да го измъкнат бързо оттук.

— Кой беше Канеда? — поинтересува се Чавес. Бившият министър-председател посочи мъжа в стаята. Динг се приближи до него, за да му хвърли последен поглед, и съумя да не каже нищо, преди да обърне очи към Кларк с изражение, което само двамата можеха да разберат. — Ваня, време е да си вървим.

Приемникът му, отчитащ нивото на опасност, бавно се побъркваше. Целият екран бе в червено и жълто, женският глас му съобщаваше, че е засечен, ала в случая Рихтер смяташе, че може да прецени по-добре от компютъра. Хубаво беше да знаеш, че проклетите машинки не винаги са прави.

Самото пилотиране бе достатъчно трудно и въпреки че апахът може би притежаваше достатъчно маневреност за мисията, беше по-добре да си с RAH-66. По тялото му не личеше никакво видимо напрежение. Дългогодишната практика му позволяваше да се чувства удобно в бронираната кабина, подпрял десния си лакът на осигуреното за целта място, докато ръката му боравеше със страничния контролен лост. Главата му периодично се вдигаше към небето и очите му автоматически сравняваха истинския хоризонт с онзи, създаден от чувствителната апаратура на носа. Силуетът на Токио бе просто идеален за задачата му. Многобройните здания сигурно излъчваха всякакъв вид объркващи сигнали към самолетния радар, към който той се приближаваше, и даже най-добрата компютърна система не можеше да се справи с този хаос. Още по-хубаво беше, че имаше достатъчно време, за да направи всичко както трябва.

Щеше да измине повечето от пътя по реката Тоне, а от южната страна на реката имаше железопътна линия, по която се движеше влак, отиващ чак до Чоши. Влакът се носеше с повече от сто възла и той зае позиция точно над него; с едното око го наблюдаваше, а с другото следеше менящия се индикатор на екрана, предупреждаващ го за опасности. Поддържаше височина тридесет метра над върховете на електрическите стълбове и следваше с точност темпото на влака, застанал точно над последния вагон.

— Странна работа. — Операторът на „Ками“-2 забеляза ярък импулс, увеличен от компютърните системи, който се приближаваше към позицията на самолета му. Той се свърза по вътрешната линия със старшия диспечер. — Възможен нисколетящ, приближаващ се обект — докладва той, очерта ясно контакта и го прехвърли на апаратурата на командира на екипажа.

— Това е влак — отсече веднага човекът, като сравни координатите с насложената върху образа карта. Ето какви проблеми възникваха, когато летиш прекалено ниско с тези проклетии. Стандартният разграничителен софтуер, първоначално закупен от американците, бе преустроен, но не и до най-малките детайли. Въздушният радар можеше да засече всичко, което се движи, обаче нямаше достатъчно мощен компютър в целия свят, който да класифицира и покаже всички контакти, представляващи колите и камионите, каращи по шосетата под самолета. За да се изчисти хаосът от екраните, нищо, движещо се с по-малко от сто и петдесет километра в час не минаваше през пропусквателната компютърна система, но над сушата дори тази мярка не бе достатъчна, не и над държавата с най-добрите влакове в света. За да бъде сигурен, старшият оператор наблюдава „отметката“ няколко секунди. Да, движеше се по централната линия от Токио до Чоши. Невъзможно беше да е реактивен самолет. Теоретично погледнато, един хеликоптер би могъл да направи подобно нещо, ала ако се съдеше по слабите сигнали, вероятно ставаше разсейване от металния покрив на влака и може би частично отразяване от електрическите стълбове.

— Нагласете разграничителния софтуер на двеста километра — нареди той на хората си. Нужни бяха три секунди, докато всички го направят, след което, естествено, движещите се импулси от реката Тоун и други два по-явни земни контакта изчезнаха. Имаха си по-интересна работа, тъй като „Ками“-2 записваше „улова“ на „Ками“-четири и шест и сетне го препращаше към щаба на противовъздушната отбрана край Токио. Американците пак проучваха отбраната им и вероятно отново се мъчеха да разберат дали не могат да победят разузнавателните „Ками“ със своите модерни F-22. Е, този път нямаше да ги приемат толкова приятелски. В момента във въздуха имаше осем прехващача „Ийгъл“ F-15, по четири под контрола на двата Е-767. Ако американските изтребители се приближаха, щяха да ги накарат да си платят.

Трябваше да рискува с едно открито предаване, което въпреки закодирания канал изнервяше полковника, обаче работата му криеше опасности и при най-добрите обстоятелства.

— „Светкавица“-водач до групата. Разделете се след пет… четири… три… две… една… Сега!

Той дръпна лоста назад, с което издигна и отдалечи изтребителя си от следващия го „Ийгъл“, къпещ се от половин час в изгорелите му газове. В същото време дясната му ръка изключи радарното приемно-предаващо устройство, с което досега усилваше отразяващия се от самолета му сигнал, приеман от японския разузнавателен Е-767. Останалият зад и под него F-15Е и екипажът му, състоящ се от жени, щяха леко да пикират и да свият наляво. „Светкавица“ се издигаше бързо, като междувременно скоростта й почти спря да нараства. Полковникът освободи дюзите за по-бързо ускорение и използва възможността за странично изтласкване на самолета, за да започне решителна маневра в обратната посока, с което силно ускори раздалечаването.

Знаеше, че японският радар може да бе уловил някакви отразени лъчи от изтребителя му, а може и да не беше, но също така знаеше как функционираха радарните им системи сега. Те работеха с максимална мощност и затова получаваха всякакви лъжливи сигнали, които компютърът трябваше да класифицира, преди да ги представи на диспечерите. По същество работата му не се различаваше от тази на един жив оператор и макар да я вършеше по-бързо и ефикасно, системата не беше съвършена, което той и другите три „Светкавица“ се готвеха да докажат.

— Завиват на юг — докладва диспечерът съвсем ненужно, тъй като вече четири човека следяха напредването на приближаващите се самолети. Нито той, нито колегите му можеха да знаят, че компютърът бе засякъл няколко призрачни контакта, свиващи на север, но те бяха по-слаби от другите отразени сигнали, а и не се движеха достатъчно бързо, за да бъдат класифицирани като самолети. Даже траекториите им не наподобяваха на вероятните самолетни траектории. После положението стана по-напечено.

— Улавям активни смущения от приближаващите се контакти.

Водещата „Светкавица“ сега се издигаше почти вертикално. Това бе рисковано, понеже така обръщаше към разузнавателните Е-767 най-лесно засичащата се страна на самолета, ала също така не им показваше никакво странично движение и спокойно можеше да мине за призрачен отразен сигнал, особено в електронния хаос, създаден от мощните станции за смущения на изтребителите „Ийгъл“. След по-малко от тридесет секунди всички „Светкавици“ вече летяха плавно на височина шестнадесет хиляди седемстотин и петдесет метра. Сега полковникът отделяше голямо внимание на предупредителните системи. Ако японците го бяха уловили, те щяха да се издадат, като започнат радиолокационно търсене, за да засипят изтребителя му с радарна енергия… Но те не го правеха. Системата му „Стелт“ бе достатъчна, за да го загубят сред фалшивите импулси. Компютърът му сега улови странични „отметки“. Самолетът Е-767 беше превключил на високочестотния си огневи режим и не се целеше в него. Чудесно. Той увеличи мощността и неговата „Светкавица“ ускори до хиляда и шестстотин километра в час, а пилотът промени данните на проекционния си екран, преминавайки на огневи режим.

— Високо на един часа. Пипнах го, Санди — докладва седящият отзад авиатор. — Даже е включил предупредителните си светлини.

Влакът беше спрял на една гара в предградията и команчът го остави зад гърба си, като сега се носеше със сто и двадесет възла към крайбрежния град. Рихтер прегъна пръсти за последен път, погледна нагоре и забеляза високо над себе си мигащите лампички на разузнавателния Е-767. Вече бе почти точно под него и колкото и добър да беше радарът му, нямаше да може да го забележи право през корпуса на самия самолет… Ето, центърът на екрана, предупреждаващ го за опасности, стана черен.

— Започваме — обяви той по интеркома. После натисна газта докрай и нарочно претовари двигателите, като дръпна рязко назад страничния лост. Хеликоптерът се люшна нагоре в спираловидно движение. Единствената му истинска грижа беше температурата на двигателите. Те бяха конструирани така, че да издържат на натоварване, но сега щяха да стигнат до границата на възможностите си. На екрана на шлема му се появи предупреждение: вертикален стълб, който започна да расте и да мени цвета си почти със същата бързина, с която се променяха цифрите на индикатора за височината.

— Уха! — прошепна седящият зад него авиатор, след което сведе поглед и извика на екрана си огневите данни, за да оползотвори по-добре времето си, преди пак да насочи вниманието си навън. — Никакъв трафик.

„То се подразбира“ — помисли си Рихтер. Те не биха допуснали хора да задръстват въздуха около един толкова важен обект, което беше чудесно. Вече го виждаше ясно, когато хеликоптерът му светкавично изкачи три хиляди метра, издигащ се като изтребител, какъвто всъщност бе, независимо дали се задвижваше от перка или не.

Сега той го виждаше в мерника си, все още прекалено далеч, за да стреля по него, но беше там: ярко петно в малък правоъгълник в средата на проекционния екран над главата му. Време бе за проверка. Включи системите за светлинни ракети. Изтребителят F-22 имаше радар с МВП, тоест малка вероятност за прехващане от противника. Това му качество се оказа твърде оптимистично.

— Току-що ни удари електронна вълна — съобщи отговарящият за контрамерките оператор. — Току-що ни удари високочестотна вълна, координати неизвестни — добави той, като гледаше апаратите си за допълнителни данни.

— Вероятно е разсеян наш сигнал — рече старшият диспечер, зает сега с направляването на изтребителите към все още приближаващите контакти.

— Не, не, честотата беше различна. — Той направи нова проверка с апаратурата, ала не откри нищо друго, което да засили странното чувство, смразило току-що ръцете му.

— Предупреждавам за прегряване на двигателя. Прегряване на двигателя — натякваше му гласът, защото бордовият компютър смяташе, че той е пренебрегнал картината на екрана съвсем безочливо.

— Зная, сладурче — отвърна Рихтер.

Над пустинята Невада бе успял да постигне рязко изкачване до шест хиляди и четиристотин метра, толкова много над нормалната височина на летене на един хеликоптер, че направо се уплаши, обаче тогава въздухът беше сравнително топъл, докато тук бе по-студен. Рихтер профуча през въздушния слой на шест хиляди и сто метра с все още прилично темпо на издигане и точно тогава целта промени курса, с което започна да се отдалечава от него. Тя, изглежда, обикаляше с около триста възла, като вероятно използваше единия двигател за движеща сила, а с другия произвеждаше енергия за радара си. Не бяха го осведомили за това, обаче му се стори съвсем приемливо. Важното беше, че разполагаше с няколко секунди, за да влезе в обсега им, но огромните турбореактивни двигатели на преустроения пътнически самолет бяха съблазнителни мишени за ракетите му „Стингър“.

— В обхвата са, Санди.

— Прието. — С лявата си ръка избра типа ракета от огневия пулт. Страничните врати на вертолета рязко се отвориха. На всяка от тях бяха закачени по три ракети „Стингър“. С последно докосване до контролните уреди той извъртя хеликоптера, махна капачето от подобния на спусък ключ и го натисна шест пъти. Всичките ракети с пламък излетяха напред и се извиха под дъга нагоре към самолета, намиращ се на три километра. Като направи това, Рихтер отпусна ръчките за газта, килна носа надолу и пикира, за да охлади измъчените си двигатели. Той гледаше към земята, докато авиаторът зад него следеше напредването на ракетите.

Първата „Стингър“ изгоря и падна преждевременно. Останалите пет се представиха по-добре и въпреки че две загубиха сила, преди да достигнат целта, четири я улучиха — три в десния двигател и една в левия.

— Попадения, многобройни попадения.

Движещият се с ниска скорост Е-767 нямаше кой знае какви шансове. Ракетите „Стингър“ имаха малки бойни глави, ала предназначените за граждански полети самолетни двигатели лошо се справяха с повреди. И двата веднага загубиха мощност и този, който всъщност задвижваше самолета, излезе от строя пръв. Части от турбинните перки пръснаха защитната обшивка и се врязаха в дясното крило, с което прекъснаха контролиращите полета уреди и унищожиха аеродинамичността. Преустроеният пътнически самолет моментално се наклони надясно и не възвърна равновесието си, тъй като екипажът му бе изненадан от ненадейната катастрофа и напълно неспособен да се справи с положението. Половината от дясното крило се отдели почти веднага от самолета и радарните оператори на земята видяха как буквено-цифровият екран, отчитащ позицията на „Ками“-2, изписва аварийния код 7711 и после просто всичко изчезва.

— Окончателно го свали, Санди.

— Прието. — Сега команчът бързо губеше височина, отправил се към многобройните шумове на крайбрежието. Температурата на двигателите пак бе нормална и Рихтер се надяваше, че не им е нанесъл непоправими щети. Колкото до другото, и преди беше убивал хора.

— „Ками“-2 трку-що изчезна от ефира — докладва свързочникът.

— Какво? — попита старшият диспечер, разсеян заради задачата си да пресрещне изтребителите.

— Погрешно радиосъобщение, експлозия или нещо такова, след което връзките просто секнаха.

— Почакайте така, трябва да насоча нашите „Ийгъл“.

Полковникът знаеше, че авиаторите във всички F-15Е сигурно са изнервени. Задачата им в момента бе да служат за примамка, да изтеглят японските изтребители „Ийгъл“ по-навътре в морето, докато „Светкавиците“ минат зад тях, за да отрежат подкрепящите ги разузнавателни самолети и да затворят капана. Най-хубавото засега беше, че третият Е-767 току-що изчезна от ефира. Значи другата част от мисията бе минала по плана. За разнообразие да стане нещо хубаво. А колкото до останалото…

— Втори, тук водачът, преминаваме към действие! — Полковникът включи осветяващите радари на тридесет километра от обикалящите разузнавателни самолети. Сетне отвори вратите на оръжейното вместилище, за да даде възможност на ракетите въздух-въздух от Атлантическия изпитателен полигон да засекат набелязаните жертви. И двете имаха приемащи радари и той ги изстреля едновременно. — „Лисица“-2, „Лисица“-2 атакува Северняка с два „Унищожителя“!

С отварянето на оръжейното вместилище „Светкавиците“ веднага станаха толкова незабележими, колкото един небостъргач. На пет отделни екрана се появиха ярки импулси, както и допълнителни предупреждения за скоростта и курса на новооткритите самолети. Последвалото съобщение от отговарящия за контрамерките оператор прозвуча като решаващия глас на съдбата:

— Осветяват ни от съвсем близко, курс нула-две-седем!

— Какво? Кой? — Той си имаше свои проблеми, тъй като неговите „Ийгъл“ се готвеха да изстрелят ракети към приближаващите се американци. „Ками“-6 току-що бе превключил на огневи режим, за да могат прехващачите да стрелят без прицелване, както сториха срещу бомбардировачите В-1. Старшият диспечер си каза, че вече не може да прекъсне процедурата.

Последното предупреждение прекалено закъсня, за да има някакво противодействие. Едва на осем километра двете ракети включиха собствените си насочващи радари. Те се носеха с коефициент три плюс спрямо скоростта на звука, работещите с твърдо гориво ракетни двигатели ги приближаваха към огромната радарна цел, а ракетните снаряди въздух-въздух AIM-120, известни на специалистите като „Унищожители“, бяха едни от най-великолепните оръжия от ново поколение. Пилотът най-сетне научи новината, докато слушаше канала за контрамерки. Той извъртя самолета наляво в опит за почти невъзможно спираловидно пикиране, но разбра, че усилията му са напразни, понеже в последната секунда видя жълтия пламък на ракетен снаряд.

— Попадение — прошепна си водачът на „Светкавиците“. — До останалите „Светкавици“, тук водачът. Севернякът е свален.

— Водач, тук Трети. Южнякът е свален — чу той в отговор.

„А сега е време да избием няколко тюленчета“ — помисли си полковникът, като използва особено жестокия жаргон на ВВС. Четирите „Светкавици“ се намираха между японския бряг и осем прехващача „Ийгъл“ F-15J. Малко по към морето от тях американските F-15Е сигурно обръщаха пак към крайбрежието, включваха радарите си и освобождаваха собствените си ракети за въздушен бой. Някои щяха да поразят целите, а онези японски изтребители, които оцелееха, щяха да побягнат към дома и да се натъкнат право на четиричленната му ескадрила.

Наземните радари нямаше как да забележат въздушния бой, който се разиграваше. Беше прекалено далеч и под радарния хоризонт. Все пак засякоха един самолет, носещ се към брега, който беше от техните, ако се съдеше по кода на приемно-предаващото устройство. После той замръзна във въздуха и устройството изгасна. В щаба за въздушна отбрана данните, записани от трите свалени разузнавателни самолета не подсказваха нищо, освен че войната, започната от родината им, сега бе съвсем реална и вземаше неочакван обрат.

[1] Разбрано (яп.). — Б.пр. ↑

43.

В ТАКТ С МЕЛОДИЯТА

— Зная, че не сте руснаци — заяви Кога, който седеше отзад с Чавес, докато Кларк шофираше.

— И защо си мислите подобно нещо? — попита невинно Джон.

— Защото Ямата смята, че съм влязъл в контакт с американци. Вие двамата сте единствените гайджин, с които съм разговарял, откак започна това безумие. Какво става тук? — настояваше за отговор политикът.

— Сър, в момента става следното: спасихме ви от хора, които желаеха смъртта ви.

— Ямата не би постъпил толкова глупаво — отвърна язвително Кога, все още невъзстановен от шока, който получи при вида на насилие, непоказвано по тяхната телевизия.

— Той започна война, Кога-сан. Какво е вашата смърт в сравнение с това? — запита внимателно шофиращият мъж.

— Значи сте американци — упорстваше той.

„Е, какво пък толкова“ — помисли си Кларк.

— Да, сър, такива сме.

— Шпиони?

— Разузнавачи — рече Чавес, който предпочиташе това определение. — Мъжът, който стоеше в една стая с вас…

— Искате да кажете този, когото вие убихте? Канеда?

— Да, сър. Той уби американска гражданка, едно момиче на име Кимбърли Нортън, и всъщност аз почти се радвам, че го очистих.

— Коя беше тя?

— Любовница на Гото — обясни Кларк. — А когато тя се превърна в политическа заплаха за новия ви премиер, Райзо Ямата реши да я отстрани. Дойдохме в страната ви само да я отведем вкъщи. Нищо повече — допълни той, с което каза една частична лъжа.

— Всичко това не е необходимо — възрази Кога. — Само ако Конгресът ви ми бе дал възможност да…

— Това може би е така. Не зная дали сте прав или не, ала може би да сте — призна Чавес. — Което сега не е от голямо значение, нали?

— Кажете ми тогава кое има значение?

— Приключването на тази проклета глупост, преди да са пострадали твърде много хора — подхвърли Кларк. — Бил съм се във войни и ви казвам, че не е забавно. Много неопитни младежи умират, преди да им се е удала възможност да се оженят и самите те да имат деца, а това е лошо, разбирате ли? — Той замълча за миг. — Лошо е за родината ми, а съм адски сигурен, че ще е дори по-лошо за вашата.

— Ямата смята…

— Ямата е бизнесмен — прекъсна го Чавес. — Най-добре ще е да разберете, че той не съзнава какво е започнал.

— Да, вас, американците, ви бива много в убийствата. Уверих се сам преди петнадесет минути.

— В такъв случай, господин Кога, също така сте забелязали, че оставихме един човек жив.

Гневният отговор на Джон замрази разговора за няколко секунди. На Кога му трябваше време да осъзнае, че това е вярно. Пазачът пред вратата беше жив, когато те прескочиха тялото му. Стенеше и потръпваше като при електрошокова терапия, но определено бе жив.

— Защо не го…

— Нямаше никаква причина да го убием — отговори Чавес. — Не смятам да се извинявам за онзи мръсник Канеда. Така му се падаше, а и когато влязох в стаята, той посягаше към оръжието си. Кофти за него. Това обаче не е филм. Ние не избиваме хора за забавление, а дойдохме да ви спасим, понеже някой трябва да спре тази проклета война… Ясно?

— Даже да е така… Даже да е така, онова, което направи вашият Конгрес… Как би могла страната ни да оцелее икономически…

— Ще се почувства ли някой по-добре, ако войната продължи? — попита Кларк. — Ами ако Япония и Китай нанесат удар на Русия, какво ще стане тогава с вас? Кой, мислите, ще плати за тази грешка? Китай ли? Не мисля.

Първото съобщение във Вашингтон се получи чрез спътник. Един от движещите се в орбита сателити за електромагнитно разузнаване на Агенцията за национална сигурност се случи там и записа преустановяването на сигнала (този термин използваха в Агенцията) от три разузнавателни самолета. Други подслушвателни постове, свързани с националната сигурност, записаха радиоразговор, продължил няколко минути. Докладът в ръцете на Райън го уведомяваше, че сега аналитици се опитват да го разгадаят.

„Само едно попадение“ — каза си полковникът. Е, налагаше се да се задоволи и с това. Летящият зад него пилот му бе отнел последния F-15J. Южният самолет от формацията свали три, а изтребителите „Ийгъл“ очистиха останалите пет, когато им отрязаха подкреплението и те внезапно и неочаквано станаха уязвими. Можеше да се предположи, че екипът от операция ЗОРО е отстранил третия Е-767. „Като цяло тази нощ свършихме добра работа, ама акцията продължи дълго“ — помисли си той, докато събираше отново четиричленната ескадрила за срещата с „танкера“ и съсипващия тричасов полет до Шемия. Най-кофти им действаше наложеното мълчание в ефира. Някои от хората му сигурно отдаваха голямо значение на победата и искаха да говорят само за себе си, както правеха летците изтребители, изпълнили задачата и оживели, така че да могат да разкажат всичко. Каза си, че това скоро щеше да се промени, тъй като принудителната тишина го накара да си спомни първото в живота му сваляне на самолет. На него имаше тридесет човека. Дявол го взел, би трябвало да се радва, когато улучи някого, нали? Защо тогава не изпитваше радост?

Дъч Клагет реши, че току-що се е случило нещо интересно. Все още улавяха откъслечни сигнали от подводницата SSK в района им, ала който и да беше на нея, бе свил на север и се бе отдалечил от тях, с което позволи на „Тенеси“ да остане на поста си. Както правеха патрулиращите подводници, той се беше качил достатъчно близо до повърхността, за да извади електронно-комутационната си антена и да следи радарите на японските самолети през последните ден-два с цел евентуално да помогне на другите с наученото. Подводниците се занимаваха със събирането на електронна информация още преди Клагет да кандидатства за военноморската академия в Анаполис и сега в екипажа му имаше и двама електронни оператори, които наистина показваха дарба. Системите им за контролни приемания обаче бяха установили два контакта, които просто изчезнаха… Пуф! Сетне уловиха някакви разговори в радиоефира, които им звучаха развълнувано, като един по един гласовете се загубиха някъде на север от тях.

— Мислите ли, че току-що наваксахме в резултата, капитане? — попита лейтенант Шоу с очакването Клагет да знае, защото се предполагаше, че капитаните трябва да знаят всичко, макар това да не бе вярно.

— Така изглежда.

— „Контрол“, тук „Сонар“.

— „Контрол“ слуша.

— Приятелчето пак си поема въздух, курс нула-нула-девет, контактът вероятно е в конвергентна зона — предположи главният сонарен оператор.

— Ще започна проследяване — каза Шоу и се отправи назад към таблото.

— И така, какво е станало? — поинтересува се Дърлинг.

— Свалихме три от радарните им самолети, а ударната група унищожи патрула им от изтребители. — Моментът обаче не бе подходящ за злорадстване.

— Това ли е най-деликатната част?

— Да, сър. — Райън кимна. — Нужно ни е да останат объркани малко по-дълго време, но засега те знаят, че нещо става. Съзнават…

— Съзнават, че в крайна сметка войната може да се окаже истинска. Някакви новини за Кога?

— Още не.

Беше четири сутринта и на тримата мъже умората им личеше. Кога бе преодолял засега стреса си и се мъчеше да използва ума, а не емоциите си, докато двамата му домакини (за своя изненада, той мислеше за тях именно като за такива) го разкарваха наоколо с колата си и се питаха дали постъпиха умно, като оставиха жив пазача пред апартамента на Ямата. Досега би трябвало да се е раздвижил. Дали щеше да повика полиция? Или някой друг? До какво ли щеше да доведе тазвечершното приключение?

— Откъде да зная дали мога да ви се доверя? — попита Кога след продължително мълчание.

Кларк стисна волана толкова силно, че остави отпечатъци върху пластмасата. Само филмите и телевизията предизвикваха такива тъпанарски въпроси. В тези „средства за информация“ шпионите правеха всякакви засукани неща с надеждата да надхитрят не по-малко надарените противници, срещу които се бяха изправили. В действителността бе различно. Планираш операциите толкова просто, колкото можеш, тъй като дори най-простите неща могат да те провалят. А ако съперникът ти е чак толкова гениален, няма дори да знаеш кой, по дяволите, е той. Да подмамиш пък хората да сторят всичко, което ти се иска, се получава само ако предоставиш на противника една-единствена възможност и даже тогава по-често става така, че той пак прави нещо неочаквано.

— Ние току-що изложихме живота си на опасност заради вас, но добре, недейте да ни вярвате. Не съм толкова тъп, че да ви нареждам какво да правите. Не познавам достатъчно добре политиката ви, за да го правя. Това, което ви казвам, е съвсем просто. Ще предприемем някои действия… Какви са всички те, и без това не знам, така че не мога да ви кажа. Искаме да прекратим тази война с най-малко насилия, обаче насилие ще има. Вие също искате войната да приключи, нали?

— Разбира се, че го искам — каза Кога, чиито обноски не бяха се подобрили от изтощението.

— Тогава направете онова, което смятате за най-добре. Вижте, господин Кога, не е задължително да ни вярвате, ала ние несъмнено трябва да ви се доверим, че ще постъпите така, както е най-добре за вашата и за нашата страна. — Думите на Кларк, колкото и гневни да бяха, се оказаха най-добрият избор.

— Хм. — Политикът обмисли казаното. — Да, наистина е така, нали?

— Къде желаете да ви оставим?

— Пред дома на Кимура — отвърна моментално Кога.

— Добре. — Кларк издири адреса на картата и сви по шосе-122, за да се отправи натам. После си напомни, че тази вечер научи нещо изключително важно и че след като закараше този човек до сравнително безопасното място, преди всичко трябваше да изпрати информацията до Вашингтон. Пустите улици го улесняваха и въпреки че му се щеше да изпие едно кафе, за да бъде нащрек, те стигнаха само за четиридесет минути до пренаселения квартал с мънички вилички, където живееше служителят на Министерството на международната търговия и промишлеността. Вътре вече светеше, когато те спряха пред къщата и просто пуснаха Кога да отиде до вратата. Исаму Кимура му отвори и покани госта си вътре, а устата му зееше почти колкото портата на дома му.

„Кой ли е измислил, че тези хора не показват чувствата си?“ — запита се Кларк.

— Според теб кой е информаторът? — обади се Динг от задната седалка.

— Браво… И това не ти е убягнало.

— Хей, аз съм единственият висшист в тази кола, господин К. — Динг разтвори компютъра, за да изготви съобщението за „Ленгли“, което пак щеше да мине през Москва.

— Какво са направили?! — изръмжа Ямата в слушалката.

— Положението е сериозно. — Обаждаше се генерал Арима и самият той току-що бе научил новината от Токио. — Те унищожиха въздушната ни отбрана, след което просто си отидоха.

— Как? — искаше да знае индустриалецът. Не бяха ли го уверили, че самолетите „Ками“ са непобедими?

— Още не знаят как, но ви казвам, че нещата са много сериозни. Сега те могат да нахлуят на японските острови.

„Мисли!“ — заповяда си Ямата и разтърси глава, за да разчисти паяжините от мозъка си.

— Генерале, те все още не могат да нахълтат на островите ни, нали така? Могат да ни ужилят, ала не са способни истински да ни наранят и докато имаме ядрени оръжия…

— Освен ако не пробват нещо друго. Американците не действат така, както ни накараха да очакваме.

Тази забележка жегна бъдещия губернатор на Сайпан. Днес би трябвало да е денят, в който да започне кампанията си. Е, вярно, надцени ефекта на действията си върху американските финансови пазари, обаче те наистина парализираха американския флот и окупираха островите, а Америка нямаше възможности да щурмува дори един от Марианските острови, нито пък имаше политическа решителност, за да предприеме ядрена атака срещу родината му. Следователно продължаваха да водят в резултата. Можеха ли да очакват, че Америка няма да окаже известна съпротива? Не, разбира се. Ямата взе дистанционното и включи телевизора. Успя да хване началото на „Водещите новини“ по Си Ен Ен и ето, на екрана бе американската кореспондентка, застанала на самия край на някакъв пристан, а зад нея се виждаха два американски самолетоносача, които продължаваха да са в доковете, все още неспособни да Сторят каквото и да било.

— Какво казва разузнаването за Индийския океан? — попита той генерала.

— Двата американски самолетоносача още са там — увери го Арима. — Вчера са ги видели както в пряк контакт, така и на радара, на четиристотин километра от Шри Ланка.

— Значи не могат истински да ни наранят, нали така?

— Ами не, всъщност не могат — призна генералът. — Трябва обаче да дадем други разпореждания.

— Предлагам тогава да ги дадете, Арима-сан — рече Ямата с толкова вежлив тон, че думите му прозвучаха като злъчна обида.

Най-лошото бе, че не знаеха какво се е случило. Данните от трите свалени самолета „Ками“ приключваха с унищожаването на „Ками“-2. Всичката им останала информация се основаваше по-скоро на заключения, отколкото на факти. Наземните контролни станции бяха приемали предаванията на „Ками“ четири и шест и сетне излъчванията бяха секнали в една и съща минута. Не забелязаха никакво явно безпокойство у някой от трите радарни самолета. Те просто спряха да предават и от тях останаха само останки, носени от развълнувания океан. Колкото до изтребителите… Е, тук поне имаха записи на разговорите в радиоефира. Те траеха по-малко от четири минути. Първо самоуверените, професионално лаконични забележки на летците, приближаващи към целите, сетне множество възклицания „Какво?!“, последвани от бързи нареждания да задействат радарите си и съобщения, че са осветени. Един пилот докладва, че е ударен, веднага след което изчезна от ефира… Но ударен от кого? Как бе възможно същите самолети, унищожили трите „Ками“, да свалят и изтребителите? Американците разполагаха само с четири от новите и скъпи F-22, които разузнавателните самолети следяха. Каква зла магия… Ето къде беше проблемът. Не знаеха.

Специалистите по противовъздушна отбрана и инженерите, разработили най-добрите в света въздушни радарни системи, клатеха глави, свеждаха очи, тъй като изпитваха неимоверен срам, без да знаят защо. От построените десет такива самолета пет бяха унищожени, имаха само още четири на разположение и единственото, което знаеха със сигурност, бе, че вече не можеха да рискуват и да ги пуснат над морето. Дадени бяха също нареждания да разгърнат във въздуха чакащите в готовност разузнавателни Е-2С, които самолетите Е-767 бяха заменили, ала те представляваха американски модел с по-малко способности и военните трябваше да приемат факта, че по незнаен начин въздушната отбрана на страната им беше жестоко компрометирана.

Бе седем вечерта и Райън се готвеше да се прибира вкъщи, когато секретният факс зажужа. Телефонът му пък започна да звъни още преди да е излязло съобщението.

— Никога ли не можете да пазите тайни? — гневно запита някакъв глас с акцент.

— Сергей? Какъв е проблемът?

— Кога е най-добрата ни възможност за прекратяване на военните действия, а някой от вашите е подшушнал на японците, че той поддържа контакт с вас! — Головко почти крещеше в дома си, където бе три часът сутринта. — Искате да го убиете ли?

— Сергей Николаич, за бога, бихте ли се успокоили, по дяволите? — Джак седна обратно на стола, като вече можеше да прочете страницата. Факсът идваше направо от свързочния център на американското посолство в Москва, несъмнено един вид по нареждане на руската СВР. — Мамка му! — Последва пауза. — Добре де, нали го измъкнахме от опасната ситуация?

— Те са проникнали в системата ви на много високо ниво, Иван Еметович.

— Е, би трябвало да знаете колко лесно е това.

— Уверявам ви, че полагаме усилия да открием кой е информаторът. — Гласът все още звучеше гневно.

„Няма ли да е страхотно? — помисли си Джак, стиснал болезнено очи. — Руската служба за външно разузнаване свидетелства в американския федерален съд.“

— Не са много хората, които знаят. Ще ви се обадя по-късно.

— Радвам се да чуя, че ограничавате деликатната информация в кръг от сигурни хора, Джак. — Линията замря.

Райън натисна вилката и набра по памет друг номер.

— Тук Мъри.

— Райън е. Дан, трябва да дойдеш бързо. — Следващото му обаждане бе до Скот Адлер. После отново се отправи към кабинета на президента. Хубавата новина, която щеше да съобщи, като че ли беше, че противникът е използвал нескопосано важна информация. Несъмнено работа на Ямата, действал отново по-скоро като бизнесмен, отколкото като професионален шпионин. Даже не си беше направил труда да завоалира информацията си, без да го е грижа, че така ще разкрие и източника си. Човекът не знаеше за кое го бива и за кое не. Рано или късно щеше да плати скъпо за тази си слабост.

Последните разпореждания на Джексън, преди да замине за Тихия океан, включваха заповедта дванадесет бомбардировача В-1В от 384-о бомбардировъчно авиокрило да полетят на изток от базата си в Южен Канзас и да стигнат първо до Лажис от Азорските острови, откъдето да продължат към остров Диего Гарсиа в Индийския океан. Шестнадесетте хиляди километра полет отнеха повече от ден и когато самолетите пристигнаха в най-отдалечената американска база, екипажите бяха напълно изтощени. Трите снабдителни КС-10, превозващи наземни екипи и помощно оборудване, кацнаха малко след тях и скоро цялото човешко множество бе заспало.

— Какво искате да ми кажете? — запита Ямата. Мисълта беше смразяваща. Нахлули бяха в собствения му дом. Кой?

— Искам да кажа, че Кога е изчезнал, а Канеда е мъртъв. Един човек от охраната ви е все още жив, но е видял само, че са били двама-трима гайджин. Те са го извадили от строя, а той даже не знае как.

— Какво се прави по въпроса?

— Проучването е работа на полицията — уведоми Казуо Таока шефа си. — Не съм им казал за Кога, разбира се.

— Трябва да бъде намерен, и то бързо. — Ямата погледна през прозореца. Късметът още не го беше изоставил. В крайна сметка обаждането го завари у дома.

— Не зная…

— Аз пък зная. Благодаря за информацията. — Ямата прекъсна връзката, след което сам направи едно обаждане.

Мъри бързо мина през охраната на Белия дом, тъй като остави пистолета си в служебната кола. За него месецът не мина по-добре, отколкото за останалите правителствени служители. Той издъни случая „Линдърс“ с детинска грешка. „Бренди плюс упойващо лекарство“ — повтори си той за пореден път, като се чудеше какво точно имат да му кажат по въпроса Райън и президентът. Съдебният случай се бе разпаднал и го радваше единствено фактът, че поне не изправи един може би невинен човек пред съда и не злепостави още повече Бюрото. Дали Килти имаше някаква вина или не, беше второстепенен въпрос за служителя на ФБР. Щом не можеш да го докажеш пред съдебните заседатели, значи обвиняемият е невинен, и толкова. Човекът скоро щеше да напусне държавния пост завинаги. „И това е нещо“ — каза си Мъри, докато някакъв таен агент го водеше не към кабинета на Райън, а към онзи в противоположния ъгъл на Западното крило.

— Здрасти, Дан — поздрави Джак и се изправи, когато той влезе.

— Господин президент — бяха първите думи на Мъри. Не познаваше другия човек в залата.

— Здравейте, аз съм Скот Адлер.

— Приятно ми е, сър. — Мъри пое ръката му. „О, този човек ръководи преговорите с японците“ — осъзна той.

Вече бяха свършили част от работата. Райън не можеше да повярва, че информацията е изтекла от Адлер. Единствените, които също знаеха за това, бяха самият той, президентът, Брет Хансън, Ед и Мери Пат и може би няколко секретари. Както и Кристофър Кук.

— Строго ли контролираме японските дипломати? — попита Джак.

— Не могат да направят и няколко крачки, без някой да ги наглежда — увери го Мъри. — За шпионаж ли става дума?

— Вероятно. Изтече изключително важна информация.

— Сигурно е Кук — каза Адлер. — Не може да е друг.

— Добре, има някои неща, които трябва да знаете — рече съветникът по националната сигурност. — Преди по-малко от три часа разпердушинихме и потопихме частите им за въздушна отбрана. Смятаме, че сме свалили десет-единайсет самолета. — Би могъл да продължи, ала не го направи. В края на краищата още съществуваше възможността информаторът да е Адлер, а следващата фаза от операция ЗОРО трябваше да бъде изненадваща.

— Това ще ги изнерви, а те все още имат ядрени оръжия. Лошо съчетание, Джак — изтъкна заместникът на държавния секретар.

„Ядрени оръжия ли? Исусе Христе!“ — помисли си Мъри.

— Някакви промени в позициите им на преговорите? — поинтересува се президентът.

— Никакви, сър. — Адлер поклати глава. — Ще ни предложат да ни върнат Гуам, обаче искат останалите Мариански острови да си останат техни. Не отстъпват ни педя от тях и нищо от нещата, което им казах, не ги разколеба.

— Добре. — Райън се извърна. — Дан, установихме контакт с Могатару Кога…

— Бившия министър-председател, нали? — попита Дан, защото искаше да е сигурен, че се справя с темпото на разговора.

Джак кимна.

— Правилно. ЦРУ изпрати двама агенти в Япония, представящи се за руснаци, и те са се срещнали с Кога под това прикритие. Самият Кога обаче бе отвлечен от човека, който според нас командва целия парад. Той казал на Кога, че знае за контактите му с американци.

— Трябва да е Кук — повтори Адлер. — Никой друг от делегацията не знае, а и Крис осъществява неофициалните ни контакти с техния втори, Сейджи Нагумо. — Дипломатът направи пауза, след което показа гнева си: — Идеален план, нали?

— Разследване за шпионаж? — поинтересува се Мъри.

Стори му се показателно, че президентът остави отговора на Райън.

— Бързо и безшумно, Дан.

— А после? — поиска да знае Адлер.

— Ако е той, обръщаме хастара на копелето. — Мъри веднага кимна, като чу използвания от ФБР израз.

— Какво искаш да кажеш, Джак? — попита Дърлинг.

— Отваря се чудесна възможност. Те си мислят, че имат сигурен източник, а и показаха готовността си да използват информацията му. Добре тогава, можем да използваме това в наша полза. Пускаме им някаква пикантна информация и сетне им скъсваме задниците.

Най-неотложната им задача беше да заздравят въздушната отбрана на главните японски острови. Осъзнатият факт предизвика немалко размисли в щаба на японската отбрана, които за голямо тяхно неудобство се основаваха на откъслечна информация, а не на точни данни, каквито използваха при изготвянето на цялостния оперативен план, към който висшето военно командване се мъчеше да се придържа. Най-добрите радарни предупредителни системи, с които родината им разполагаше, бяха морски тип и се намираха на четирите разрушителя клас „Конго“, патрулиращи край северните Мариански острови. Това бяха страховити кораби със самостоятелни системи за въздушна отбрана. По-малко маневрени от самолетите Е-767, те все пак бяха по-мощни и можеха сами да се грижат за себе си. Затова преди зазоряване бе изпратена заповед ескадрата от четири кораба с пълна скорост да се отправи на север, за да изгради радарна патрулна линия източно от главните острови. В крайна сметка американският флот бездействаше и ако отбранителните сили на страната им възвърнеха формата си, все още имаше добри изгледи за дипломатическо решение на нещата.

Адмирал Сато, който получи телеграмата на „Муцу“, видя, че това е разумно, и заповяда на корабите си да преминат на максимална постоянна скорост. Въпреки всичко той беше загрижен. Знаеше, че радарите му могат да засичат неуловими самолети, което американците бяха демонстрирали срещу собствените си системи „Стелт“, знаеше също, че корабите му са толкова мощни, че американските летателни апарати не биха могли лесно да ги нападнат. Онова, което го тревожеше, бе, че за първи път родината му не действаше, а противодействаше на американските маневри. Надяваше се, че това е временно.

— Интересно отбеляза веднага Джоунс. Следите бяха само от няколко минути, но се виждаха две дири, вероятно оставени от повече от два кораба в стегнат строй, които вдигаха шум и в чийто курс имаше промяна леко на север.

— Това са кораби, няма съмнение — заяви Бумър. — Тук като че ли има туптящи импулси… — Той млъкна, когато Джоунс огради още една следа с червено.

— А това са оборотите на винта. Тридесет и няколко възла, което значи, че говорим за бързащи за някъде бойни кораби. — Джоунс отиде до телефона и се обади на командващия тихоокеанските подводници. — Барт? Рон се обажда. Тук възникна нещо. Става дума за ескадрата от разрушители, която се въртеше около Паган.

— Какво за нея? — попита Манкузо.

— Изглежда, правят скоростен преход на север. Имаме ли някой, който да ги чака там? — Тогава Джоунс си спомни исканите няколко справки за водите около Хоншу. Манкузо не му казваше всичко, което можеше да се очаква при оперативни проблеми. Цивилният реши, че едно избягване от въпроса ще е истинският отговор.

— Можеш ли да предвидиш курса им?

„Бинго!“

— Дай ни малко време, да речем, час. Данните са все още малко мъгляви, капитане. — Той забеляза, че събеседникът му не се разочарова кой знае колко от отговора. — Слушам, сър. Ще ви държим в течение.

— Добра работа, Рон.

Джоунс остави слушалката и се огледа.

— Старшина? Да започнем с проектирането на траектория за тези следи. — Някъде на север някой ги причакваше. Запита се кой ли може да е и стигна до един отговор.

Сега времето работеше за противника. Хироши Гото откри съвещанието на кабинета в десет сутринта местно време, а във Вашингтон, където бяха представителите му за преговорите, бе полунощ. Явно беше, че американците се включваха в борбата, макар някои хора в залата да смятаха, че това би могло да е само дипломатическа тактика, че те трябваше да демонстрират малко сила, за да ги приемат на сериозно на масата за преговори. Вярно, бяха ужилили лошо въздушната им отбрана, ала нищо повече. Америка не можеше и нямаше да предприеме систематични атаки срещу Япония. Рисковете бяха твърде големи. От една страна, Япония имаше ракети с ядрени глави. От друга, японците разполагаха с усъвършенствана система за въздушна отбрана въпреки събитията от изминалата нощ, а и всичко се свеждаше до проста аритметика. Колко бомбардировача имаха американците? Колко биха могли да нападнат страната им даже ако нямаше какво да ги спре? Колко време щеше да отнеме една такава бомбардировъчна операция? Притежаваше ли Америка политическа решителност, за да я предприеме? Членовете на кабинета смятаха, че отговорите на всичките тези въпроси са благоприятни за родината им, тъй като очите им все още бяха отправени към крайната цел, криещата се зад нея бляскава награда просветваше пред тях, а и всички в залата имаха нещо като покровители, които се грижеха да придават нужната насока на нещата. С изключение на Гото, осъзнаха те, чийто покровител в момента се намираше другаде.

Засега посланикът във Вашингтон щеше да протестира разпалено срещу атаката на американците над Япония и да отбележи, че този ход не помага с нищо и че няма да има повече отстъпки, докато те не прекратят действията си. Щеше да изтъкне също, че всякакво нападение над японските острови ще се счита за грешка с изключително тежки последици. В края на краищата Япония не бе атакувала пряко жизненоважни за Америка райони… все още. Тази заплаха, завоалирана съвсем фино, със сигурност щеше да внесе малко разум в ситуацията.

Гото изрази с кимване съгласието си относно предложенията, като му се щеше шефът му да е наблизо и да го подкрепи, но знаеше, че Ямата вече го е прескочил и е разговарял направо с началниците от отбраната. Щеше да си поговори с Райзо по този въпрос.

— Ами ако се върнат? — попита той.

— Тази вечер отбранителните ни части ще са максимално бдителни, а когато разрушителите заемат постовете си, те ще бъдат непреодолими както преди. Да, те демонстрираха малко сила, но дори още не са прелетели над територията ни.

— Трябва да направим нещо повече — рече Гото, като си спомни инструкциите. — Можем да окажем по-голям натиск върху американците, като обявим публично решаващите ни оръжия.

— Не! — възрази веднага един министър. — Това ще доведе до хаос тук!

— То ще предизвика хаос и там — отговори му Гото някак немощно или поне на останалите от кабинета им се стори така. Те отново забелязаха, че той произнасяше мислите и заповедите на някой друг. Знаеха кой е въпросният човек. — Ще ги принуди да променят тона на преговорите.

— Лесно би могло да ги принуди и да се замислят за сериозно нападение срещу нас.

— Имат прекалено много неща за губене — настояваше Гото.

— А ние нямаме ли? — тросна му се министърът, като се питаше къде точно свършва предаността му към неговия покровител и откъде започва лоялността към сънародниците му. — Ами ако решат да ни изпреварят?

— Не могат. Нямат нужното въоръжение, за да го сторят. Мястото за ракетите ни е избрано много внимателно.

— Да де, системите ни за въздушна отбрана също бяха непобедими — изсумтя друг министър.

— Вероятно ще е най-добре посланикът ни да намекне, че можем да разкрием пред всички, че притежаваме ядрени оръжия. Може би това ще е достатъчно — предложи трети министър.

Някои от хората около масата кимнаха и Гото въпреки получените инструкции се съгласи.

Най-трудно им беше да се топлят въпреки всичката екипировка против студено време, която бяха домъкнали. Рихтер се сгуши в спалния чувал и си позволи да изпита смътна вина заради факта, че рейнджърите трябваше да поддържат подслушвателни предни постове из жалкото летище, което изградиха на този мразовит планински склон. Основната му грижа бе авария в системата на един от трите хеликоптера. Въпреки всичките излишества, вградени в тях, имаше някои неща, които, ако се счупеха, не можеха да бъдат поправени. Специалният отряд знаеше как да пълни с гориво летателните апарати и как да зарежда оръжията, но познанията им стигаха горе-долу дотук. Рихтер вече беше решил да остави на тях охраната. Ако на тази планинска ливада се появеше дори взвод, те бяха обречени. Рейнджърите можеха да убият всеки неканен гост, ала едно радиообаждане би могло да докара тук батальон за броени часове, с който нямаше как да се справят. „Така е със специалните операции“ — помисли си той. Щом се получават, са добри, точно както всичко останало, което правят хората в униформи, обаче настоящата ситуация имаше абсолютно прозрачна граница на безопасност. Пилотът си напомни, че съществуваше и въпросът как да се измъкнат. Не би било по-различно, ако се бе записал във флота.

— Хубава къща.

Мъри си каза, че правилата във военно време са различни. Компютрите улесняваха нещата — факт, който ФБР възприемаше бавно. След като събра екипа си от млади агенти, първата им задача не бе нищо по-сложно от проверка на една кредитна карта, от която получиха адреса. Можеше да се каже, че къщата е голяма, но беше едва достъпна дори за висш държавен служител, и то ако е пестил всяка стотинка през годините. Виждаше се, че Кук не го е правил, Всичките му сметки бяха в банка „Фърст Вирджиния“ и с помощта на ФБР, което имаше човек, способен да проникне в банковия архив, стана съвсем ясно, че като повечето хора Кристофър Кук е живял, общо взето, от една двуседмична надница до другата и е спестил само четиринадесет хиляди долара, вероятно за колежа на децата си, което Мъри знаеше, че е наивен оптимизъм при цените на американското висше образование. Още повече, че когато се установил в новия дом, спестяванията останали недокоснати. Изплащаше ипотека, обаче сумата бе по-малка от двеста хиляди долара, и като се вземеха сто и осемдесетте хиляди, реализирани от продажбата на предишната му къща, оставаше доста голяма дупка, която банковите архиви не можеха да обяснят. Откъде бяха дошли останалите пари? Едно обаждане до контакт в Националната данъчна служба, оправдано с проучване за възможно измъкване от данъци, разкри други компютърни архиви, които стигаха, за да покажат, че семейството нямаше никакви допълнителни доходи, обясняващи загадката. Проверка на произхода им сочеше, че родителите на семейство Кук, всичките до един починали, не са оставили нито на съпруга, нито на съпругата неочаквано наследство. Колите им, както ставаше ясно от по-задълбочено проучване, бяха изплатени и докато едната беше на четири години, то другата бе „Буик“, който отвътре сигурно все още миришеше на завод, а за нея също е било платено в брой. Сблъскваха се с мъж, който живееше не според средствата си, и макар държавата да беше пропускала много често да обърне внимание на това в случаите с шпионаж, напоследък тя бе понаучила това-онова.

— Е? — попита Мъри хората си.

— Все още нямаме случай, но адски ми мирише на такъв — обади се най-старшият след него агент. — Трябва да посетим няколко банки и да хвърлим по един поглед на още архиви. — За което се нуждаеха от съдебно разпореждане, ала те вече знаеха към кой съдия да се обърнат. ФБР винаги знаеше кои съдии са послушни и кои не са.

Естествено, подобни проверки бяха направени за Скот Адлер, за когото откриха, че е разведен, че живее сам в апартамент в Джорджтаун, че плаща издръжки на съпругата и на детето и че кара хубава кола, но че иначе всичко е нормално. Министър Хансън бе станал доста заможен от годините на адвокатската си практика и представляваше смешен обект за подкупване. Обширните проучвания на миналото на всички обекти, направени във връзка с правителствената им служба и разрешителните им за получаване на секретна информация, бяха прегледани наново и обявени за нормални, като се изключеха наскоро закупените от Кук автомобил и дом. Някъде по веригата щяха да намерят анулиран чек, изплатен от някоя банка, който да обясни лесното прехвърляне на къщата. Това бе едно от хубавите неща при банките. Те имаха документация за всичко, която винаги беше черно на бяло и винаги оставаше като следа.

— Добре, ще изходим от предположението, че той е нашият човек. — Помощникът на директора на ФБР огледа надарения екип от агенти, които, също като него, бяха пренебрегнали възможността Барбара Линдърс да е взимала лекарство по рецепта и то да е влязло във взаимодействие с брендито, което Ед Килти някога имаше подръка за всякакви случаи. Цялата група беше в същото неловко положение, в каквото и той. „Това не е толкова лошо“ — помисли си Дан. След гаф човек работи усилено, за да възстанови доверието в себе си.

Джексън почувства силното тупване при приземяването на товарния самолет, а сетне внезапното намаляване на скоростта от блокиращата жица, при което той рязко потъна в обърнатата назад седалка за пасажери. „Приключи още едно отвратително преживяване“ — помисли си. Много повече предпочиташе да кацне на самолетоносача, като сам управлява контролните лостове, тъй като не му беше приятно да повери живота си на някакъв лейтенант тийнейджър, каквито сега изглеждаха всички за адмирала. Той усети как самолетът се обръща надясно и се насочва към едно незаето място на излетателната палуба, в същия миг вратата се отвори и Джексън скочи навън. Един от дежурните на палубата му отдаде чест и му посочи отворената врата на командния мостик. Там се намираше и корабната камбана и щом той се озова на закрито, някакъв морски пехотинец му козирува, а един помощник-старшина, отговарящ за съоръженията, заудря камбаната и обяви по интеркома:

— Пристига командирът на специален отряд седемдесет и седем.

— Добре дошли на борда, сър — поздрави Бъд Санчес с широка усмивка. Изглеждаше изключително стегнат в авиаторската си униформа. — Капитанът е на мостика, сър.

— Тогава да се залавяме за работа.

— Как е кракът ти, Роби? — попита командирът на авиогрупата, докато се изкачваха по третата стълбичка.

— Дяволски схванат след всичкото това седене. — Отне му доста време. Инструктажът в Пърл Харбър, полетът със самолет на ВВС до „Ениуетък“, после чакането на транспортния С-2А, който да го откара до неговата част. Джексън бе далеч от мисълта да се ядосва заради закъснението на реактивния самолет, ала при все това сега беше нетърпелив, понеже наближаваше обед, ако съдеше по положението на слънцето.

— Номерът с репортажите още ли минава? — запита Санчес.

— Няма откъде да знаем, Бъд. Докато не стигнем дотам. — Джексън остави един морски пехотинец да му отвори вратата на рулевата кабина. Кракът му наистина бе схванат: поредното напомняне, че за него въздушните операции бяха приключили.

— Добре дошли на борда, сър — каза командирът, като вдигна глава от връзка телеграми.

Ревът на реактивни двигатели подсказа на Джексън, че „Джони Реб“ провежда въздушни операции, и той бързо погледна към предната част, където видя изстрелването на един „Томкет“ от левия преден катапулт. Самолетоносачът се намираше някъде по средата между Каролините и остров Уейк. Последният беше малко по-близо до Марианските острови и по тази причина не се използваше за нищо. На Уейк имаше хубаво летище, което още се поддържаше от ВВС. „Ениуетък“ бе просто летище за възстановяване, знаеше се като такова и следователно ставаше за по-прикрита база за временен престой на самолети, макар и далеч по-неудобна за поддържането им.

— Добре, какво става, откакто тръгнах от Пърл? — поинтересува се адмиралът.

— Добри новини. — Капитанът му подаде една от телеграмите.

— По-ясно не би могло да бъде — каза Джоунс, надвесен над засечените от сонарите следи.

— Те определено бързат за нещо — съгласи се Манкузо, докато очите му проследяваха скоростта и разстоянието. Явно не хареса онова, което видя, с което потвърждаваше още повече подозренията на Джоунс.

— Кой ги причаква?

— Рон, не можем…

— Сър, не мога да ви бъда от голяма помощ, ако съм в неведение — изтъкна разумно цивилният. — Смяташ, че представлявам заплаха за сигурността или какво?

Манкузо помисли няколко секунди, преди да отговори:

— „Тенеси“ стои точно над подводното възвишение Ешунадаоки, за да подпомогне една специална операция, предвидена да се проведе в следващите двадесет и четири часа.

— А останалите подводници клас „Охайо“?

— Непосредствено до атола Улити, сега се движат малко по-бавно на север. Групата от подводници SSN ще въведе самолетоносачите. Нашите „Охайо“ имат за задача да проникнат преди това.

„Звучи съвсем логично“ — помисли си Джоунс. Ракетоносците бяха прекалено бавни, за да действат ефикасно заедно със специален отряд, включващ самолетоносач, който той също засичаше чрез сонарната наблюдателна система, обаче бяха идеални за проникване в една патрулна линия от подводници SSK… стига капитаните да са достатъчно сръчни. Това съображение винаги съществуваше.

— Японските разрушители ще бъдат горе-долу над „Тенеси“ след около…

— Зная.

— Какво друго имаш да ми кажеш? — попита остро командващият тихоокеанските подводни части.

Джоунс го отведе до картата на стената. Сега на нея бяха заградени седем силуета на подводници SSK и само един означен с „?“. Той се намираше в отрязъка между най-северните Мариански острови, наречен Моуг, и Бониновите острови, най-известен от които бе Иво Джима.

— Опитахме да се съсредоточим върху този район — обясни Джоунс. — Улових няколко трепвания, ала нищо достатъчно ясно, за да бъде проследено. Ако обаче бях на тяхно място, бих покрил тази зона.

— Аз също — съгласи се Чембърс. Един от вероятните ходове на американците би могъл да е да разгънат подводна патрулна линия през пролива Лузон и да се опитат да пресекат пътя на петрола до японските острови. Но за това трябваше политическо решение. Тихоокеанският флот все още не беше упълномощен да напада японски търговски кораби, а разузнаването донасяше, че в момента повечето пристигащи и заминаващи танкери плават под чуждо знаме, атаки срещу които бяха свързани с всякакви политически усложнения. „Не бихме могли да рискуваме и да обидим Либерия — каза си Манкузо с гримаса. — Нали така?“

— Защо е това бързане на разрушителите обратно към дома? — поинтересува се цивилният. То не изглеждаше много разумно.

— Снощи разбихме частите им за въздушна отбрана.

— Да, значи ще избягат на запад от Бониновите острови… Което означава, че скоро ще ги загубя. Така или иначе скоростта им е тридесет и два възла, а курсът им продължава да е малко неясен, обаче е към родината им, няма спор. — Джоунс направи пауза. — Започваме да си играем с шефовете им, а?

— Както винаги. — Веднъж и Манкузо си позволи да се усмихне.

44.

… ОТ ЧОВЕК, КОЙТО ЗНАЕ КАК СТОЯТ НЕЩАТА…

— Трябва ли да бъде така? — попита Дърлинг.

— Правихме двадесет симулации на акцията — рече Райън, който прелистваше данните за пореден път. — Всичко е въпрос на сигурност. Сър, налага се да извадим всички от строя.

Президентът пак погледна спътниковите снимки.

— Все пак не сме сто процента сигурни, нали?

— Нищо на този свят не е абсолютно сигурно. — Джак поклати глава. — Информацията ни изглежда много добра… Имам предвид сателитните снимки. Руснаците са развили същата теза, а те имат не по-малко основателна причина от нас да искат да са прави. Тук има десет ракети. Те са дълбоко окопани, а мястото, изглежда, е избрано умишлено заради сравнителната му неподатливост на атака. Всичко това са положителни показатели. Тази операция не е заблуда. Следващият проблем е да се уверим, че можем да ударим всичките. И трябва да го сторим бързо.

— Защо?

— Понеже те връщат част от корабите си към крайбрежието, в границите на чиито възможности е засичането на самолети.

— Няма ли друг начин?

— Не, господин президент. Ако искаме да стане, трябва да се направи довечера. — А Райън прецени по часовника си, че нощта вече е започнала в тази отдалечена част от света.

— Решително протестираме срещу американското нападение над нашата страна — започна посланикът. — През цялото време се въздържахме от подобни действия и очаквахме подобен реверанс от Съединените щати.

— Господин посланик, аз не съм запознат с военните операции. Да не би американски войски да са ударили островите ви? — попита Адлер вместо отговор.

— Много добре знаете какво са направили и би трябвало също да знаете, че този ход е предвестник на цялостно нападение. Важно е да разберете, че една такава атака може да доведе до най-тежките възможни последици. — Дипломатът остави фразата да увисне във въздуха като облак от отровен газ.

Адлер изчака малко, преди да отговори:

— Най-напред ще ви припомня, че не ние започнахме този конфликт. Ще ви напомня още, че страната ви предприе умишлена атака срещу икономиката ни с цел да я парализира…

— Както направихте и вие! — тросна се посланикът и показа истински гняв, който би могъл да е прикритие за нещо друго.

— Извинете, сър, но ми се струва, че е мой ред да се изкажа. — Адлер търпеливо изчака посланикът да се успокои. Беше явно, че и двамата не бяха спали много тази нощ. — Ще ви напомня също така, че родината ви уби американски военнослужещи и ако сте очаквали да се въздържим от съответни действия, значи очакванията ви вероятно са били погрешни.

— Изобщо не сме посягали на жизненоважни американски интереси.

— Свободата и сигурността на американските граждани са в основата си единствените жизненоважни интереси за родината ми, сър.

Язвителната промяна на атмосферата едва ли можеше да бъде по-очевидна, както и причината за нея. Америка предприемаше някакви действия, които явно нямаше да са изтънчени. Хората от двете страни на масата, които отново бяха на последния етаж на Държавния департамент, спокойно можеха да са изваяни от камък. Никой нищо не искаше да отстъпи, даже не искаха да мигнат по време на официалните заседания. Може би извръщаха частично глави, докато водачите на съответните делегации се редуваха да говорят, ала нищо повече. Отсъствието на каквито и да е изражения би накарало едни професионални комарджии да се гордеят… Всъщност се играеше точно такава игра, макар и без карти или зарове. Преди първото прекъсване на преговорите изобщо не се стигна до въпроса чие владение да бъдат Марианските острови.

— За бога, Скот! — възкликна Кук, докато излизаше на терасата. Той разбра по тъмните кръгове под очите му, че човекът, водещ преговорите, е будувал през по-голямата част от нощта, най-вероятно в Белия дом. Първият годишен сезон щеше да премине в занимания със сегашната каша. Медиите непрекъснато опяваха за осакатените кораби в Пърл Харбър, а сега идваха и телевизионни репортажи от Сайпан и Гуам с хора, които говореха със затъмнени лица и променени гласове: от една страна, за това, че искат да бъдат американски граждани, а, от друга, за това колко много се страхуват да останат на островите, ако се разгърне истинска контраатака. Колебанието между противоречивите чувства бе едно от онези неща, които объркваха обществеността, и анкетите показваха, че мненията се разделят, въпреки че мнозинството изразяваше възмущение от направеното, а другата, малко по-малка група показваше желание за дипломатическо решение. Ако то е възможно. Тази сутрин след проучване „Вашингтон пост“ и Ей Би Си заявиха, че едно относително мнозинство от четиридесет и шест процента не вижда големи надежди за това. Непредвидимият елемент обаче бяха притежаваните от японците ядрени оръжия, които не бяха обявени нито от едната, нито от другата страна от страх да не хвърлят в паника съответното население. Всеки участващ в тези преговори наистина се беше надявал за мирно уреждане на спора, но голяма част от тази надежда просто се изпари, и то за някакви си два часа.

— Сега нещата се ръководят политически — обясни Адлер и отвърна очи, за да се освободи от собственото си напрежение с продължителна въздишка. — Трябваше да се направи, Крис.

— Ами ядрените им оръжия?

Заместникът на държавния секретар сви смутено рамене.

— Не мислим, че са толкова откачени.

— Не мислим значи? Кой гений стигна до тази оценка?

— Райън, кой друг? — Адлер замълча. — Той ръководи нещата. Смята, че следващият най-хитър ход е да блокираме… Така де, да обявим морска забранена зона, както направиха британците при Фолклендските острови. Да им прекъснем нефта.

— Хиляда деветстотин четиридесет и първа наново, така ли? Мислех, че този идиот е историк. Точно така започна една световна война, в случай че някой е забравил!

— Тази опасност… Хм, ако Кога има смелостта да се изкаже открито, според нас правителството им ще се разпадне. Така че — добави Скот — разбери от противниковата страна какво… Ъъ, колко е силна всъщност опозицията.

— Играем опасна игра, човече.

— Несъмнено — съгласи се Адлер, като го гледаше право в очите.

Кук се обърна и мина от другата страна на терасата. Преди на Адлер му се струваше, че това е нормална част от работата им, част от наръчника за сериозни преговори. Колко глупаво от негова страна, тъй като истинските разисквания не биваше да стават на кафе, чай и бисквити, понеже безкористните членове на комисията по преговорите не искаха да рискуват да кажат нещо, което… „Да, правилата са точно такива“ — напомни си той. И другата страна се възползва много умело от тях. Гледаше как двамата мъже разговарят. Японският посланик изглеждаше далеч по-притеснен от най-главния си подчинен. „Какво всъщност си мислиш?“ Адлер би убил, за да узнае. Сега беше твърде лесно да възприеме посланика като личен враг, което щеше да е грешка. Той бе професионалист и служеше на страната си, както се беше заклел и за което му се плащаше. Погледите им се срещнаха за кратко, когато и двамата нарочно се стремяха да не гледат към Нагумо и Кук, и невъзмутимостта на професионалиста се пропука за миг, само за секунда, тъй като двамата мъже осъзнаваха, че става въпрос за война, за живот и смърт, разрешаването на които въпроси им бе наложено от други. Странен момент на другарство, в който те се питаха как нещата се бяха съсипали до такава степен и как се бяха оставили други да злоупотребяват жестоко с професионалните им умения.

— Това би било много глупав ход — рече любезно Нагумо и се насили да се усмихне.

— Ако имаш съобщителен канал до Кога, най-добре ще е да започнеш да го използваш.

— Имам, ала е прекалено рано за това, Кристофър. Трябва да получим нещо в замяна. Не го ли разбират хората ви?

— Дърлинг не може да бъде преизбран, ако изтъргува тридесет и няколко хиляди американски граждани. — Нещата наистина бяха толкова прости. — Ако това означава, че трябва да убие няколко хиляди твои сънародници, той ще го направи. А и вероятно смята, че прякото заплашване на икономиката ви е изгоден изход.

— Положението би се променило, ако народът ви знаеше…

— А как ще реагират вашите граждани, когато научат? — Кук познаваше достатъчно добре Япония и му бе ясно, че обикновените мъже и жени гледат на ядрените оръжия с погнуса. Любопитното беше, че американците бяха стигнали до същото становище. Дипломатът си каза, че може би здравият разум избива на повърхността, но не достатъчно бързо и не по този повод.

— Те ще разберат, че тези оръжия са от първостепенно значение за новите ни интереси — отвърна бързо Нагумо, с което изненада американеца. — Ти обаче си прав, жизненоважно е и те никога да не бъдат използвани, затова трябва да предотвратим опита ви да задушите икономиката ни. Ако не успеем, ще умрат хора.

— Хора умират и сега, Сейджи, ако се съди по днешните думи на шефа ти.

След тази забележка двамата мъже се върнаха при съответните водачи на делегациите.

— Е? — попита Адлер.

— Казва, че поддържа контакт с Кога.

Тази част от мозайката бе толкова очевидна, че ФБР не се сети за нея и почти се шашна, когато Адлер я предложи, но той познаваше Кук. Той харесваше ролята си в тези дипломатически разговори, харесваше я твърде много, нравеше му се и значимостта, която беше придобил. Дори сега Кук не съзнаваше какво е изръсил просто така. Не бе съвсем категорично доказателство за закононарушение, ала стигаше, за да убеди Адлер, че помощникът му е почти със сигурност информаторът. Кук вероятно току-що беше издал още нещо, въпреки че ставаше дума за измислица на Райън. Припомни си, че преди години, когато Райън бе просто част от една външна група, внедрена да преразгледа похватите на ЦРУ, той стана център на внимание с изобретяването на капана за доносници. Е, бяха го заложили отново.

Времето тази сутрин беше доста студено и накара делегациите да се върнат вътре малко раничко за следващия етап от разговорите. „В този може на практика да се стигне до нещо“ — каза си Адлер.

Полковник Майкъл Захариас се зае с разясняването на мисията. То премина рутинно, въпреки че бомбардировачите В-2 никога не бяха стреляли извън ученията… Всъщност думата бе „бомбардирали“, обаче принципна разлика нямаше. 509-а бомбардировъчна група водеше началото си от 1944 година и беше сформирана от някой си полковник Пол Тибетс, служещ в американските ВВС в една база в Юта, което място полковникът смяташе достойно за целта, тъй като собственото му семейство произлизаше оттам. Командващият крилото бригаден генерал, щеше да лети с водещия самолет. Помощник-командирът на авиокрилото щеше да бъде втори. Като заместник оперативен командир той щеше да заеме номер три. Неговата част от акцията беше най-противната, но важното бе, че обмисли етичните правила за военно време, и реши, че характеристиките на мисията не излизат от границите, които адвокати и философи поставяха на воините.

В „Елмендорф“ цареше кучешки студ и камионетки превозваха авиаторите до чакащите бомбардировачи. Тази нощ в тях щяха да летят тричленни екипажи. Моделът В-2 предвиждаше само летец и втори пилот, като имаше осигурено място и за трети човек на отбранителните системи, с които според обещанията на фирмата-доставчик на практика можеше да се справи и вторият пилот. Истинските бойни операции обаче винаги изискваха дадени граници на безопасност и още преди те да напуснат Мисури, бяха добавени допълнителните сто тридесет и пет килограма апаратура плюс около деветдесеткилограмовият електронен оператор.

Имаше толкова много странни неща в този самолет. По традиция летателните апарати на американските ВВС имаха опашни номера, ала В-2 нямаше дори опашка и затова го бяха изписали на люка в носовата част. Бомбардировач за проникване в чужда територия, той летеше по-скоро високо (макар че промениха договора по средата на конструирането, за да бъде допусната възможност за летене на малка височина), като пътнически самолет, с цел по-голяма икономичност. Като един от най-скъпите самолети в историята, той съчетаваше криловия размах на един DC-10 с почти пълна невидимост. Беше боядисан в тъмносиво, за да не се отличава в нощното небе, и сега олицетворяваше светлата надежда за приключване на една война. Тъй като бе бомбардировач, всички се надяваха, че мисията му ще протече възможно най-мирно. Когато затегна предпазния си колан вътре, Захариас по-лесно възприе задачата като бомбардировка.

Четирите двигателя запалиха един след друг, задвижиха с пълна сила на празен ход, като вече гълтаха гориво със същото темпо, сякаш самолетът летеше с пълна мощност на постоянната си височина, а вторият пилот и електронният оператор провериха бордовите системи и не откриха нищо нередно. Сетне, един по един, трите бомбардировача излязоха от рампата на пистата.

— Те ни улесняват — разсъждаваше гласно Джексън, който сега се намираше в бойния информационен център на самолетоносача, под излетателната палуба. Цялостният му оперативен план допускаше тази възможност, но досега той не си позволяваше да се надява. Най-опасният му противник бяха четирите разрушителя със системи „Егида“, които японците бяха изпратили да бранят Марианските острови. Флотът още не се беше научил да се справя с радарно-ракетната комбинация и той очакваше задачата да му коства самолети и екипажи, ала сега Америка определено един вид държеше инициативата. Врагът се преместваше, за да контрира възможните му действия, а това винаги бе губеща роля.

Роби вече го усещаше. „Джон Стенис“ плаваше с пълна сила, отправил се на северозапад с тридесетина възла. Погледна часовника си и се почуди дали останалите операции, които запланува в Пентагона, се провеждаха в момента.

Сега беше малко по-различно. Рихтер форсира двигателя на своя „Команч“, както направи и предната нощ, запита се колко ли пъти може да му се размине и си напомни аксиомата за военни операции, че един и същи номер рядко минава повече от веднъж. Жалко, че онзи, на когото е хрумнала идеята, не е знаел този факт. Последното му мислено отклонение го накара да се запита дали не е бил онзи летец изтребител от флота, когото срещна в „Нелис“ преди толкова много месеца. Реши, че вероятно не е. Въпросният човек бе твърде голям професионалист.

Рейнджърите отново стояха наблизо в готовност с миниатюрните си пожарогасители, те отново се оказаха ненужни и Рихтер пак излетя без инциденти, издигна се непосредствено по склоновете на Ширайши-сан и се насочи на изток към Токио, обаче този път го следваха още два хеликоптера.

— Той иска да се срещне лично с Дърлинг — съобщи Адлер. — Каза го в края на сутрешните разговори.

— Нещо друго? — попита Райън. Типично за него, дипломатът беше започнал с деловата част.

— Кук е нашият човек. Той ми каза, че контактът му работи с Кога.

— А ти…

— Да, подшушнах му каквото искаше. Какво ще правим с посланика?

Джак погледна часовника си. Най-подходящият момент би трябвало да дойде съвсем скоро и не му трябваше това усложнение, но пък и не бе очаквал противникът да им сътрудничи.

— Нека бъде след деветдесет минути. Ще го уредя с Шефа.

Електронният оператор беше натоварен и със задължението да проверява оръжейните системи. Имащи капацитет осемдесет двеста двадесет и пет килограмови бомби, бомбените вместилища бяха достатъчно големи за само осем от деветстотинкилограмовите бомби, а 8 по 3 правеше 24. Поредното упражнение по аритметика, което правеше заключителната част от мисията неизбежна. Превозването на ядрени оръжия би я направило напълно ненужна, но заповедите не включваха такива и полковник Захариас не възразяваше. После трябваше да живее със съвестта си.

— Всичко е в изправност, сър — докладва електронният оператор. И нищо чудно, след като всяко оръжие бе проверено лично от висш специалист по оръжейните системи, главен старши сержант и инженер, предоставен от доставчика, поотделно бяха изпробвани в десетина бойни имитации и после бяха подредени като пресни плодове в бомбеното вместилище. Не можеше да е другояче, ако искаха да запазят гарантираните от производителя деветдесет и пет процента ефективност, макар че дори те не стигаха, за да бъдат сигурни. Трябваха им още самолети за мисията, обаче повече нямаше, а и три бомбардировача „Дух“, действащи заедно, криеха достатъчно опасности.

— Започвам да улавям незначителни импулси, координати две-две-пет. Като за начало ми прилича на разузнавателен Е-2 — съобщи електронният оператор. След десет минути стана ясно, че всеки наземен радар в страната е включен на пълна мощност. „Е, нали затова е построена тази машина“ — помислиха си и тримата членове на екипажа.

— Добре, дайте ми курс — нареди Захариас, като погледна собствения си екран.

— Едно-девет-нула изглежда доста вероятен засега. — Апаратурата разпознаваше типа на всеки радар и най-хитро щеше да е да се възползват от най-стария, оказал се за късмет американски модел, чиито характеристики те познаваха доста добре.

По-напред от американските В-2 „Светкавиците“ пак бяха в действие, този път летящи сами и прикрито, и се приближаваха към Хокайдо от изток, докато бомбардировачите отзад следваха по-южен курс. Сега задачата им бе по-скоро умствена, отколкото физическа. Един от разузнавателните Е-767 се намираше във въздуха, сега вече доста навътре над сушата, и в непосредствена близост около него вероятно имаше изтребители, а самолетите с по-малко възможности Е-2С патрулираха съвсем до брега. Сега те сигурно преуморяваха пилотите на изтребителите. Да, разбира се, датчикът му за нивото на опасност показваше, че няколко изтребителя „Ийгъл“ осветяваха ярко небето с радарите си APG-70. „Е, време е да ги накараме да си платят.“ Състоящата се от два самолета формация сви леко надясно и се отправи към двата най-близки японски изтребителя.

Два бяха още на земята, като около радарния купол на единия имаше скеле. Рихтер предположи, че това е самолетът в основен ремонт, и продължи да се приближава предпазливо откъм запад. Все още имаше хълмове, зад които да се крие, макар че на един от тях беше монтиран радар — голяма и мощна система за въздушна отбрана. Бордовият му компютър проектира една безопасна зона и той слезе още по-ниско, за да я следва. Накрая се озова на пет километра от радарната установка, но под нея, след което дойде време да използва „Команч“ за целите, за които бе построен.

Рихтер се издигна над последния хребет и радарът му „Лонгбоу“ запретърсва местността пред него. Компютърната му памет отличи двата Е-767 от каталога си с вражески модели и ги освети на огневия датчик. Задействащият се с допир екран при лявото коляно на Рихтер ги показваше като изображения с номера 1 и 2, представени точно такива, каквито бяха. От краткия списък с оръжейни възможности пилотът избра „Адски огън“, вратите на бомбеното вместилище се отвориха и той стреля два пъти. Ракетите „Адски огън“ се понесоха със свистене надолу към военновъздушната база, намираща се на осем километра.

Цел номер четири бе една жилищна сграда, или по-точно, и за щастие, последният й етаж. „ЗОРО“-3 пое един южен район на града, като сега пилотът му извърна хеликоптера странично. Тревожеше се да не го забележат от земята, ала искаше да открие светещ прозорец. Ето. „Не са лампи — помисли си той. — По-скоро телевизор.“ Така или иначе това му стигаше. Той превключи на ръчно управление, за да хване в мерника си точката синя светлина.

Сега Козо Мацуда се чудеше как изобщо се забърка в тази каша и винаги стигаше до един и същ отговор. Беше разширил прекалено много бизнеса си, след което се видя принуден да се съюзи с Ямата… Но къде бе сега приятелят му? В Сайпан? Защо? Имаха нужда от него тук. Кабинетът се изнервяше и въпреки че Мацуда имаше свой човек там, който трябваше да прави каквото му се нареди, преди няколко часа узна, че министрите вече мислеха сами, а това не беше на добро… Обаче същото важеше и за развоя на събитията напоследък. Американците бяха пробили до известна степен отбраната на родината му — една изключително неприятна изненада. Нима не разбираха, че войната трябваше да свърши, Марианските острови трябваше да бъдат спечелени веднъж завинаги и Америка да бъде заставена да приеме промените? Като че ли силата бе единственият език, който те разбираха, но макар Мацуда и колегите му да си бяха мислили, че са способни да упражнят тази сила, американците не се стреснаха така, както се очакваше.

„Ами ако… ако не отстъпят?“ Ямата-сан ги увери, че не може да не го сторят, ала той също така ги убеждаваше, че може да създаде хаос в тяхната финансова система, а копелетата някак си обърнаха удара срещу тях по-ловко от самия Мусаши, чийто бой с мечове той гледаше в момента по нощната телевизия. Вече нямаше изход. Трябваше да доведат нещата до успешен край, иначе всички щяха да се сблъскат с по-тежък крах от онзи, който… погрешната му преценка едва не отреди на собствения му конгломерат. Погрешна преценка ли? Е, да, обаче той промени нещата, като се съюзи с Ямата, и само ако колегата му благоволеше да се върне в Токио и да им помогне да вкарат правителството в пътя, то може би…

Каналът на телевизора се смени. Странно. Мацуда взе дистанционното управление и върна предишния. После той пак се смени.

Петнадесет секунди по-рано пилотът на „ЗОРО“-3 задейства инфрачервения лазер, за да направлява противотанковия снаряд в заключителната фаза. Команчът му сега кръжеше на автопилот, което по същество му позволяваше да управлява ръчно оръжието. Изобщо не му мина през ума, че инфрачервеният лъч на лазера работи на същата честота, на каквато действаше и простото устройство, с което децата му вкъщи превключваха от „Никелодеон“ на канала с анимация.

„Проклет боклук!“ Мацуда върна канала за трети път, а той пак се смени с информационна емисия. Не бе гледал този филм от години, а и какво му ставаше на тъпия телевизор? Този дори беше един от моделите му с голям екран. Индустриалецът стана от леглото и отиде до него, насочил дистанционното право към фотоклетката му. А каналът отново се превключи.

— Бакаяро! — изръмжа той, коленичи пред телевизора и смени канала ръчно, но новините се включиха за пореден път. Лампите в спалнята му бяха угасени и в последната секунда Мацуда забеляза едно жълто проблясване на телевизионния екран. Отражение? От какво? Той се обърна и видя жълт огнен полукръг, носещ се към прозореца му, а около секунда по-късно ракетата „Адски огън“ порази стоманения гимнастически лост до леглото му.

„ЗОРО“-3 видя експлозията на последния етаж на жилищната сграда, сви рязко наляво и се прицели в следващата мишена. За пилота преживяването беше истинско, по-хубаво дори от незначителното му участие в специалния отряд НОРМАНДИЯ преди шест години. Никога не бе искал да се друса в тренажор, но ето че сега се намираше тук и изпълняваше мисия. Следващият изстрел приличаше на първия. Наложи се да стисне очи за миг, ала беше сигурен, че никой в диаметър двадесет метра от избухването на ракетата не може да е оживял.

Първият снаряд „Адски огън“ улучи самолета, около който имаше авиатори. Той милостиво удари въпросния Е-767 право в носа и Рихтер реши, че някои от тях може и да са оцелели след експлозията. Втората ракета, насочвана също като първата изключително от компютъра, отнесе опашката на другия. Сега Япония оставаше с две от тези машини, които вероятно бяха някъде из въздуха и той не можеше да направи нищо по въпроса. Те дори нямаше да се върнат тук, ала за да бъде сигурен, той завъртя хеликоптера, премина на артилерийски огън и докато се измъкваше, бомбардира жестоко радара за въздушна отбрана.

Биничи Мураками тъкмо излизаше от сградата след продължителен приятелски разговор с Танзан Итагаке. Утре щеше да се срещне с приятелите си от кабинета и да ги посъветва да прекратят тази лудост, преди да е станало твърде късно. Вярно, родината му разполагаше с ядрени ракети, обаче ги бяха построили с очакването, че самото им съществуване ще е достатъчно, за да се избегне използването им. Самата идея да разкрият, че има такива ракети на тяхна почва (или скала, за да бъдем по-точни), заплашваше да разруши политическата коалиция на Гото и той сега осъзна, че на политическите фигури може да им се заповядва само докато проумеят, че и те имат някаква власт.

„Заради един просяк на улицата.“ Тази мисъл непрекъснато го преследваше. Ако не беше той, доводите на Ямата можеха и да не му повлияят. „Да, ако не беше той…“ — опита се да промълви Мураками и тогава небето над главата му просветля. Телохранителят му бе наблизо и го повали до колата, а върху им заваляха стъкла. Едва-що утихна взривът, и той чу отекването на друг, няколко километра по-нататък.

— Какво е това? — опита се да запита, но когато се размърда, почувства някаква течност по лицето си. Оказа се кръв от ръката на служителя му, разрязана от остро стъкло. Мъжът прехапа устни и запази достойнство, обаче си личеше, че е ранен лошо. Мураками му помогна да се качи в колата и нареди на шофьора си да кара към най-близката болница. Докато човекът приемаше с кимване заповедта, поредният огнен блясък разсече небето.

— Още две тюленчета — каза си тихо полковникът. Той се бе приближил на осем километра, преди да изстреля „унищожителите“ си по изтребителите „Ийгъл“ пред него, от които само единият направи някакъв опит да избегне удара, и то прекалено късно, макар че пилотът му се катапултира и сега се рееше над земята. Засега това беше достатъчно. Той обърна своята „Светкавица“ на североизток и се оттегли със скорост, равна на едно цяло и пет по числото на Мах[1]. Четиричленната му ескадрила бе отворила дупка в отбранителните части на Хокайдо и изтеглените назад японски военновъздушни сили щяха да изпратят самолети, за да я запушат, с което мисията му за тази нощ се осъществяваше. Години наред полковникът повтаряше на всички, които желаеха да го слушат, че в сраженията честността няма място, и се разсмя, когато чу жестокия евфемизъм, представящ битка между неуловим и традиционен самолет. Избиване на тюленчета. Това обаче не бяха тюленчета, действията им най-много се доближаваха до убийство и той беснееше от яд, че се налага да прави това.

Електронният оператор ги беше превел между два радара за въздушна отбрана и на по-малко от сто и шестдесет километра от един патрулиращ Е-2С. Чуваха всякакви радиопредавания, сбити и развълнувани, идващи от земните станции и предназначени за изтребителите, които сега до един се намираха северно от тях. Първата появила се равнинна местност бе един град, казващ се Арай. Бомбардировачът В-2А летеше гладко на височина тринадесет хиляди метра с малко под шестстотин възла. Под първия пласт на направената от специална тъкан обшивка имаше медна мрежа, която поглъщаше голяма част от електронните вълни, обстрелващи сега самолета им. Тя представляваше част от неуловимата за радари конструкция, намираща се във всеки учебник по физика за гимназиите. Медните нажежаеми жички привличаха много от енергията, съвсем като проста радиоантена, и я превръщаха в топлина, разпръскваща се в студения нощен въздух. Останалите импулси попадаха на вътрешната конструкция и се пречупваха в други посоки или поне така се надяваха всички.

Райън посрещна посланика и го придружи до Западното крило, заобиколен от още пет агенти от тайните служби. Дипломатите биха нарекли атмосферата „открита“. Нямаше явна неучтивост, ала се чувстваше напрежение и липсваха обичайните шеговити забележки, характерни за такива срещи. Не размениха нито дума повече от необходимото и когато влизаха в Овалния кабинет, Джак най-вече го тревожеше въпросът каква заплаха щеше да бъде отправена, ако това изобщо станеше, в този най-неподходящ момент.

— Господин посланик, седнете, моля — каза Дърлинг.

— Благодаря ви, господин президент.

Райън си избра място между гостуващия дипломат и Роджър Дърлинг. Действието бе механичен стремеж да защити президента, който обаче беше ненужен. Двама от агентите бяха влезли с тях и нямаше да напуснат залата. Единият стоеше до вратата, а другият — точно зад посланика.

— Разбрах, че желаете да ми съобщите нещо — подхвърли Дърлинг.

Съобщението, което дипломатът предаде, звучеше сухо:

— Правителството ни пожела да ви уведомя, че скоро ще направим обществено достояние факта, че притежаваме стратегически оръжия. Искаме почтено да ви предупредим за това.

— Този акт ще се възприеме като открита заплаха към нашата страна, господин посланик — рече Райън, изпълняващ задачата си да предпазва президента от необходимостта да говори направо.

— Дали това е заплаха, зависи само от вас.

— Нали съзнавате, че ние също имаме ядрени оръжия, които могат да бъдат използвани срещу страната ви?

— Както веднъж вече направихте — отговори моментално посланикът и Райън кимна.

— Да, в една друга война, започната от родината ви.

— Непрекъснато ви повтаряме, че това е война, само ако вие я направите такава.

— Сър, когато нападнете американска територия и убиете американски войници, войната вече е факт.

Дърлинг следеше словесната престрелка без никакви реакции, ако не се смяташе наведената му глава, и играеше своята роля така, както съветникът по националната сигурност играеше своята. Вече познаваше достатъчно добре подчинения си, за да забележи напрегнатостта му: начина, по който краката му се кръстосваха в долната част на стола, леко сключените в скута му ръце, мекия му и приятен за ухото глас въпреки естеството на разговора. Боб Фаулър беше абсолютно прав, и то много повече, отколкото бившият или сегашният президент бяха предполагали. „Човек, на когото може да се разчита в бурята“ — помисли си Роджър Дърлинг за пореден път. Фраза, водеща началото си чак от времето, когато хората излезли в морето. Макар понякога да бе вироглав и избухлив, по време на криза Райън се успокояваше почти като лекар в операционна зала. „Дали не го е научил от жена си?“ — питаше се президентът. Или може би го беше усвоил, защото му е било наложено през последните единайсет-дванайсет години постоянна държавна служба. Пъргав ум, добри инстинкти и хладнокръвие, когато такова е нужно. Колко жалко, че е странял от политиката. Тази мисъл едва не накара Дърлинг да се усмихне, ала тук не му бе мястото. Не, от Райън нямаше да стане добър политик. Той спадаше към онзи тип хора, търсещи директно решение на проблемите. Даже в изтънчеността му имаше нещо рязко, липсваше му и решаващата способност да лъже убедително, но при все това го биваше да се справя с кризи.

— Ние се стремим към мирен завършек на тази ситуация — казваше посланикът в момента. — Склонни сме да отстъпим за много неща.

— Не искаме нищо повече от възстановяване на предишното положение — отговори му Джак и поетият риск го накара да разтъпче обувките си на място. Ненавиждаше такива неща, мразеше да се обосновава добре, но сега трябваше да лансира идеите, които бяха обсъдили с президента, а ако нещо се объркаше, хората просто щяха да запомнят, че грешката е допуснал Райън, не Дърлинг. — И унищожаване на ядрените ви оръжия под международен контрол.

— Принуждавате ни да започнем много опасна игра.

— Играта я създадохте вие, сър. — Той си наложи да се отпусне. Сега дясната му ръка бе над лявата му китка. Напипваше часовника си, обаче не смееше да сведе поглед към него от страх да не издаде, че в момента протича нещо, зависещо от времето. — Вече нарушавате договора за ограничаване на разпространението на ядрени оръжия. Нарушихте хартата на ООН, която правителството ви също подписа. Престъпвате няколко обвързващи ви договора със Съединените американски, щати, а също така предприехте агресивна война. Нима очаквате да приемем всичко това плюс поробването на американски граждани? Кажете ми, как ще реагират сънародниците ви, когато научат за случилото се? — Събитията, разиграли се предната вечер над Северна Япония, все още не бяха станали обществено достояние. Те упражняваха много по-голям контрол върху медиите си, отколкото налагаше планът на Райън за американските телевизионни мрежи, ала в такива случаи имаше един проблем. Истината винаги излизаше наяве. Макар да не беше лошо, ако истината е на твоя страна, можеше да стане ужасно, ако не е.

— Трябва да ни предложите нещо! — настояваше посланикът, като видимо губеше дипломатическото си хладнокръвие. Тайният агент зад него леко огъна ръце.

— Онова, което ви предлагаме, е да възстановите мира с достойнство.

— Това е нищо!

— Тази тема е по-подходяща за заместник-министър Адлер и неговата делегация. Знаете нашата позиция — каза Райън. — Ако изберете да оповестите ядрените си оръжия, ние Не можем да ви спрем. Предупреждавам ви обаче, че така ще доведете до сериозна психологична ескалация, от каквато нито вие, нито ние имаме нужда.

Сега посланикът гледаше към Дърлинг с надеждата за някаква реакция. В Айова и Ню Хемпшир кампанията щеше да започне скоро и този човек трябваше да стартира успешно… Дипломатът се чудеше дали това е причината за твърдата политика. Нарежданията от Токио бяха да осигури на страната си малко място за маневри, но американците не се хващаха на играта и виновникът би трябвало да е Райън.

— От името на Съединените щати ли говори доктор Райън? — Сърцето му прескочи веднъж, когато видя, че президентът леко поклати глава.

— Не, господин посланик. От името на САЩ всъщност говоря аз. — Дърлинг замълча за няколко жестоки секунди и добави: — Но в случая доктор Райън говори от мое име. Имате ли нещо друго да ни кажете?

— Не, господин президент.

— В такъв случай няма да ви задържаме повече. Надяваме се правителството ви да разбере, че най-изгодният изход от това положение е предложеният от нас. Алтернативите не издържат на сериозно проучване. Приятен ден, сър. — Президентът не стана, но Джак го направи, за да изпрати госта. Върна се след две минути.

— Кога? — запита президентът.

— Всеки момент.

— Дано да се получи.

Небето под тях беше ясно, макар че имаше някакви зачатъци на перести облаци на петнадесет хиляди и двеста метра. Въпреки това невъоръженото око много трудно би видяло изходната позиция. Нещо по-лошо: другите самолети от тричленната формация не се виждаха никакви, въпреки че според плана трябваше да са съответно само шест и половина и тринадесет километра по-напред. Майк Захариас мислеше за баща си, за всичките му задачи, при които е летял с най-усъвършенстваните отбранителни технологии навремето си, и за това как само веднъж професионалните му инстинкти му изневерили и той оцелял в един лагер, който би трябвало да стане лобното му място. Тази мисия донякъде бе по-лесна, ала, от друга страна, беше и по-трудна, тъй като бомбардировачите В-2 не можеха да извършват никакви маневри, освен леко да коригират позицията си според ветровете.

— Наблизо има батарея с ракети „Пейтриът“, встрани от два часа — предупреди го капитанът на таблото за електронна война. — Току-що включиха осветяващите радари.

След малко Захариас разбра защо. Няколко километра по-напред се появиха първите отблясъци откъм земята. „Значи разузнавателните доклади са били верни“ — помисли си полковникът. Японците нямаха много ракети „Пейтриът“ и не биха ги инсталирали тук ей така. В този момент съзря движещите се светлини на влак малко извън долината, която щяха да атакуват.

— Проучи първи сектор — нареди пилотът. Сега ставаше опасно.

Монтираният под носа радар, който бе с малка вероятност за прехващане, се прицели в онази част от земята, която системата за спътниково управление му зададе, и така веднага определи позицията на бомбардировача спрямо известна земна точка. Самолетът направи рязък десен завой и след две минути повтори процедурата…

— Предупреждавам за изстрелване на ракети! Ракета „Пейтриът“ във въздуха… по-точно две — предупреди електронният оператор.

— Засекли са Втори — изказа гласно мисълта си Захариас. „Сигурно са го пипнали с отворени врати.“ Бомбардировачът преставаше да е незабележим с отворено бомбено вместилище, но трябваха само няколко секунди, за да…

„Ето ги!“ Той видя как двете „Пейтриът“ изникват иззад един хълм, далеч по-бързо от модела SA-2, от каквито татко му се беше измъкнал, по-скоро прилични на някакви насочени енергийни лъчи, отколкото на ракети. Бяха толкова бързи, че окото едва ги следеше, толкова бързи, че не му даваха възможност да мисли. Ала двете ракети, отдалечени само на неколкостотин метра, все пак изобщо не промениха траекторията си, устремени към определена точка в пространството, и като профучаха през височината на бомбардировача, избухнаха като фойерверки на около осемнадесет хиляди метра. „Добре, значи тази неуловима конструкция наистина действа срещу «Пейтриът», както показаха и всички изпитания.“ Помисли си, че наземните оператори сигурно се побъркваха.

— Започваме първа фаза — оповести пилотът.

Имаше десет цели, които според разузнаването бяха ракетни силози, и полковникът изпитваше удоволствие, че ще унищожи омразните неща, макар и с цената на още човешки животи. Бомбардировачите бяха само три и неговият, както останалите, превозваше едва осем бомби. Общият им брой за тази мисия бе само двадесет и четири, по две за всеки силоз, плюс последните четири, които Захариас щеше да запази за последната мишена. По две бомби за силоз. За всяка бомба вероятността да падне в радиус от четири метра около целта беше деветдесет и пет процента, една наистина отлична цифра, само че такъв вид мисии не допускаха абсолютно никакви грешки. Даже теоретичната възможност за двоен пропуск се равняваше на по-малко от половин процент, обаче тази цифра, умножена по десетте мишени, даваше пет процента вероятност една от ракетите да оцелее, а такова нещо не можеха да допуснат.

Самолетът сега ползваше компютърно управление, което летецът можеше да отмени, но нямаше да го стори, освен ако нещата не се оплескаха. Полковникът дръпна ръката си от контролните ръчки, без да ги докосва, за да не би да наруши процеса, изискващ по-добро управление от онова, на което бе способен.

— Системи? — попита той по вътрешната връзка.

— В изправност — отвърна напрегнато електронният оператор. Погледът му не се откъсваше от навигационната система за глобално разпознаване, която приемаше сигнали от четири задвижвани с ядрена енергия механизми в орбита и проектираше точната позиция на самолета в три измерения плюс курса, пътната скорост и отклонението заради вятъра, които се изчисляваха от самите бордови системи. Информацията се препредаваше до бомбите, които вече бяха програмирани с точните координати на целите. Първият бомбардировач покриваше от първа до осма мишена. Вторият обхващаше от трета до десета. Неговият бомбардировач щеше да се заеме с повторно обстрелване на първи, втори, девети и десети силоз. На теория така би трябвало да са сигурни, че след като нито един от самолетите не бомбардира два пъти една цел, електронна повреда няма да гарантира оцеляването на една от ракетите долу.

— Батареята с тези „Пейтриът“ продължава да проучва въздуха. Изглежда, се намира на входа за долината.

„Толкова по-зле за тях“ — помисли си Захариас.

— Отварям бомбеното вместилище… Сега! — съобщи вторият пилот.

Третият авиатор пък моментално обяви произтичащата от това новина, когато освободиха първата бомба:

— Засече ни… Радарът на зенитните ракети земя-въздух ни засече. Хвана ни, хвана ни на прицел… Изстрелване, изстрелване!

— Не забравяй, че това отнема малко време — рече Захариас много по-спокойно, отколкото се чувстваше. Вече бе хвърлена втората бомба. Тогава му хрумна нещо ново… Колко ли хитър беше командирът на батареята? Дали бе научил нещо от последния си опит да улучи бомбардировач? „Господи, мисията все още може да се провали, ако той…“

Две секунди по-късно полетя и четвъртата бомба, вратите на вместилището се затвориха и „Дух“ В-2 възвърна електронната си невидимост.

— Това е неуловим бомбардировач, не може да е друго — заяви отговарящият за пресрещането оператор. — Вижте!

Огромният, примамлив контакт, появил се внезапно точно над главите им, беше изчезнал. Големият сфазиран приемащ радар оповести наличието на мишена с образ и звук, а ето че екранът вече бе празен, ала не напълно. Сега се виждаха четири падащи предмета, точно както само преди минута се виждаха осем. Бомби. Командирът на батареята беше почувствал и чул тътена в горната част на долината от мястото си при ракетометите. Последния път се целеше в бомбардировачите и прахоса две ценни ракети; двете, които изстреля току-що, също щяха да идат на вятъра… Но…

— Презаредете веднага! — изкрещя на хората си командирът на батареята.

— Те не ги насочват към нас — каза електронният оператор по-скоро с надежда, отколкото с убеждение. Търсещият радар сега осветяваше небето, сетне се спря, но не на тях.

За да намали още повече вероятността да ги улучат, Захариас извъртя самолета, което така или иначе се налагаше за втората фаза на мисията. Така щеше да излезе извън програмираната траектория на ракетите и щеше да избегне случаен контакт с тях.

— Докладвай! — заповяда пилотът.

— Вече са ни подминали… — Думите му бяха потвърдени от едно, а после и второ ярко проблясване, които осветиха облаците над главите им. Макар че тримата авиатори се присвиха при вида на тази светлина, експлозиите нито се чуха, нито ги разклатиха, толкова много зад тях трябва да бяха станали.

„Е, това е всичко… Надявам се.“

— Той продължава… Държи целта на прицел! — извика електронният оператор. — Обаче…

— Нас ли?

— Не, нещо друго… не зная…

— Бомбите. Проклятие! — изруга Захариас. — Той следи бомбите!

Бяха общо четири — най-прецизните от всички бомби, които сега падаха бързо, ала не колкото един пикиращ тактически самолет. Всяка една знаеше разположението си в пространството и времето, знаеше и докъде трябваше да стигне. Данните от бордовите навигационни системи на трите В-2 ги бяха ориентирали къде се намират: координати, височина, скорост и направление на самолетите, с които компютрите на самите бомби сравниха местоположението на зададените цели. Докато падаха сега, те свързваха невидимите точки в триизмерното пространство и нямаше голяма вероятност да не улучат. Бомбите обаче не бяха неуловими, понеже на никого не му беше хрумнало да ги направи такива, а бяха и достатъчно големи, за да бъдат засечени.

Батареята все още имаше ракети „Пейтриът“, както и обект, който да брани, и въпреки че бомбардировачът бе изчезнал, на екрана все пак се виждаха четири контакта, които не бяха невидими за радара. Насочващите системи автоматично ги следяха, а командирът на батареята се ругаеше за това, че не се е сетил по-рано. Операторът прие с кимване заповедта и завъртя ключа, който „упълномощаваше“ ракетните системи да действат самостоятелно. Компютърът не знаеше, а не го и интересуваше, че приближаващите се мишени не са самолети. Те се движеха във въздуха, бяха в полусферата, за която той отговаряше, и хората му нареждаха: унищожи ги!

Първата от четирите ракети излетя от подобния на сандък контейнер, превръщайки твърдото си гориво в бяла ивица, разсичаща нощното небе. Системата за насочване проследяваше целите чрез самата ракета, и макар да беше сложна, тя трудно можеше да се заглуши и бе изключително точна. Първата се самонасочи към мишената си, като препредаваше сигналите си до земята и приемаше инструкции от компютрите на батареята. Ако ракетата имаше мозък, тя би изпитала задоволство, когато се прицели пред падащата цел и избра точката в пространството и времето, където щяха да се срещнат…

— Попадение! — възкликна операторът и нощта стана ден, а в същото време втората зенитна ракета земя-въздух се прицелваше в следващата бомба.

Светлината откъм земята изясни нещата. Захариас виждаше идващите все едно от фотографска светкавица проблясвания, отразяващи се в скалистите склонове. Беше прекалено рано, за да са стигнали бомбите до земята. Значи човекът, съставил параметрите на мисията, в крайна сметка изобщо не е бил параноичен.

— Остава изходна позиция две — рече вторият пилот, с което го върна към реалността.

— Местонахождението е определено добре — обади се електронният оператор.

Този път Захариас я виждаше ясно: широка равна повърхност в наситено синьо, различаваща се от насечената, по-тъмна местност на тази хълмиста страна, и светлееща се стена, която я задържаше. Даже светеха лампи заради електроцентралата.

— Отварям портите.

Самолетът отскочи нагоре с около метър, когато шестте бомби полетяха надолу. Автопилотът коригира промяната и бомбардировачът отново сви надясно, за да поеме източен курс, а летецът подобри отношението си към онова, което му бяха наредили да свърши.

Командирът на батареята стовари ръка върху контролния си пулт с доволен крясък. Улучи три от четирите цели, а последната експлозия, била тя и пропуск, можеше спокойно да е изтласкала бомбата встрани от мишената, макар че усети как почвата под него потрепери, когато тя стигна до земята. Той вдигна външния телефон за връзка с ракетния команден бункер.

— Добре ли сте? — попита той настойчиво.

— Какво, по дяволите, ни нападна? — запита намиращият се далеч от тях офицер.

Командирът пренебрегна глупавия въпрос:

— А ракетите ви?

— Осем вече ги няма… Струва ми се обаче, че останаха две. Трябва да се обадя до Токио за инструкции. — Офицерът в другия край на линията бе смаян и първата му мисъл беше да благослови избраното място. Силозите му бяха прокопани в твърда скала, която в края на краищата се оказа като броня за междуконтиненталните балистични ракети. Какви ли нареждания щеше да получи сега, когато американците се опитаха да обезоръжат него и цялата нация?

„Надявам се, че ще ти кажат да ги изстреляш“ — нямаше смелост да каже гласно отговорникът за ракетите „Пейтриът“.

Последните четири бомби на третия бомбардировач В-2 се целеха във водноелектрическия бент в горната част на долината. Те бяха програмирани да взривят отдолу нагоре железобетонната конструкция, като разполагането във времето и пространството на набелязаните за поразяване точки бе не по-малко важно от онова на бомбите, хвърлени над ракетните силози. Незабелязани и нечути от никого, те падаха в редица, на някакви си тридесет метра една от друга.

Язовирната стена, сто и тридесет метра висока и почти толкова дебела, изтъняваше с нарастването на височината и на преливника достигаше широчина едва десет метра. Стабилен, за да противостои на тежестта на водния запас, който задържаше, както и за да издържи на земетресенията, тормозещи Япония, той произвеждаше електричество повече от тридесет години.

Първата бомба падна седемдесет метра под преливника. Тежка и с плътна обшивка от закалена стомана, тя проникна на петнадесет метра в конструкцията, преди да избухне, и първоначално проби миниатюрна кухина в бетона. Вибрациите от удара се разнасяха като вълни по огромната язовирна стена, когато втората бомба се заби пет метра над първата.

Там имаше пазач, чиято дрямка бе прекъсната от шума в долната част на долината, ала той пропусна светлинното зрелище и се чудеше какво е чул, когато видя първото притъпено проблясване, идващо като че ли от вътрешността на язовира. Той чу падането на втората бомба и със закъснение от секунда-две трусът едва не го повали.

— Божичко, всички ли унищожихме? — попита Райън. Противно на общественото убеждение, а сега и на личното му пламенно желание, Националната разузнавателна служба никога не бе прокарвала кабели за спътникова картина на живо в Белия дом. Налагаше се да разчита на друг човек, гледащ събитията на телевизор в една от залите на Пентагона.

— Не е сигурно, сър. Всичките бяха добри попадения… Тоест някои от тях, но част от бомбите избухнаха преждевременно…

— Какво значи това?

— Изглежда, са експлодирали във въздуха… Така де, три от тях, до една от последния бомбардировач. Сега се опитваме да разграничим отделните силози и…

— Останали ли са някои незасегнати, по дяволите? — запита Райън. Нима рискованата акция се беше провалила?

— Един, може би два, не сме сигурни. Чакайте да ви се обадя, става ли? — попита аналитикът доста жаловито. — Над мястото ще мине друг спътник след няколко минути.

Язовирът можеше и да издържи на двата взрива, обаче третият, на двадесет метра от преливника, отвори дупка, или по-скоро откърти голям къс бетон с триъгълна форма. Блокът се изстреля напред, сетне спря, задържан от неимоверното триене с изкуствената скала, и в един момент пазачът се чудеше дали бентът няма да издържи. Четвъртата бомба попадна в средата на този блок и го разчупи. Когато прахът се разсея, той бе заменен от мъгла и изпарения, тъй като водата започна да се излива през тридесетметровата дупка, издълбана в язовирната предна стена. Отворът растеше пред очите на пазача и на него чак тогава му хрумна да се втурне към бараката си и да предупреди по телефона хората надолу по течението. По това време вече реката, преродила се след три десетилетия принудителен сън, се спускаше с грохот в долината, която беше извайвала стотици хилядолетия.

— Е? — настояваше да знае човекът в Токио.

— Една от ракетите, изглежда, е напълно невредима. Тоест номер девет. Номер две… Хм, може да е понесла някакви незначителни щети. Сега хората ми проверяват всичките. Какви са нарежданията ви?

— Подгответе се за евентуално изстрелване и чакайте потвърждение.

— Хай. — В слушалката се чу щракване.

„Какво да правя сега?“ — питаше се дежурният офицер. За него това бе новост, цялата тази идея за боравене с ядрени оръжия никога не беше му се нравила и той не искаше тази работа, но никой не го питаше. Наизустеният протокол със заповеди бързо изникна в паметта му и той вдигна телефона (просто един обикновен черен апарат; не бяха имали време за театралните ефекти, които американците обичаха), за да се обади на министър-председателя.

— Да, какво има?

— Гото-сан, обаждам се от министерството. Извършено е нападение срещу ракетите ни!

— Какво? Кога? — запита премиерът. — Много ли е зле?

— В изправност са една, може би две ракети. Останалите е възможно да са унищожени. Сега проверяваме всичките. — Старшият дежурен офицер усещаше яростта в другия край на линията.

— Колко бързо можете да ги подготвите за изстрелване?

— За няколко минути. Вече дадох нареждане да ги приведат в готовност за изстрелване. — Офицерът разтвори една книга с инструкции, за да установи процедурите, нужни за самото изстрелване на тези проклетии. Бе запознат с тях, естествено, ала в този напечен момент изпитваше необходимост да ги вижда написани пред себе си, когато останалите в дежурния команден център се обърнаха и се втренчиха в него в зловещо мълчание.

— Свиквам веднага кабинета! — Линията замря.

Офицерът се огледа. В стаята се усещаше гняв, но страхът беше повече. Ето че систематичната атака се повтори и те вече знаеха смисъла на предишните американски действия. По някакъв начин бяха узнали местоположението на замаскираните ракети и после бяха използвали добре подредени във времето нападения над японската система за въздушна отбрана, за да прикрият истинските си намерения. И какви заповеди щяха да получат самите те сега? Да предприемат ядрено нападение? Това бе лудост. Така смяташе генералът и виждаше, че по-трезвомислещите в неговия команден център изпитват същото.

Станалото беше един вид чудо. Силозът на ракета номер девет бе почти незасегнат. Една от бомбите бе избухнала само на шест метра от него, обаче скалата около… Не, офицерът забеляза, че бомбата изобщо не се е взривила. Имаше дупка в скалистата повърхност на долината, ала на светлината на фенерчето си съзря там, сред разчупената скала, задната част на нещо, или по-скоро някакъв вертикален стабилизатор. Осъзна, че това е неизбухнал снаряд, прецизна бомба с дефектен взривател. Не беше ли забавно? Сетне се спусна да провери номер две. Докато тичаше през долината, той чу някаква сирена да оповестява тревога и се почуди за какво е тази врява. Обиколката бе плашеща и офицерът се учуди, че американците не се бяха опитали да атакуват командния бункер. От десетте подредени ракети осем със сигурност бяха унищожени. Задави се от дима от останалото ракетно гориво, но по-голямата част от него вече се беше вдигнала в небето като огнено кълбо и оставила след себе си само вредни газове, които нощните ветрове отвяваха. Като размисли, той надяна противогаз, като така покри лицето и ушите си, което се оказа фатално.

Втори силоз бе улучен от една-единствена бомба… „Подминат е бил с малко“ — поправи се той. Бомбата се беше разминала с центъра на мишената с може би дванадесет метра и въпреки че наоколо бяха изхвърлени тонове камъни и бетонната плоча се бе пропукала, трябваше само да разчистят отломъците встрани от капака за влизане в силоза, да слязат долу и да проверят дали ракетата е невредима.

„Проклети да са тези американци!“ Бесен взе портативната си радиостанция и позвъни в контролния бункер. Странно, никой не отговаряше. Тогава забеляза, че земята се тресе, ала донякъде се питаше дали не трепери самият той. Като си наложи да се успокои, той дълбоко си пое въздух, обаче тътенът не спря. Земетресение… Но какъв беше този ревящ шум извън противогаза му? После разбра всичко и нямаше време да бяга към склоновете, ограждащи долината.

Хората при ракетите „Пейтриът“ също го чуха, ала не му обърнаха внимание. Предупреждение получи единствено отговарящият за презареждането екип. Намиращи се на разклонението на железопътните релси, те подготвяха една установка с още четири ракети, когато бялата водна маса изригна от входа за долината. Никой не чу виковете им, макар че един от тях успя да се изкатери на безопасно място, преди тридесетметровата вълна да погълне ракетната площадка.

Триста и двадесет километра над нея един обикалящ в орбита спътник прелетя над долината от югозапад на североизток и всичките му девет камери проследиха носещата се надолу водна маса.

[1] Коефициент спрямо скоростта на звука. — Б.пр. ↑

45.

БОЕН РЕД

— Ето ги — рече Джоунс. Сновящите по нагънатата принтерна хартия графити изписваха почти еднакви знаци: неясните следи в сектора на хиляда херца сочеха, че системите „Преъри-Маскър“ са в действие, а подобно бледите нискочестотни сигнали отбелязваха използването на военноморски дизелови двигатели. Бяха седем и макар координатите да не показваха все още голяма промяна, такава скоро щеше да има. Сега всичките японски подводници се бяха качили на дълбочината за поемане на въздух, а времето не се връзваше. Те обикновено подаваха шнорхеловите си тръби на кръгъл час, нормално един час след смяната на вахтата, което позволяваше на дежурните офицери и моряци да свикнат с подводницата след заслужената си почивка и също така да проучат околността със сонарите, преди да се впуснат в маневрата, правеща ги най-уязвими. Сега обаче бяха минали двадесет и пет минути от кръглия час, пък и всички подадоха тръбите си в един и същ петминутен интервал, а това означаваше, че имат заповеди за придвижване. Джоунс вдигна телефона и натисна копчето за връзка с командващия тихоокеанските подводници.

— Джоунс се обажда.

— Каква става, Рон?

— Каквато и стръв да сте хвърлили във водата, сър, те току-що тръгнаха към нея. Засякох седем — докладва той. — Кой ги причаква?

— Не по телефона, Рон. Как са нещата при теб?

— Под пълен контрол — отвърна Джоунс, като огледа старшините. Тези мъже и жени вече си ги биваше, а допълнителните му инструкции изцяло ги вкараха в крачка.

— Защо тогава не дойдеш тук с информацията си? Заслужил си го.

— Ще се видим след десет минути — съгласи се предприемачът.

— Отстранихме ги — съобщи Райън.

— Напълно ли си сигурен? — попита Дърлинг.

— Вижте сам, сър. — Джак остави три снимки на бюрото на президента, които току-що бяха донесени чрез куриер от Националната разузнавателна служба. — Така изглеждаха нещата вчера. — Всъщност нямаше нищо за гледане освен батареята с ракети „Пейтриът“. Втората фотография предлагаше повече и макар да бе радарна черно-бяла снимка, тя беше смесена от компютър със спътникова картина за по-точно изобразяване на мястото с ракетите. — Добре, а тази е отпреди седемдесет минути.

— Но това е езеро. — Той изненадано вдигна глава, въпреки че бе запознат с подробностите.

— Мястото е залято от вода с дълбочина тридесетина метра и ще остане така още няколко часа — обясни Райън. — Тези ракети са погребани…

— Заедно с колко човека? — поинтересува се Дърлинг.

— Повече от сто — отговори съветникът по националната сигурност и ентусиазмът му мигом се изпари. — Сър… Нямаше как да го избегнем.

— Зная — кимна президентът. — Сигурни ли сме, че ракетите…

— Снимки преди наводнението показаха, че седем от дупките са определено улучени и унищожени. Вероятно е разрушена още една, за останалите две не се знае, но със сигурност са понесли някакви щети от ударите. Хидравличните затвори на силозите няма да издържат на такова водно налягане, а междуконтиненталните балистични ракети са прекалено чувствителни за подобни катаклизми. Прибавете и наносите, довлечени отгоре при наводнението. Повече не бихме могли да повредим тези ракети, без сами да нанесем ядрен удар, а ние успяхме да осъществим задачата без него. — Той направи пауза. — Планът беше изцяло на Роби Джексън. Благодаря, че ми позволихте да го възнаградя за това.

— Той на самолетоносача ли е сега?

— Да, сър.

— Е, май тъкмо той е човекът за тази работа, нали? — попита риторично президентът и с явно облекчение от тазвечершната новина. — А сега?

— А сега, господин президент, ще се опитаме да успокоим нещата веднъж завинаги.

В този момент телефонът иззвъня. Дърлинг го вдигна.

— О! Кажи, Тиш.

— Японското правителство направи изявление, че те имат ядрени оръжия и се надяват…

— Не, вече нямат — прекъсна той своя директор по комуникациите. — Най-добре ще е да направим свое изявление.

— Еха! — въкликна Джоунс, докато гледаше картата на стената. — Постигнал си го за нула време, Барт.

Строят се намираше западно от Марианските острови. „Невада“ беше най-северната подводница. Петдесет километра по на юг плаваше „Западна Вирджиния“. След още петдесет идваше „Пенсилвания“. „Мериленд“ бе най-южната бивша ракетоносна подводница. Патрулната линия беше широка сто и петдесет километра, като на теория всъщност се простираше с петдесет километра повече, двадесет и пет на север и на юг от крайните подводници, й се намираше на триста и двадесет километра западно от бойния ред на движещите се към тях японски SSK. Те тъкмо бяха заели позицията си след предупреждението от Вашингтон, че посланието по един или друг начин е било предадено на японците.

— Нещо подобно се е случвало вече веднъж, нали? — попита Джоунс, тъй като си спомни, че всички тези имена принадлежаха на бойни кораби, и то не на кои да е, а на кораби, озовали се една декемврийска утрин успоредно на кейовете, далеч преди той да се роди. Първоначалните притежатели на имената били изровени от прахта и били изпратени да завземат обратно острови, като подпомагат войници и морски пехотинци под командването на Джеси Олдендорф, и една непрогледна нощ в пролива Суригао… Сега обаче не беше време за уроци по история.

— Ами разрушителите? — попита Чембърс.

— Загубихме ги, когато минаха зад Бониновите острови, сър. Скоростта и курсът им бяха сравнително постоянни. Би трябвало да минат над „Тенеси“ около полунощ местно време, но дотогава самолетоносачът ни…

— Разгадал си цялата операция — отбеляза Манкузо.

— Сър, нали проучвах целия океан за вас. Какво очаквате?

— Дами и господа — каза президентът, който се намираше в пресцентъра на Белия дом. Райън забеляза, че той импровизираше и просто използваше за основа някакви нахвърляни бележки, при което държавният глава никога не се чувстваше удобно. — Тази вечер чухте изявлението на японското правителство, че те са произвели и инсталирали междуконтинентални ракети с ядрени бойни заряди. Вашето правителство знаеше този факт от няколко седмици и съществуването на тези оръжия е причината за предпазливия и благоразумен начин, по който подходихме към кризата в Тихия океан. Както лесно бихте могли да си представите, това обстоятелство ни тревожеше силно и повлия на реакцията ни при японската агресия срещу американски граждани и територия, а именно Марианските острови… Сега мога да ви съобщя, че тези ракети бяха унищожени. Те вече не съществуват — заяви Дърлинг убедително. — Настоящото положение е следното: японската армия все още държи Марианските острови. Това е неприемливо за Съединените американски щати. Хората, живеещи на тези острови, са американски граждани и американските въоръжени сили ще сторят всичко необходимо, за да възстановят свободата и човешките права. Повтарям: ще направим всичко необходимо, за да бъдат тези острови отново под американско управление… Призоваваме тази вечер министър-председателя Тото да покаже готовността си незабавно да изтегли японските военни части от Марианските острови. В противен случай ще бъдем принудени да използваме нужната сила, за да ги изгоним… Засега това е всичко, което имам да кажа. С всички въпроси, които имате относно събитията от тази вечер, се обърнете към съветника ми по националната сигурност доктор Джон Райън.

Президентът се отправи към вратата, без да обръща внимание на изригналия вулкан от въпроси, а същевременно бяха поставени няколко статива за нагледни средства. Райън се изправи зад катедрата и накара всички да го чакат, докато си казваше да говори бавно и отчетливо.

— Дами и господа, тази операция се казваше ТИБЕТ. Нека най-напред ви покажа какви бяха целите. — Той откри първата снимка и за първи път американският народ видя на какво точно са способни разузнавателните спътници на нацията. Джак взе показалката и започна да изяснява на всички картината, като даде на фотоапаратите време да го хванат в едър план.

— Мили Боже! — възкликна Ореза. — Ето защо.

— Причината ми изглежда съвсем основателна — отбеляза Пийт Бъроус. После картината изчезна.

— Съжаляваме, но технически проблем временно прекъсна спътниковите предавания на Си Ен Ен — съобщи им някакъв глас.

— Да бе, сигурно! — изръмжа Португалеца.

— Следващият им ход ще е да дойдат тук, нали?

— Крайно време е.

— Мани, ами ракетите на съседния хълм? — поиска да знае жена му.

— Приготвяме ви копия от всичките снимки. Трябва да са готови след около час. Извинявам се за закъснението — каза им Джак. — Бяхме доста натоварени… Сега операцията се проведе от бомбардировачи В-2, разположени във военновъздушната база „Уайтман“ в Мисури…

— Ами преходната им база? — запита един репортер.

— Знаете, че няма да обсъждаме този въпрос — отговори Джак.

— Става дума за ядрени оръжия — обади се някой друг. — Използвахме ли…

— Не. Ударът се извърши с прецизно насочващи се конвенционални муниции. Следващата снимка, моля — обърна се той към човека при статива. — Както се вижда тук, долината до голяма степен е непокътната… — Беше по-лесно, отколкото очакваше, и може би бе по-добре, че нямаше много време да се тревожи за пресконференцията. Спомни си първия път, когато изнесе доклад в Белия дом. Беше му по-трудно от сега въпреки ослепителните телевизионни прожектори, осветяващи лицето му в момента.

— Разрушили сте язовир?

— Да, така е. Наложи се, за да сме напълно сигурни, че тези оръжия са унищожени и…

— Ами жертвите?

— Всичките ни самолети са на път за базата… Може и вече да са пристигнали, обаче не съм…

— Не, питам за убитите японци — настояваше репортерката.

— Нямам информация — отвърна спокойно Джак.

— А интересува ли ви? — упорстваше тя, като се чудеше какъв ли отговор ще получи.

— Мисията, госпожо, бе да се отстранят ядрени оръжия, насочени към Съединените щати от страна, нападнала вече американските въоръжени сили. Убихме ли японски граждани при това нападение? Да. Колко точно? Не зная. В случая се тревожехме за американците, изложени на смъртна опасност. Бих искал да не забравяте, че не ние започнахме тази война, а Япония. Когато някой започва война, той поема рискове. Това е един от рисковете, които те поеха… И в случая загубиха. Аз съм съветникът на президента по националната сигурност и ако трябва да опиша работата си, тя е преди всичко да помагам на президента Дърлинг да брани тази страна. Ясно ли е вече всичко? — Той бе позволил в отговора му да се прокрадне малко гняв и възмутеното изражение на репортерката не възпря някои от колегите й да кимнат одобрително.

— Ами фактът, че помолихте пресата да лъже, за да…

— Престанете! — заповяда Райън с почервеняло лице. — Да не искате да изложите на опасност живота на американски войници? Защо го правите? Защо, по дяволите, може да искате такова нещо?

— Вие принудихте телевизионните мрежи да…

— Тази конференция се предава на живо по целия свят. Знаете го, нали? — Райън замълча, за да си поеме дъх. — Дами и господа, бих искал да ви припомня, че повечето хора в тази зала са американски граждани. Сега от свое име мога да кажа — той се боеше да погледне към мястото, където стоеше президентът, — че би трябвало да съзнавате, че президентът е отговорен за сигурността на хората, които носят униформата на родината ни, пред техните майки, бащи, жени и деца. Днес на опасност са изложени живи хора и ми се ще вие, хората от пресата, да го имате предвид от време на време.

— Господи! — прошепна Тиш Браун в ухото на Дърлинг. — Господин президент, може би няма да е лошо да…

— Не. — Той поклати глава. — Нека продължи.

В пресцентъра настъпи тишина. Някой изсъска нещо на правата журналистка, която изчервена едва успя да намери мястото си.

— Доктор Райън, Боб Холцман от „Вашингтон пост“ — представи се ненужно той. — Какви са изгледите да приключим този конфликт без повече насилие?

— Това зависи изцяло от японското правителство, господине. Жителите на Марианските острови, както президентът изтъкна, са американски граждани и тази страна няма да позволи на други нации да променят такива неща. Ако Япония е готова да изтегли въоръжените си части, може да го стори необезпокоявана. Ако не, ще пристъпим към другите операции.

— Благодаря ви, доктор Райън — каза високо Холцман и сполучливо закри пресконференцията.

Джак си проправи път към вратата и пренебрегна допълнителните въпроси.

— Добре се справи — рече Дърлинг. — Защо не се прибереш у дома, за да поспиш?

— А това какво е? — попита митничарят.

— Фотографската ми апаратура — отвърна „Чехов“. Той отвори куфарчето, без да му нареждат. В чакалнята на летището беше топло, тъй като обедното тропическо слънце проникваше през стъклената стена и засега надвиваше на климатичната инсталация. Последните им нареждания бяха лесно осъществими. Японците желаеха пристигането на журналисти на островите както за да следят предизборната кампания, така и за да ги предпазят от американско нападение със самото си присъствие там.

Митничарят огледа фотоапаратите и с удоволствие установи, че всичките са японски.

— Ами това?

— Светкавицата ми е руска — обясни Динг на завлачен английски. — Правим много хубави светкавици. Може би някой ден ще ги продаваме в страната ви — добави той усмихнат.

— Да, може би — съгласи се чиновникът, затвори куфарчето и го отбеляза с тебешир. — Къде ще отседнете?

— Не успяхме да си резервираме места в хотел — отговори „Клерк“. — Ще проверим в местните хотели.

„Желая ви късмет“ — за малко да каже служителят. Идеята им се оказа недообмислена, защото той бе сигурен, че всяка хотелска стая в Сайпан вече е заета. Е, проблемът си беше техен:

— Можем ли да наемем кола?

— Да, вървете натам — посочи мъжът. Мина му през ума, че по-възрастният руснак изглежда нервен.

— Закъснявате.

— Ами съжалявам — отвърна кратко Ореза. — Няма нищо ново. Е, може би изтребителите са малко по-активни, ама не много, а и така или иначе бяха доста заети…

— Скоро ще си имате компания — уведоми го човекът от Националния военен команден център.

— Каква?

— Двама репортери. Имат някои въпроси към вас — бе отговорът, тъй като бяха подновени опасенията за това дали е безопасно да се говори с Ореза.

— Кога ще дойдат?

— Всеки момент, вероятно днес. Всичко наред ли е при вае, старшина?

„Лейтенант, тъпак такъв!“ — каза си наум Португалеца.

— Направо страхотно. Видяхме част от речта на президента и сме малко обезпокоени, тъй като ракетната установка е съвсем близо до нас и…

— Ще бъдете предупредени навреме. В къщата ви има ли мазе? — поинтересува се гласът.

— Не, няма.

— Е, няма значение. Ще ви известим, става ли?

— Разбира се, сър. Край. — „В къщата ви има ли мазе?“ „Не.“ „Е, няма значение.“ Ако нямаше значение, защо тогава попита, по дяволите? След като измъкна антената от купата, Ореза извади батериите от телефона и се приближи до прозореца. Два изтребителя „Ийгъл“ излитаха в момента. Вече наблюдаваше тези неща машинално. Нещо ставаше, но не знаеше какво. Техните пилоти вероятно също не знаеха, ала човек не можеше да разбере какво си мислят само като гледа самолетите им.

Широ Сато се впусна с изтребителя си F-15J в десен завой, за да се измъкне от невоенния въздушен трафик. Ако американците ги нападнеха, те щяха да построят атаката си както тези срещу главните японски острови, от островни бази и подпомагани от снабдителни самолети, тоест щяха да тръгнат отдалеч. Уейк беше една от възможностите заедно с няколко други острова. Щеше да се изправи срещу самолети, не по-различни от неговия. Те щяха да имат въздушна радарна подкрепа, той също. Битката щеше да е честна, освен ако копелетата не домъкнеха неуловимите си самолети. Проклети да са! Проклета да е и способността им да побеждават техните „Ками“! Американците обаче имаха само няколко такива и ако дойдеха през деня, щеше да изпробва късмета си. Поне нямаше да има истински изненади. „На най-високата точка на Сайпан имаме огромен радар за въздушна отбрана, а като прибавим и ескадрилите, базирани в Гуам, очертава се истинска битка“ — каза си той и се издигна на височината за патрулиране.

— И какво толкова? — попита Чавес, докато се занимаваше с картата.

— Няма да повярваш, ако ти кажа.

— Добре, май трябва да свиеш на следващата вляво, покрай „Лизама мобил“. — Той вдигна глава от картата. Навсякъде бе пълно с войници, заловили се здраво за работа: нещо, което трябваше да сторят по-рано. — Това там батарея с ракети „Пейтриът“ ли е?

— На мен определено ми прилича на такава. — „Как ще се справя с това, дявол да го вземе?“ — запита се Кларк, след което направи последен завой и влезе в задънената улица. Номерът на къщата съвпадаше с онзи, който беше запаметил. Паркира на алеята отпред и се запъти към входната врата.

Ореза бе в банята и приключваше с необходимия му душ, а Бъроус се занимаваше с непрекъснатото броене на излитащите и кацащите в „Коблър“ самолети, когато някой натисна външния звънец.

— Кой е?

— Не ви ли съобщиха? — попита Кларк, докато се оглеждаше. Кой, по дяволите, беше този?

— Репортери, така ли?

— Да, точно така.

— Добре. — Бъроус отвори вратата и хвърли един поглед към улицата.

— Между другото, кой сте вие? Мислех, че това е домът на…

— Но ти си мъртъв! — Ореза стоеше в коридора само по сиво-кафяви гащета, а гърдите му бяха покрити с косми, гъсти като останалата на острова джунгла. Сега космите изглеждаха особено тъмни, тъй като кожата му бързо придобиваше млечнобял цвят. — Мъртъв си, дяволите те взели!

— Здравей, Португалецо — поздрави с усмивка Клерк, или Кларк, или Кели. — Много време мина.

— Та аз видях как умираш. — Ореза не можеше да се принуди да помръдне. — Бях и на проклетата панихида. Бях там!

— Хей, аз ви познавам — рече Чавес. — Бяхте на кораба, на който кацна хеликоптерът ни. Какво, по дяволите, става? Към Управлението ли сте?

На Ореза емоциите му дойдоха много. Изобщо не помнеше младока, обаче големият, възрастният… възрастта му бе… не можеше да е… Не бе възможно. Или?

— Джон? — попита той, след като го гледа недоверчиво още няколко секунди.

Това беше прекалено за човека, известен някога под името Джон Кели. Той остави чантата си и като се приближи, прегърна мъжа, в чиито очи за негово учудване имаше сълзи.

— Да, Португалецо, аз съм. Как си, приятел?

— Но как?

— В панихидата не използваха ли фразата „с непоклатима надежда, че морето ще ни върне умрелите“? — Замълча, след което не можа да не се усмихне широко. — Е, това стана.

Ореза затвори очи и се върна с двадесет години назад.

— Онези двама адмирали, нали?

— Позна.

— Тогава… Какво, по дяволите, правеше…

— ЦРУ, човече. Те решиха, че им трябва човек, който може…

— Това си го спомням. — Всъщност не се беше променил толкова. Бе остарял, но имаше същата коса и същите очи, топли и открити за него, каквито си ги спомняше, обаче отвътре винаги прозираше нещо друго, нещо като животно в клетка, което все пак знаеше как да отвори ключалката, когато му се прииска.

— Чувам, че я караш добре за пенсионер от бреговата охрана.

— Станах лейтенант. — Мъжът поклати глава. Миналото можеше да почака. — Какво има?

— Ами няколко часа бяхме извън нещата. Да си чул нещо ново?

— Президентът говори по телевизията. Те го отрязаха, но…

— Наистина ли са имали ядрени оръжия? — попита Бъроус.

— „Имали?“ — учуди се Динг. — Унищожихме ли ги?

— Така каза той. Между другото, кой, по дяволите, сте вие? — поиска да разбере Ореза.

— Доминго Чавес. — Младокът протегна ръка. — Виждам, че с господин К. се познавате.

— Сега се представям като „Кларк“ — поясни Джон. Странно, колко хубаво бе да говориш с човек, който знае истинското ти име.

— Той знае ли?

Джон поклати глава.

— Не са много хората, които знаят. И повечето от тях са мъртви. Адмирал Максуел и адмирал Гриър също. Много жалко, те ми спасиха задника.

— Кофти късмет, момче — обърна се Ореза към другия си нов гост. — Това е една гадна моряшка история. Още ли пиеш бира, Джон?

— Особено ако е на аванта — потвърди Чавес.

— Не разбираш ли? Вече всичко свърши!

— Кой още са очистили? — попита Ямата.

— Мацуда, Итагаке… Отстраниха покровителите на всички министри с изключение на мен и теб — отвърна Мураками, без да добави, че едва не бяха убили и него. — Райзо, време е да сложим край на това. Обади се на Гото и му кажи да преговаря за мир.

— Няма да го направя! — озъби се в отговор той.

— Сляп ли си? Ракетите ни са унищожени и…

— Можем да направим нови. Способни сме да произведем още бойни глави, а и имаме още ракети в Йошинобу.

— Знаеш какво ще сторят американците, ако се опитаме, глупак такъв!

— Няма да посмеят.

— Ти ни каза, че те няма да могат да се възстановят от щетите, които нанесе на финансовите им системи. Каза ни, че въздушната ни отбрана е непреодолима. Убеждаваше ни също, че те никога не биха могли да отговорят на удара ни ефикасно. — Мураками спря, за да си поеме дъх. — Каза ни всичко това… и сбърка. Сега аз съм последният, на когото можеш да говориш, и не искам да те слушам. Кажи на Гото да сключи мир!

— Те никога няма да си върнат тези острови. Никога! Нямат възможности.

— Говори каквото си искаш, Райзо-чан. За мен всичко свърши.

— Тогава си намери добро скривалище! — Ямата би треснал телефона, ала безжичният апарат не предлагаше такава възможност. — Убийци — промърмори той. Загуби цяла сутрин, докато сглоби нужната информация. По някакъв начин американците бяха ударили собствения му съвет от почитани дзайбацу. Как? Никой не знаеше. Някак бяха проникнали през отбраната, за която всеки експерт го уверяваше, че е непреодолима, като стигнаха даже дотам, че унищожиха междуконтиненталните ракети. — Как? — запита той.

— Като че ли сме подценили качеството на останалите им въздушни части — отговори с повдигане на рамене генерал Арима. — Това не е краят. Все още имаме алтернатива.

— Нима? — „Значи не всички се предаваха?“

— На тях не им се иска да завземат тези острови. Способността им да извършат истинско нахлуване на Марианите е адски несигурна, тъй като им липсват кораби за сухопътни, морски и въздушни атаки, а дори да успеят да стоварят хора на острова… Дали ще се бият сред толкова много свои сънародници? Не. — Арима поклати глава. — Те няма да рискуват. Ще търсят мир чрез преговори. Все още имаме шанс… Ако не за пълен успех, то за едни мирни преговори, които почти да не засегнат въоръжените ни сили.

Ямата прие нещата такива, каквито бяха, загледан през прозорците в острова, който желаеше. „Изборите още могат да бъдат спечелени“ — помисли си. Трябваше да се атакува политическата твърдост на американците, а той все още имаше сили за това.

Не му отне много време да обърне „Боинг“ 747, но капитан Сато беше изненадан, че за обратния полет до „Нарита“ самолетът бе наполовина пълен. Тридесет минути след излитането една от стюардесите му съобщи по телефона, че от единадесет запитани души с изключение на двама всички са й отговорили, че имат неотложна работа, налагаща връщането им в родината. „Каква може да е тази неотложна работа?“ — чудеше се той, след като международната търговия на страната му до голяма степен сега се изчерпваше с корабите, кръстосващи между Япония и Китай.

— Нещата не се развиват добре — отбеляза вторият пилот след едночасов полет. — Погледни долу.

Бе лесно да видиш корабите от девет хиляди метра, а напоследък те бяха започнали да носят бинокли, за да ги разпознават. Сато вдигна своя и забеляза отличителните черти на разрушителите със системи „Егида“, плаващи все още на север. По внезапно свое хрумване той посегна надолу и превключи радиостанцията си на различна честота.

— 747 от японските авиолинии вика „Муцу“, край.

— Кой се обажда? — обади се моментално някакъв глас. — Освободете тази честота веднага!

— Тук е капитан Тораджиро Сато. Повикайте командира на флотилията си! — нареди той със своя началнически глас. Това отне минута.

— Братко, не бива да го правиш — укори го Юсуо. Тишината в ефира бе колкото формалност, толкова и истинска необходимост в армията. Знаеше, че американците имат разузнавателни спътници, а и радарите „ШПИОНИН“ на бойната му група бяха включени до един и излъчваха сигнали. Ако наоколо имаше американски разузнавателни самолети, те щяха да узнаят къде се намира ескадрата му. Преди седмица би мислил за това самоуверено, но не и сега.

— Просто исках да изразя доверието ни в теб и в твоите хора. Използвайте ни за учебна мишена — добави той.

В бойния информационен център на „Муцу“ ракетните специалисти вече правеха точно това, ала адмиралът знаеше, че няма смисъл да му го казва.

— Радвам се, че чувам гласа ти отново. Сега трябва да ме извиниш. Имам доста работа тук.

— Разбрано, Юсуо. Край. — Сато махна пръст от копчето на радиостанцията и каза по интеркома: — Виждате ли? Те си вършат работата и ние трябва да си вършим нашата.

Вторият пилот не бе толкова сигурен, обаче Сато беше летецът на този „Боинг“ 747 и запазвайки спокойствие, той се съсредоточи върху управлението. Като повечето японци, човекът бе възпитан да мисли за войната като за нещо, което трябва да се избягва с такова усърдие, с каквото се избягва чума. Светкавичното развитие на конфликта с Америка… Е, да, за ден-два беше приятно да дадеш урок на надменните гайджин, но тук говореше фантазията, а сега нещата ставаха все по-реални. Сетне дойде изявлението с две остриета, че родината му е инсталирала ядрени оръжия, което представляваше достатъчно безумие, за да бъде последвано веднага от твърдението на американците, че оръжията са били унищожени. В края на краищата това бе именно американски самолет, „Боинг“ 747-400PIP, произведен преди пет години, обаче последна дума на техниката във всяко отношение, надежден и стабилен. Имаше малко неща, които оставаха на Америка да научи за самолетостроенето, а щом този го биваше толкова много, то колко по-страховити бяха военните им самолети? Моделите, които използваха военновъздушните сили на родината му, бяха копия на американски конструкции… Като се изключеха разузнавателните 767, за които бе чувал толкова много: първо колко непобедими са те, а в последно време как са останали само няколко от тях. Тази лудост трябваше да се спре. Не го ли разбираха всички? Реши, че някои сигурно разбираха, иначе защо щеше да е самолетът му наполовина пълен с хора, които не желаеха да останат на Сайпан въпреки някогашния си ентусиазъм?

„Капитанът обаче е сляп за всичко това, нали?“ — запита се вторият пилот. Тораджиро Сато седеше до него, неподвижен като камък на лявата седалка, сякаш всичко е нормално, когато то очевидно не беше.

Трябваше само да погледне надолу към огряното от следобедното слънце море, за да види тези разрушители… И какво правеха те? Бранеха родните им брегове от евентуална атака. Какво нормално имаше в това?

— „Контрол“, тук „Сонар“.

— „Контрол“ слуша. — В следобедната вахта управлението пое Клагет. Той искаше екипажът да го види в действие и което бе по-важно, искаше да не губи усет как да контролира подводницата си.

— Вероятност за многобройни контакти на юг — докладва главният оператор на сонара. — Курс едно-седем-едно. Приличат на движещи се с голяма скорост кораби, сър, улавям импулси и много високи обороти на винта.

„Крайно време е“ — помисли си капитанът и отново се отправи към сонарното отделение. Възнамеряваше да нареди да бъде проектирана траекторията им, но когато се обърна, за да го стори, видя, че двама старшини рулеви вече я съставяха и че анализаторът за вълнови траектории печаташе първия анализ на разстоянието. Сега моряците му бяха изцяло тренирани и нещата просто ставаха механично, само че малко по-добре. Те не само действаха, а и мислеха.

— Най-вероятно са много далеч, но погледнете всичко това — рече операторът. Очевидно ставаше дума за истински контакт. Данните се появяваха на четири различни честоти. После старшината вдигна слушалките си. — Звучи като шум от цяла група въртящи се винтове… Много двигатели и образуващи се частични вакууми, трябва да са много кораби, плаващи в колона.

— Ами нашето приятелче? — поинтересува се Клагет.

— Подводницата ли? Отново затихна, вероятно просто се влачи на акумулатори с около пет възла, може и по-малко. — Този контакт беше на цели тридесет километра, малко отвъд обичайния обхват на засичане.

— Сър, първоначалният анализ на разстоянието до новите контакти показва сто километра плюс хиляда метра, контакт в конвергентната зона — съобщи друг оператор.

— Курсът е постоянен. Дори не шавват встрани. Насочили са се право към нас, или почти. Движат се с пълна мощност. Какви са атмосферните условия на повърхността, сър?

— Вълни от два метра и половина до три, старшина. — Сто и един километра. Клагет пресметна, че това са повече от петдесет морски мили. Тези кораби плаваха наистина бързо. Право към него, но не трябваше да стреля. По дяволите! С неизбежните три крачки той се върна в централния пост. — Рул десет градуса надясно, нов курс две-седем-нула.

„Тенеси“ пое почти западно направление, за да предостави на операторите на сонара по-добър обхват спрямо приближаващите разрушители. Последната му оперативна информация предвиждаше това и времето в нея бе както точно определено, така и неприятно.

В една по-драматична обстановка, пред множество камери, атмосферата би могла и да е различна, ала въпреки че условията бяха драматични в един отвлечен смисъл, в момента те бяха просто студени и окаяни. Макар тези мъже да бяха от най-елитните войски, бе далеч по-лесно да се впуснеш в битка срещу човек, отколкото срещу непрекъснати природни неудобства. Рейнджърите в своите предимно бели маскировъчни връхни дрехи се движеха из околността възможно най-малко и липсата на физическа дейност ги правеше само още по-уязвими за студа и скуката, най-смъртоносния враг на войника. „И все пак това е добре“ — мислеше си капитан Чека. За един-единствен отряд, намиращ се на шест хиляди и четиристотин километра от най-близката американска военна база, която пък беше не друга, а „Форт Уейнрайт“ в Аляска, бе много по-безопасно да се отегчи, отколкото да се вълнува за предстоящи бойни действия без никаква надежда за подкрепление. Или нещо подобно. Чека се сблъскваше с един общ за офицерите проблем: подложен на същите неудобства и страдания като хората си, на него не му беше позволено да роптае. Така или иначе нямаше друг офицер, на когото да се оплаче, а да го направи пред войниците би било лошо за бойния дух, макар че те сигурно биха го разбрали.

— Би било хубаво да се върнем във „Форт Стюарт“, сър — подхвърли старши сержант Вега. — Да се изтегнем на онова слънчево местенце и да се попечем на плажа.

— И да пропуснем всичкия този прекрасен сняг и лапавица, Осо? — Сега поне небето бе ясно.

— Прав сте, капитане. Аз обаче се наситих на тези гадости като малък в Чикаго. — Той замълча, за да се огледа и ослуша. Останалите рейнджъри пазеха наистина идеална тишина и човек трябваше здравата да се вторачи, за да види къде са наблюдателните постове.

— Готов ли си за разходката тази вечер?

— Стига нашият приятел да ни чака в другия край на онзи хълм.

— Сигурен съм, че ще бъде там — излъга Чека.

— Да, сър. Аз също. — „Щом един може да излъже, защо да не могат и двама?“ — помисли си Вега. — Всичко по плана ли е минало?

Убийците сред тях спяха в своите чували в дупки, оградени от двете страни с борови клонки и покрити с още клони за повече топлина. Освен че пазеше пилотите, специалният отряд трябваше да се грижи за здравето им, сякаш бди над бебета — странна задача за една елитна войска, но на такива части по принцип им се падаше всичко най-странно.

— Така казват. — Чека погледна часовника си. — Ще ги размърдаме след още два часа.

Вега кимна, като се надяваше, че краката му не са се схванали прекалено за мъчителния преход на юг.

Схемата на патрулиране бе съставена при инструкциите за мисията. Четирите ракетоносеца покриваха петдесеткилометрови зони, а всяка зона се разделяше на по три шестнадесеткилометрови сектора. Всяка подводница можеше да патрулира в централния отсек и да остави северния и южния само за оръжията. Схемите на патрулиране бяха въпрос на преценката на отделните командири, обаче те излязоха еднакви. „Пенсилвания“ плаваше по северен курс, като се влачеше с едва пет възла, точно както правеше някога при вече приключилите патрули за възпиране на натрапници чрез ракетите „Трайдънт“. Тя вдигаше толкова малко шум, че някой кит би могъл почти да се блъсне в нея, ако сезонът бе подходящ за китове в тази част на Тихия океан, а той не беше. Зад нея, в края на един дълъг кабел, се носеше кърмовата й сонарна група и двучасовият цикъл север-юг й позволяваше да следва подводницата в права линия, като се изключат десетината минути, нужни за обръщане в края на зоните, след което групата отново се изправяше и показваше максимални експлоатационни качества.

„Пенсилвания“ бе на сто и осемдесет метра, идеалната дълбочина за сонара, като се имаха предвид днешните морски условия. Над повърхността тъкмо падаше здрач, когато на сонарните й монитори се появи първата следа. Всичко започна с множество жълти точки на екрана, които с времето бавно се стичаха надолу и леко изместваха координатите си на юг, но не много. Главният сонарен оператор предположи, че целта се е движела на акумулатори през последните няколко часа, иначе би уловил по-силните сигнали от дизеловите двигатели, които се използваха за зареждането им, но ето че сега контактът се намираше според очакванията в шестдесетхерцовия сектор. Той докладва получените данни на наблюдателния екип в огневия отсек.

„Не е ли това чудесно?“ — помисли си сонарният оператор. Беше прекарал цялата си кариера в ракетоносни подводници, където толкова често засичаше контакти, и досега все трябваше да ги избягват с множество маневри, въпреки че флотилията от ракетоносци се гордееше с най-добрите торпедни оператори във флота. „Пенсилвания“ разполагаше само с петнадесет торпеда на борда си… Имаше недостиг на най-новата версия на торпедото с подобрени възможности, ала решиха предвид обстоятелствата да не се товарят с нещо с по-малки способности. Имаха и три подобни на торпеда оръжия, наречени дълготрайни самоходни симулатори на подводници, или ДССП. Командирът, също служил цял живот на ракетоносец, бе запознал екипажа със замисления от него метод на атака и всички на борда го одобриха. Всъщност мисията беше почти идеална. Японците трябваше да минат през патрулната им линия. Оперативната им схема бе такава, че нямаше почти никаква вероятност да минат през бойния ред, както започна да го нарича капитанът незабелязано.

— Слушайте внимателно — обади се той по интеркома, чиито говорители до един бяха дотолкова намалени, че съобщението излезе като шепот, който моряците се напрягаха да чуят. — Имаме вероятен подводен контакт в огневия си обхват. Ще проведа атаката, точно както ви информирах. По постовете — завърши той с гласа на човек, поръчващ си закуска в първокласна закусвалня.

Последваха толкова глухи звуци, че само един опитен оператор на сонар можеше да ги чуе, и то главно защото се намираше точно пред торпедния отсек. Вахтата там се бе сменила, така че на огневите пултове да застанат само най-опитните мъже, а сега и една жена. Хората, които имаха твърде ниски чинове, за да получат място в представителния отбор на подводницата, се разпръснаха из всички отделения като ремонтни екипи. Множество гласове докладваха на торпедния отсек, че има хора в готовност на всеки пост, след което в подводницата настъпи тишина като на някое гробище по Хелоуин.

— Контактът става много ясен — каза сонарният оператор в микрофона си. — Курсът се променя в западна посока, ориентировъчни координати на целта нула-седем-пет. Улавям слаби импулси от въртящия се винт, приблизителна скорост на контакта десет възла.

Това категорично показваше, че е подводница, макар да нямаха особени съмнения и досега. Дизеловата подводница имаше собртвен кърмови сонар и също правеше скоростни преходи, като ту минаваше на максимална скорост, ту забавяше, за да засече всичко, което би могла да пропусне при засиления шум от движението си.

— В първа, трета и четвърта тръба има торпеда с подобрени възможности — рапортуваха от огневия отсек. — Във втора има ДССП.

— Подгответе всичките — нареди командирът. Повечето капитани обичаха да казват „загрейте ги“, но иначе заповедта беше точна.

— Приблизително разстояние в момента двадесет и две хиляди метра — обяви главният наблюдателен пост.

Сонарният оператор видя нещо ново на екрана, сетне нагласи слушалките си.

— Смущение, смущение, звучи като пукот по корпуса на „Сиера“-10. Контактът променя дълбочината си.

— Басирам се, че се качва нагоре — обади се капитанът, който стоеше на около метър от него.

„Точно така“ — помисли си операторът и кимна.

— Да спуснем самоходния симулатор във водата — рече капитанът. — Задайте му курс нула-нула-нула. Пълна тишина в първите десет хиляди метра, после подновете нормалното излъчване.

— Тъй вярно, сър. — Единствената жена в отделението набра нужните данни на таблото за програмиране, след което торпедният специалист провери инструкциите и ги обяви за правилни.

— Втора в готовност.

— Контактът „Сиера“-10 избледнява малко, сър. Вероятно вече е над термоклина.

— Сигналите от „Сиера“-10 определено идват направо — съобщи човекът, анализиращ електронните вълни. — Със сигурност не е в конвергентна зона, сър.

— Готовност на втора тръба — повтори торпедният оператор.

— Огън! — заповяда моментално капитанът. — Заредете друг ДССП.

„Пенсилвания“ потрепери съвсем леко, когато първият ДССП бе изстрелян в морето. Сонарът го засече веднага, когато той зави наляво, после обърна курса и се насочи на север с едва десет възла. Основаващ се на старото торпедо модел 48, дълготрайният симулатор представляваше, общо взето, огромен резервоар с гориво „Ото“, каквото използваха американските торпеда, плюс малък пропулсивен комплекс и голям звукообразувател, който произвеждаше шум като от локомотивен завод. Шумът имаше същата честота като на атомен двигател, обаче бе доста по-силен от този на една подводница „Охайо“. Изглежда, никой не обръщаше внимание, че чудото е прекалено шумно. Ударните подводници почти винаги се връзваха, даже и американските, които би трябвало да разбират повече от тези работи. Новият модел, имащ ново име, можеше да се движи повече от петнадесет часа. Жалко, че го разработиха само няколко месеца преди ракетоносците да бъдат напълно и окончателно обезоръжени.

Сега трябваше да проявят търпение. Японската подводница фактически забави още малко, като несъмнено направи последно проучване с хидролокатора си, преди да включи дизеловите двигатели за скоростен преход на запад. Сонарният оператор засече движещия се на север ДССП. Сигналът тъкмо щеше да заглъхне напълно, когато звуковите системи се включиха на осем километра от тях. След още три километра симулаторът изскочи над термоклина между студената и топлата вода и започна сериозната игра.

— „Контрол“, тук „Сонар“. „Сиера“-10 току-що промени скоростта си, промяна в оборотите на винта. Те забавят, сър.

— Сонара им си го бива — отбеляза капитанът едва ли не във врата на сонарния оператор. „Пенсилвания“ се беше изкачила малко и теглеше кърмовия си хидролокатор над клина, за да следи по-добре контакта, докато корпусът на подводницата си оставаше отдолу. Той се обърна и запита по-високо: — Торпеда?

— Първа, трета и четвърта са готови за изстрелване, и трите държат целта на мушка.

— Подгответе четвърта за преследване, първоначален курс нула-две-нула.

— Готово. Заповедта изпълнена, сър. Четвърта тръба е готова във всяко отношение.

— Изравнете координатите и стреляйте — нареди командирът от вратата на сонарното отделение и добави: — Заредете друго торпедо с повишени възможности.

„Пенсилвания“ отново потръпна, когато най-новата версия на респектиращото торпедо модел 48 излезе в морето и сви на североизток, управлявано чрез изолиран кабел, който излизаше от опашката му.

„Също като учение, само че е по-лесно“ — помисли си сонарният оператор.

— Други контакти? — попита стоящият зад него капитан.

— Никакви, сър. — Той посочи апаратите си. Те показваха единствено безразборен шум, а на допълнително съоръжение правеше проверки на всеки десет минути, за да потвърди, че всички системи функционират нормално. Това се казваше развръзка: след близо четиридесет години операции с ракетоносни и почти петдесет с атомни подводници първото потапяне на подводница от американци след Втората световна война щеше да е дело на ракетоносец, който се очакваше да бъде предаден за претопяване.

Тъй като се движеше далеч по-бързо, торпедото с повишени възможности изскочи над слоя малко зад контакта. То незабавно започна да излъчва със своя ултразвуков хидролокатор и да изпраща по кабела картина до „Пенсилвания“.

— Стабилен контакт, разстояние три хиляди и в близост до повърхността. Изглежда добре — каза сонарният оператор. Диагнозата бе потвърдена и от жената старшина в огневия отсек.

— Насери се от срам и умри! — прошепна мъжът в екипа, като гледаше как двата контакта се приближават един към друг на екрана. „Сиера“-10 веднага даде максимално ускорение и първоначално се гмурна под термоклина, обаче акумулаторите й бяха вероятно малко изтощени и не вдигна повече от петнадесет възла, докато усъвършенстваното торпедо се движеше с повече от шестдесет. Едностранното преследване продължи всичко на всичко три минути и половина и приключи с ярко петно на екрана и шум в слушалките, който проглуши ушите му. Епилогът бе раздиращ, стържещ шум от стомана, смазана от водното налягане.

— Потопихме я, сър. Със сигурност я потопихме. — Две минути по-късно далечен нискочестотен шум на север показа, че „Западна Вирджиния“ е постигнала същото.

— Кристофър Кук? — попита Мъри.

— Същият.

„Къщата наистина си я бива“ — помисли си помощникът на заместник-директора на ФБР, докато вадеше документите си за самоличност.

— ФБР. Бихме искали да поговорим с вас относно разговорите ви със Сейджи Нагумо. Облечете се, ако обичате.

Оставаха още няколко часа до залеза, когато всички лансъри излязоха от хангарите. Разгневени от неотдавнашната загуба на свои колеги, екипажите смятаха, че са не където трябва и вършат не каквото трябва, ала никой не си направи труда да поиска мнението им и задачата им бе предопределена. С бомбени вместилища, пълни с цистерни с гориво, един по един бомбардировачите се понесоха по пистата и излетяха, след което завиха и се събраха на височина шест хиляди метра за полета на североизток.

„Поредната идиотска демонстрация“ — помисли си Дъбро и се почуди как, по дяволите, човек като Роби Джексън можеше да измисли подобно нещо, но заповедите важаха и за него, така че двата му самолетоносача се обърнаха срещу вятъра, на осемдесет километра един от друг, за да изстрелят по четиридесет самолета всеки, и макар всичките да бяха въоръжени, те не биваше да предприемат действия, освен ако не ги предизвикаха.

46.

ИЗПРАЩАНЕ НА ВОЕННИ ЧАСТИ

— Ще летим почти празни — каза вторият пилот с неутрален тон, докато преглеждаше митническата декларация като част от процедурата преди излитане.

— Какво им става на тези хора? — изръмжа капитан Сато, който разглеждаше плана за полета и проверяваше какво ще е времето. Задачата не му отне много време. Щеше да е хладно и ясно през целия път, а в една огромна зона се очакваше и високо налягане, което щеше да промени Западния Тих океан. Като се изключеха някои високи ветрове в близост до главните японски острови, полетът чак до Сайпан щеше да мине като по вода за тридесет и четирите пътници на борда. „Тридесет и четири! — беснееше той. — В самолет, предназначен за над триста!“

— Капитане, скоро ще трябва да напуснем тези острови. Знаете го. — Беше съвсем явно, нали? Хората, обикновените мъже и жени, вече не бяха толкова объркани, колкото изплашени… И може би дори тази дума не бе най-подходящата. Не беше виждал подобно нещо. Те се чувстваха… измамени? Във вестниците се появиха първите уводни статии, търсещи сметка за курса, поет от родината им, и макар зададените въпроси да бяха меки, те съвсем не бяха маловажни. Всичко е било една илюзия. Страната му бе подготвена за една война в психологическо отношение точно толкова малко, колкото и във физическо, а народът внезапно започваше да проумява какво всъщност ставаше. Предаващата се с шепот новина за убийството (как иначе можеше да се нарече?) на няколко изтъкнати дзайбацу хвърли правителството в смут. Премиерът Гото не правеше почти нищо, даже не държеше речи, нито пък се появяваше публично, за да не се сблъска пряко волята си с въпроси, на които нямаше отговор. Вторият пилот обаче виждаше, че вярата на капитана още не беше разклатена.

— Напротив, няма! Как можа да го кажеш? Тези острови са наши.

— Времето ще покаже — отбеляза той, поднови работата си и остави нещата така. А работа наистина го чакаше: повторни проверки на горивото, ветровете и останалите технически данни, необходими, за да бъде полетът на един пътнически самолет успешен; всички онези неща, които пасажерите никога не виждаха и приемаха, че пилотите просто се качват и подпалват машината, сякаш е такси.

— Добре ли спа?

— И още как, капитане. Сънувах горещ ден и една гореща жена. — Рихтер стана и движенията му опровергаха привидно доброто му състояние. „Наистина съм прекалено стар за тези глупости“ — помисли си Рихтер. Само съдбата и късметът му (ако можеше да го нарече така) го бяха изпратили на тази мисия. Никой не бе прекарал толкова много време с хеликоптера „Команч“, колкото той и другите специалисти, а някой беше решил, че пипето им стига да се справят сами, без някакъв тъп полковник да им се пречка и да оплеска нещата. А сега можеше да побърза и да се измъкне оттук. Вдигна глава и видя, че небето е ясно. Е, можеше да бъде и по-добре. При вмъкване и измъкване отнякъде най-хубаво е да има облаци.

— Резервоарите са пълни догоре.

— Малко кафе би ми дошло добре — изказа той мислите си гласно.

— Заповядайте, господин Рихтер. — Предложи му го Вега, старши сержантът. — Чудесно кафе с лед, каквото сервират в най-добрите хотели във Флорида.

— О, хиляди благодарности, приятел. — Рихтер взе металната чаша със сподавен смях. — Нещо ново относно измъкването?

Клагет си мислеше, че нещата не отиват на добре. Редът от разрушители със системи „Егида“ се бе разкъсал и сега един от тези гадове беше на петнадесет километра от него. Нещо по-лошо: неотдавна във въздуха имаше хеликоптер, поне според електронната му комутационна антена, която подаде рисковано за кратко време въпреки близостта на най-добрия в света разузнавателен радар. Три американски хеликоптера обаче зависеха от неговото присъствие тук, и точка по въпроса. Никой не бе му казвал, че да плава срещу опасностите е безопасно. Не, не беше: нито за него, нито за тях.

— Ами другото ни приятелче? — обърна се той към главния сонарен оператор.

Същественият отговор бе самото поклащане на глава. Думите просто го потвърдиха.

— Пак изчезна от обсега ни.

На повърхността духаше вятър със сила тридесет възла, който разбунваше малко вълните и пречеше на ефективността на сонара. Сега ставаше трудно дори да не изпуснат разрушителя, след като той забави до не повече от петнадесет възла — скорост за патрулиране. Подводницата на север пак изчезна. Може действително да си бе отишла, ала беше опасно да се осланя на това. Клагет погледна часовника си. След по-малко от час трябваше да е решил какво да прави.

Щяха да предприемат сляп пилотаж, но това бе неприятна необходимост. Нормално би било да съберат информацията с разузнавателен самолет, обаче истинската им цел беше да постигнат изненада, а нея не можеха да я изложат на риск. Специалният отряд от самолетоносача избягваше редовните въздушни коридори, като се криеше под облаци, и въобще полагаше големи усилия да се изпари за няколко дни. Джексън бе уверен, че присъствието му е тайна, но за да продължи да е такава, трябваше да разчита на неясните доклади на подводниците за електронната дейност на островите, а те само потвърждаваха, че врагът разполага с няколко действащи самолета Е-2С, както и с чудовищен радар за въздушна отбрана. Щеше да стане задушевна въздушна битка. Е, нали за това тренираха през последните две седмици.

— Добре, последна проверка — чу Ореза по телефона. — На „Коблър“ само военни самолети ли има?

— Точно така, сър. От първите ден-два насам не сме виждали нито един пътнически на тази писта. — Страшно му се искаше да попита за какво са всички тези въпроси, ала знаеше, че би било загуба на време. Е, можеше да пробва с един заобиколен въпрос: — Искате ли да останем будни тази нощ?

— Ваша работа, лейтенант. А сега може ли да поговоря с гостите ви?

— Джон? На телефона — обяви Португалеца, след което почти онемя от изненада колко нормално прозвучаха думите му.

— Тук е Кларк — рече Кели, когато го пое. — Да, сър… Да, сър. Ще бъде изпълнено. Нещо друго? Добре, край. — Той изключи телефона. — Чия идея е този проклет чадър?

— Моя — отвърна Бъроус, като вдигна поглед от масичката за игра на карти. — Действа, нали?

— И още как! — Джон се върна при тях и хвърли четвърт долар върху купчинката. — Влизам.

— Тройка дами — свали карти инженерът.

— Да ти се не види късметът — рече Кларк и плати.

— Ега ти късмета! Тези копелета съсипаха най-хубавата ми отпуска.

— Джон, да направя ли кафе за довечера?

— Да, той прави най-хубавото кафе. — Бъроус събра мизите. Водеше вече с шест долара.

— Откога не съм пил от него, Португалецо. Разбира се, направи. Нарича се пиратско кафе, Пийт. Стара моряшка традиция — обясни Кларк, който също се наслаждаваше на приятното бездействие.

— Джон? — погледна го въпросително Динг.

— По-късно, мойто момче. — Той взе тестето и започна да разбърква умело. Останалото щеше да почака.

— Сигурен ли си, че горивото е достатъчно? — попита Чека. Спуснатите им припаси включваха помощни резервоари и крила, но Рихтер поклати глава.

— Няма проблеми. До мястото за презареждане са само два часа.

— Къде е то? — Съобщението по спътниковата връзка гласеше само „ПРИСТЪПЕТЕ КЪМ ПЪРВОНАЧАЛНИЯ ПЛАН“, каквото и да значеше това.

— На около два часа път — повтори Рихтер. — Сигурността преди всичко, капитане.

— Предполагам, съзнаваш, че тук написахме малка част от историята.

— Стига да оживея, за да мога да разкажа на някого. — Рихтер вдигна ципа на авиаторския си гащеризон, затъкна шарфа си и се качи в хеликоптера. — Излитаме!

Рейнджърите застанаха наоколо в готовност за последен път. Знаеха, че пожарогасителите са безполезни, но някой бе настоял да ги вземат с останалия багаж. Един по един вертолетите се издигнаха и зелените им корпуси скоро изчезнаха в тъмнината. Тогава специалният отряд започна да изхвърля останалата екипировка в дупките, изкопани през деня. Задачата им отне около час, след което им остана единствено преходът до Хиросе. Чека взе клетъчния си телефон и набра запаметения от него номер.

— Ало? — каза някой на английски.

— Ще се видим сутринта, надявам се? — Въпросът беше на испански.

— Ще бъда там, сеньор.

— Монтоя, води — заповяда капитанът. Щяха да се придържат към гората толкова, колкото можеха. Рейнджърите стискаха неизползваните досега оръжия с надеждата, че те ще си останат бездейни.

— Препоръчвам две торпеда — рече лейтенант Шоу. — Раздалечавате ги с около десет градуса, събирате ги под термоклина и му ги забивате отпред и отзад.

— Харесва ми. — Клагет се приближи до таблото с траектории за последен оглед на тактическата ситуация. — Подгответе ги.

— Е, какво става? — Един от армейските сержанти се подаде на входа откъм торпедния отсек. Проблемът при тези проклети подводници бе, че човек не можеше просто да се мотае из тях и да зяпа.

— Преди да презаредим тези ваши хеликоптери, трябва да накараме този разрушител да се разкара — обясни един старшина възможно най-безгрижно.

— Трудно ли е?

— Е, бихме предпочели да не беше тук. Така ни изкарват на повърхността с… Така де, ще разберат, че наблизо се навърта някой.

— Разтревожени ли сте?

— Нее — излъга морякът.

Тогава и двамата чуха как капитанът каза:

— Господин Шоу, да приведем „Торпедното“ в бойна готовност. Започнете процедурите за преминаване към стрелба.

Изтребителите „Томкет“ се изстреляха първи, по един на всеки тридесетина секунди, докато във въздуха не се образува пълна дванадесетчленна ескадрила. Последваха ги четири самолета EA-6B, излъчващи активни електронни смущения, водени от командир Робърта Пийч. Нейната четворка се раздели на двучленни формации, всяка от Които щеше да придружава двете проучващи ескадрили с томкети.

Капитан Бъд Санчес командваше водещото ято от четири изтребителя, тъй като не желаеше да повери атакуващата част от авиогрупата си на никой друг. Те бяха осемстотин километра по-напред, отправили се на югозапад. В много отношения нападението представляваше повторение на една акция в първите дни на 1991, ала с няколко гадни допълнения, дължащи се на немалкото летища, с които врагът разполагаше, и седмици внимателно анализиране на оперативните схеми. Японците бяха много постоянни в патрулирането си — едно естествено последствие от системността във военния живот, което по тази причина се превръщаше в опасен капан. Той хвърли един поглед назад към блестящите следи на формацията и съсредоточи мислите си върху мисията.

— Първа и трета са насочени.

— Съпоставете откритите координати и стреляйте — каза спокойно Клагет.

Специалистът в оръжейното отделение завъртя ръчката максимално наляво, сетне я върна надясно и повтори процедурата за втората тръба.

— Първо и трето торпедо изскочиха, сър.

— Първо и трето се движат нормално — докладваха след миг от „Сонарното“.

— Много добре — рече Клагет. И преди бе плавал с подводница и беше чувал тези думи, обаче онзи изстрел не улучи и на този факт той дължеше живота си. Сега нещата стояха по-кофти. Те не чувстваха толкова добре местонахождението на разрушителя, колкото би им се искало, но нямаха и особен избор. Двете торпеда с разширени възможности щяха да се движат бавно под слоя през първите десет километра, след което щяха да преминат на най-високата си скорост, тоест седемдесет и един възла. С малко късмет на мишената нямаше да й се удаде възможност да разбере откъде е дошъл ударът. — Заредете наново първа и трета с торпеда с разширени възможности.

Както винаги, разчитането на времето бе решаващо. Джексън напусна адмиралския мостик, след като изтребителите излетяха, и слезе в бойния информационен център, за да координира по-добре операцията, която вече беше пресметната от първата до последната минута. Следващата роля се падаше на неговите два разрушителя „Спруанс“, намиращи се в момента петдесет километра южно от самолетоносача. Мисълта го изнервяше. Те бяха най-добрите му кораби за борба с подводници и макар според командващия тихоокеанските подводни части щитът от вражески подводници да се изтегляше на запад, където можеха да се надяват, че ги чака капан, него го безпокоеше въпросната една SSK, която може би бяха оставили да осакати последния самолетоносач от тихоокеанския флот. „Толкова много неща, за които да се тревожиш“ — помисли си, докато гледаше отмерващата секундите стрелка на поставения на една от разделителните стени часовник.

Точно в 11,45,00 местно време разрушителите „Кушинг“ и „Ингерсол“ се обърнаха напречно към вятъра и започнаха да изстрелват своите ракети „Томахоук“, като оповестиха този факт чрез спътниково излъчване на пет знака. Общо четиридесет крилати ракети се понесоха косо към небето, освободиха се от ракетоносителите си с твърдо гориво и се насочиха надолу към повърхността. След продължилото шест минути изстрелване разрушителите увеличиха скоростта си, за да се присъединят пак към бойната група, като се питаха какво ли ще постигнат техните „Томахоук“.

— Чудя се на кой точно е — промърмори Сато. Вече бяха подминали два разрушителя със системи „Егида“, които вече се разпознаваха само по следите, представляващи разпростиращо се V от бяла пяна, в предната част на което едва се виждаше нещо като връх на стрела.

— Ще им се обадите ли пак?

— Това ще разгневи брат ми, но там долу сигурно се чувстват самотни. — Сато отново включи радиопредавателя си и отпусна ръчката за газта. — Полет на японските авиолинии 747 вика „Муцу“.

На адмирал Сато му се щеше да измърмори, ала гласът беше приятелски. Той взе слушалките от младшия свързочник и натисна с палец превключвателя.

— Тораджиро, ако беше вражески самолет, сега щях да те сваля.

Той погледна радара: на двуметровия квадратен тактически екран имаше само невоенни обекти. Радарът „ШПИОНИН“-1D показваше всичко в диапазон от повече от сто и шестдесет километра и повечето неща на близо петстотин километра от него. Корабният хеликоптер SH-60J току-що бе презаредил за поредното дебнене на подводници и въпреки че все още плаваше във военно време, адмиралът можеше да си позволи да се пошегува с брат си, който летеше в онази голяма алуминиева черупка там горе, несъмнено пълна с техни сънародници.

— Време е, сър — съобщи Шоу, като погледна електронния си хронометър.

Капитан Клагет кимна.

— „Торпедно“, вдигнете ги нагоре и ги активизирайте.

Нужните инструкции стигнаха до торпедата, които вече ги деляха близо три километра от двете страни на целта. Версията с разширени възможности на модел 48 разполагаше с огромна безлампова сонарна система, вградена в петдесет и три сантиметровия й нос. Изстреляното от първа тръба торпедо беше малко по-близо и усъвършенстваната му графична система разпозна корпуса на разрушителя при второто сондиране. То незабавно се изви надясно, за да се самонасочи, като същеременно препредаваше картината си до изстрелялия го източник.

— Хидролокаторно влияние, курс две-три-нула! Вражеско торпедо, движещо се по две-три-нула! — извика един срнарен оператор. — Търсещото му устройство работи!

Сато рязко извърна глава към сонарното отделение и на тактическия екран изведнъж се появи нов обект. „Проклятие, а «Харушио» твърдеше, че зоната е безопасна!“ — помисли си той. Подводницата SSK се намираше само на няколко километра от тях.

— Контрамерки! — нареди веднага капитанът на „Муцу“. Разрушителят за секунди пусна откъм витлото си във водата един американски симулатор „Дух“. — Вдигнете хеликоптера незабавно!

— Братко, малко съм зает в момента. Приятен полет. Дочуване засега. — Радиовръзката прекъсна.

Капитан Сато най-напред приписа този край на разговора на факта, че брат му наистина трябваше да изпълнява задълженията си, а сетне с очите си видя как разрушителят на осем километра под него прави рязък завой наляво и как бълбукащата пяна при кърмата му нараства, което показваше внезапно увеличаване на скоростта.

— Тук има нещо нередно — прошепна той по интеркома.

— Пипнахме го, сър. Ще има поне едно, ако не две попадения — съобщи операторът на огневия контролен пулт.

— Мишената увеличава скоростта и завива дясно на борд — докладва сонарният оператор. — И двете торпеда са на приемащ режим и наближават целта. Тя все още не е изстреляла нищо.

— Разстоянието, оставащо на Първо до мишената, е две хиляди метра. На трето му трябват две и двеста. И двете торпеда следят целта отлично, сър. — Старшината бе приковал поглед в екрана на оръжейния пулт, готов да се справи с евентуална грешка, допусната от автоматичните самонасочващи се системи. В този момент торпедото с повишени възможности приличаше досущ на миниатюрна подводница със свои изключително прецизни сонарни данни и позволяваше на торпедния оператор да играе косвено ролята на камикадзе, а в случая на два наведнъж: умение, което чудесно допълваше дарбата му да играе на бордовата система „Нинтендо“. Най-хубавата новина за Клагет беше, че противникът не се опитваше да го засече, а по-скоро се мъчеше да спаси първо кораба си. Е, въпрос на преценка, нали?

— Пред нас има още едно, курс едно-четири-нула!

— Пипнаха ни — каза си капитанът, който гледаше монитора и си мислеше, че по него са стреляли вероятно две подводници. Все пак трябваше да опита, така че заповяда рязък завой наляво. Неустойчив като американските си събратя със системи „Егида“, „Муцу“ се наклони застрашително надясно. Щом направиха завой, капитанът нареди пълен назад с надеждата, че торпедото отпред може да не го уцели.

Не можеше да е нищо друго. Битката излизаше от полезрението на Сато и като отмени автопилота, той подложи самолета на остър вираж наляво, оставяйки на седящия вдясно от него авиатор да включи светещите надписи в пътническия салон за затягане на коланите. Виждаше всичко на светлината на ясния полумесец. „Муцу“ бе направил един рязък завой, след което се изви за друг. На кърмата му замигаха светлини, когато корабният хеликоптер за борба с подводници задейства перката си, като се мъчеше да излети и да се впусне в преследване на нещо… Сато си каза, че сигурно е подводница: подла, страхлива подводница, атакуваща величествения и красив разрушител на брат му. Изненада се, когато видя как корабът намали… и почти се закова, когато винтът на кърмата му даде обратен ход, и се почуди защо правят такава маневра. Не важеше ли и при тях простата аксиома за самолетите: скоростта е живот…

— Долавям звуци от образуването на голям вакуум, може би се заковаха на място, сър — каза главният сонарен оператор. Специалистът в огневия отсек не даде възможност на Клагет да реагира.

— Няма значение. Държа го на мушка и с двете, сър. Инструктирам трето за взривяване при контакт, улавям и някакви магнитни смущения от… Май използват нашия „Дух“, а?

— Правилно.

— Е, знаем как действа този приятел. Първо торпедо е на петстотин метра, приближава бързо. — Операторът отряза един от кабелите и остави първо торпедо да продължи само, да се изкачи на девет метра, вече напълно независимо. Там то активизира собственото си магнитно поле и след като откри металния профил на мишената, тя започна да нараства, да нараства…

Хеликоптерът току-що се бе издигнал и мигащите му светлини се отдалечаваха с въртеливи движения от неподвижния разрушител. Времето сякаш беше спряло, когато корабът започна нов завой, или поне така изглеждаше, а после във водата от двете му страни проблесна ярка зелена светлина, точно пред командния мостик и под вертикалното пусково устройство за ракети тип земя-въздух. Приличащият на нож корпус бе осветен отзад по зловещ и фатален начин. За частите от секундата, които гледката трая, тя се запечата в съзнанието на Сато, след което една или повече от ракетите земя-въздух на „Муцу“ избухнаха, последвани от още четиридесет, и предната му част се раздроби. Три секунди по-късно последва втора експлозия и когато белият фонтан се успокои, на повърхостта не се виждаше нищо повече от петно горящ петрол. Точно както съименникът му в пристанището на Нагасаки през 1943…

— Капитане! — Наложи се вторият пилот да изтръгне лоста за скоростта от ръцете му, преди боингът да е блокирал поради загуба на скорост. — Капитане, на борда има пътници!

— Това беше брат ми…

— Имаме пътници на борда, да те вземат мътните! — Вече без да среща съпротива, той върна самолета 747 до нормалното за полет състояние, като гледаше жирокомпаса, за да зададе правилен курс. — Капитане!

Сато се обърна към пилотската кабина и загуби от поглед гроба на брат си, тъй като самолетът пое отново южен курс.

— Съжалявам, капитан Сато, но ние също имаме работа, която трябва да вършим. Той включи автопилота и чак тогава се пресегна към колегата си: — Сега добре ли сте?

Сато се взря в пустото небе отпред. Сетне кимна и се съвзе.

— Да, сега съм съвсем добре. Благодаря ви. Да. Сега наистина съм добре — повтори той по-уверено, тъй като правилата на културата им му налагаха да остави настрана засега личните си чувства. Баща им бе оцелял със своя разрушител и беше станал капитан на кръстосвач, на който умря недалеч от остров Самар, жертва на американските разрушители и техните торпеда… И ето, сега отново…

— Какво беше това, по дяволите? — запита настойчиво капитан Угаки своите сонарни оператори.

— Две торпеда, дойдоха от юг — отвърни младши лейтенантът. — Те потопиха „Муцу“.

— Кой ги изстреля! — последва нов гневен вик.

— Нещо незасечено, капитане — бе нерешителният отговор.

— Обърнете на юг, скорост осем възла.

— Така ще минем право през зоната със смущенията…

— Да, зная.

— Потопихме го със сигурност — докладваха от сонарното отделение. Сонарният екран беше категоричен. — Никакви звуци от двигатели откъм координатите на целта, само шум от разбиване, а и имаше яка вторична експлозия. Справихме се с него, сър.

Рихтер мина над същия град, над който преди няколко дни прелетя транспортният С-17, и въпреки че някой можеше да го чуе, сега това не го тревожеше толкова. Освен това през нощта хеликоптерът си е просто хеликоптер, а тук ги имаше в изобилие. Команчът установи постоянна височина от петнадесет метра и се отправи право на юг, като той се убеждаваше, че онези от флота със сигурност ще са там, че, разбира се, ще може да кацне на някой кораб и че несъмнено всичко ще мине като по вода. Благодареше на Бога за попътния вятър, докато не забеляза вълните, които той вдигаше. О, мамка му…

— Господин посланик, както знаете, положението се промени — каза спокойно Адлер. В залата никога не се бе чувал повече от един глас, ала сега изглеждаше далеч по-тиха.

Сейджи Нагумо, седнал до шефа си, забеляза, че на стола до Адлер седи някакъв друг човек, специалист по японските въпроси от четвъртия етаж. „Къде е Крис Кук?“ — питаше се той, а американецът продължаваше да говори. Защо го нямаше тук… и какво значеше това?

— Докато ние говорим, американски самолети нападат Марианските острови. Докато ние говорим, американски военноморски части влизат в бой с вашите военноморски части. Трябва да ви кажа, че имаме пълното основание да вярваме, че операциите ни ще постигнат успех и че ще успеем да изолираме Марианските острови от останалия свят. Ако се наложи, следващата част от операцията ще бъде обявяването на морска забранена зона около вашите главни острови. Не желаем да атакуваме страната ви направо, но е напълно във възможностите ни да прекъснем морската ви търговия за броени дни… Господин посланик, време е да сложим край на това…

— Виждате добре — обяви репортерката на Си Ен Ен от високия си пост над „Ентърпрайс“. Сетне камерата показа в едър план празното място вдясно от нея. — Американският кораб „Джон Стенис“ е напуснал сухия док. Имаме информация дори, че в момента самолетоносачът нанася удар върху окупираните от японците Мариански острови. Бяхме помолени да помогнем за правителствените заблуждаващи операции и след внимателно обмисляне беше решено, че в крайна сметка Си Ен Ен е американска информационна агенция…

— Мръсници! — прошепна генерал Арима, втренчил се в празната бетонна конструкция, в която сега имаше само локви и дървени трупчета. После телефонът му иззвъня.

Когато бяха сигурни, че японските разузнавателни Е-2С са ги засекли, два самолета със системи „Ауакс“ на ВВС включиха радарите си. Те бяха дошли от Хавай, като използваха преходната база „Дайес“ на атола Куаджалейн. В електронно отношение битката щеше да е равностойна, обаче американците бяха изпратили достатъчно самолети, за да са сигурни, че тя няма да е честна по никакъв друг начин. Във въздуха имаше четири японски изтребителя „Ийгъл“ и първоначално инстинктът ги накара да свият на североизток към натрапниците, за да предоставят на другарите си, чакащи долу, повече време да излетят и да се включат във въздушната битка, преди предстоящата атака да дойде достатъчно близо, иначе тя щеше да ги завари на земята. В същото време наземните противовъздушни части бяха предупредени да очакват насочени към тях вражески самолети.

Санчес включи своя насочващ радар, тъй като забеляза, че японските изтребители са на малко повече от сто и шестдесет километра и се приближават с цел да изстрелят ракетите си. Те обаче бяха въоръжени със снарядите въздух-въздух на Атлантическия военен полигон, а той разполагаше с „Феникс“, които бяха с почти двойна далекобойност. Санчес и още три самолета изстреляха по два всеки, програмирани да поразят на максимална дистанция. Осемте ракети очертаха балистични дъги и като достигнаха височина тридесет хиляди и петстотин метра, се обърнаха надолу със скорост минус пет по числото на Мах и започнаха да се спускат, а височината им даваше възможно най-добрите радарни характеристики за самонасочване. Японските „Ийгъл“ усетиха атаката и се опитаха да я избягнат, ала след секунди два от изтребителите F-15J бяха унищожени в небето. Останалата двойка продължи по курса си и втората вълна от ракети „Феникс“ се погрижи за тях.

— Какво, по дяволите, става? — питаше се Ореза.

Шум от запалването на множество двигатели на реактивни самолети прекъсна играта на карти и всичките четирима мъже в стаята се струпаха на прозорците. Кларк се сети да изгаси всички лампи и задигна единствения бинокъл в къщата. Първите два самолета изсвистяха от базата „Коблър“ точно когато го вдигна пред очите си. Ако се съдеше по пламъците от дюзите им, те бяха с по един двигател.

— Какво става, Джон?

— Всъщност никой не ми е казвал, обаче не би трябвало да е много трудно да се разбере.

Из цялото летище светеха лампи. Важното беше изтребителите да излетят възможно най-бързо. Същото сигурно ставаше на Гуам, ала разстоянието дотам бе голямо и двете авиогрупи от изтребители щяха да влизат в бой с американците поотделно, с което японското числено превъзходство се обезсмисляше.

— Какви са тези?

Командир Пийч и самолетите й за активни смущения сега също бяха в действие. Търсещият радар бе мощен, обаче като всички подобни модели той също излъчваше вълни с ниска честота, а те се заглушаваха лесно. Огромната поредица от лъжливи точки им пречеше да проумеят разгръщащия се въздушен бой и същевременно ограничаваше възможностите им да засичат малките, но все пак видими за радарите крилати ракети. Изтребителите, които биха могли да се опитат да ги прехванат, на практика бяха прикрили насочилите се към сушата обекти и им бяха дали свободен коридор към мишените на острова. Търсещият радар на Възвишението Такпочао ги улови от едва петдесет километра разстояние вместо предвидените сто и шестдесет, а се опитваше да следи и приближаващите изтребители. Така тримата японски радарни оператори се сблъскаха със сложна задача, ала те бяха опитни и се нагодиха според изискванията на момента, като един от тях задейства алармата, вдигаща под тревога островните батареи с ракети „Пейтриът“.

Първата фаза от операцията вървеше добре. Санчес забеляза, че постоянният боен въздушен патрул е елиминиран без загуби, и се запита дали някоя от неговите ракети е улучила целта. Никой никога нямаше да узнае. Следващата задача беше да извадят от строя японските радарни самолети, преди да пристигнат останалите изтребители. За да го постигнат, ято от четири „Томкет“ даде газ и се стрелна право към тях, като за целта изстреля всичките си ракети.

Санчес установи, че те бяха просто прекалено смели, за да мислят за себе си. Японските „Хоукай“ би трябвало да се изтеглят, а отбраняващите „Ийгъл“ да последват примера им, но верни на духа на летеца изтребител, те излязоха да пресрещнат първата вълна от нашественици, вместо да изчакат. Вероятно защото си мислеха, че става дума за истинско нашествие, а не просто за чистка на изтребители. Фланговата четиричленна ескадрила, наречена „Сигнално ято“, изпълни ограничената си задача да свали самолетите с радари и обърна обратно към „Джон Стенис“, за да презареди и да вземе още муниции. Сега единственият въздушен радар бе американски. Японците дойдоха, за да се опитат да притъпят атаката, която в действителност не съществуваше; искаха да нападнат мишени, чиято единствена цел бе да привлекат насам вниманието на прехващачите.

За радарните оператори беше очевидно, че повечето ракети са предназначени за тях, а не за летището. Те не си размениха коментари по въпроса. Нямаше време. Видяха как разузнавателните Е-2 паднаха на земята, макар да бяха прекалено далеч, за да разберат защо точно, и докато останалият самолет за електронна война продължаваше да стои на пистата в „Коблър“, изтребителите излитаха с бясна бързина и първите от тях вече наближаваха далечните американски самолети, които за тяхна изненада не летяха към сушата, както се очакваше. Сега им се обаждаха от Гуам, откъдето искаха информация, и същевременно им съобщиха, че изтребителите им излитат незабавно, за да се справят с атаката.

— На крилатите ракети им остават две минути — обяви един от операторите по слушалките за вътрешна връзка.

— Кажете на „Коблър“ самолетът Е-2 да излети незабавно — нареди най-старшият в контролния фургон, когато видя, че двата патрулиращи вече във въздуха ги нямаше. Фургонът им се намираше на сто метра от радарния предавател, но още не беше окопан. Бяха го планирали за следващата седмица.

— Уха! — възкликна Чавес. Сега те стояха отвън. Някой умник беше изключил електричеството в тяхната част на острова, което им позволи да излязат от къщата, за да виждат по-добре светлинната феерия. На километър източно от тях първата ракета „Пейтриът“ изхвърча от ракетомета. Тя продължи само неколкостотин метра нагоре, след което направляващите я електронни вълни я извърнаха рязко като билярдна топка, отскачаща при понт, и я насочиха надолу под видимия хоризонт. След няколко секунди излетяха още три.

— Задават се крилати ракети. — Забележката дойде от Бъроус. — Като че ли от север.

— Басирам се, че целта им е радарът на онзи хребет — рече Кларк. Последва поредица от проблясвания, които осветиха очертанията на възвишението на изток от тях. Трясъкът от експлозиите, които те представляваха, закъсня с няколко секунди. Бяха изстреляни още ракети „Пейтриът“, а сетне групата от цивилни видя как хора от батареята вдигнаха ново пусково устройство върху превозващия ги камион. Забелязаха също, че задачата им отнемаше прекалено много време.

Първата вълна от двадесет ракети „Томахоук“ сега се носеше нагоре. Те бяха летели на едва три метра от вълните към отвесните скали на източния бряг на Сайпан. Автоматични снаряди, те не притежаваха способността да избягват или дори да засичат насочени към тях оръжия, така че първата струя от зенитни ракети „Пейтриът“ свърши добра работа и дванадесетте изстрела дадоха десет попадения, обаче незасегнатите десет в момента се издигаха нагоре, всичките насочени към едно и също място. Още четири от крилатите ракети бяха поразени от управляемите снаряди, а петата загуби мощност и се заби в канарата на Лаолао Катан. Тук радарите на ракетите „Пейтриът“ ги загубиха и командирите на батареята извикаха няколко предупреждения към радарните оператори, ала твърде късно, за да има от тях някаква полза, и на върха на хълма Такпочао една след друга се взривиха пет четиристотин и петдесет килограмови бойни глави.

— Това приключва проблема — каза Кларк, когато тътенът утихна. Сетне замълча, за да се ослуша. Сега и други бяха излезли на открито и стояха в района около задънената улица. Откъслечни освирквания се присъединиха към хора от радостни викове, който заглуши крясъците на отговарящите за ракетите екипи на хребета източно от тях.

Изтребителите все още излитаха от базата „Коблър“ под тях, предимно по двойки и от време на време някой сам. Сините пламъци от дюзите им прорязваха небето и угасваха, когато японските самолети се обръщаха, за да се групират и да посрещнат внезапното нападение срещу острова. Най-накрая Кларк и останалите чуха електрическото жужене на последния оцелял разузнавателен „Хоукай“, който тръгна последен от всички въпреки съвета на вече мъртвите радарни оператори.

За няколко секунди островът се смълча и въздухът остана странно празен, докато хората със затаен дъх очакваха второто действие от среднощната драма.

Само на осемдесет километра от брега американската подводница „Пасадена“ и още три от клас SSN се качиха почти до повърхността и всяка изстреля по шест ракети. Някои от тях бяха насочени към Сайпан. Четири се отправиха към Тиниан. Две към Рота, а останалите се понесоха по гребените на вълните към военновъздушната база „Андерсън“ на Гуам.

— Вдигни перископа! — заповяда Клагет. Перископът се издигна със съскане, задвижван от хидравликата. — Задръж! — извика той, когато върхът на приспособлението се подаде над водата. Започна да го върти бавно, като оглеждаше небето за светлини. Нямаше такива. — Добре, сега антената. — Ново съскане оповести вдигането на УВЧ антената. Капитанът не се откъсваше от перископа и все още оглеждаше околността. После махна с дясната си ръка. Радарът улавяше някакви неясни сигнали от далечни предаватели, обаче нямаше нищо, способно да засече подводницата.

— КОЛИТЕ от „ИНДИ“, тук МЕХАНИЦИТЕ, край — обади се свързочникът по един микрофон.

— Слава богу — възкликна гласно Рихтер и включи микрофона си. — МЕХАНИЦИ, тук „ИНДИ“-ВОДАЧ, идентифицирайте се, край.

— Уиски „Фокстрот“.

— Чарли Танго — отвърна Рихтер, като сравняваше радиопаролите от наколенника си. — Пътувахме пет часа и едно питие ще ни дойде наистина добре, край.

— Останете в готовност — бе отговорът.

— Качете ни на повърхността — нареди Клагет по интеркома. — До всички! Вдигаме подводницата на повърхността, поддържайте бойна готовност. Армейските екипи да са готови за действие.

Нужните приспособления се намираха до аварийния изход в средата на подводницата и по-големия херметически люк, предназначен за съхраняване на насочващата апаратура за балистични ракети. Един от ремонтните екипи на „Тенеси“ стоеше наблизо, за да подава приспособленията, а един главен старшина щеше да се заеме с макарата с маркуча за гориво, скрита в тавана на ракетното отделение.

— Какво е това? — попита „ИНДИ“-2 по радиостанцията. — Водач, тук Втори, хеликоптер северно от нас. Повтарям, хеликоптер на север, голям е.

— Свалете го! — заповяда веднага Рихтер. Не можеше да има приятелски хеликоптери наоколо. Той обърна и увеличи височината, за да огледа лично. Натрапникът дори бе включил сигналните си светлини. — МЕХАНИЦИ, тук „ИНДИ“-ВОДАЧ, на север от нас се движи хеликоптер. Дайте ми информация, край.

Клагет не го чу. „Тенеси“ току-що бе изскочила на повърхността и той стоеше до стълбата, извеждаща на покрива на подводницата. Шоу взе микрофона.

— Сигурно е хеликоптер за борба с подводници от разрушителя, който току-що потопихме… Свалете го във водата, свалете го веднага!

— Въздушен радар на север! — извика след секунда един от електронните специалисти на борда. — Хеликоптер с радар в непосредствена близост!

— Втори, унищожи го веднага! — препредаде заповедта Рихтер.

— Тръгвам, Водач — отвърнаха от втория „Команч“, който се обърна и наклони носа си, за да набере скорост. Който и да беше насреща му, жалко за него. Пилотът мина на огневи режим. Двадесетмилиметровото оръдие под него изникна от подобния си на кану контейнер и се завъртя напред. Целта се намираше на осем километра и не забелязваше носещия се към нея атакуващ вертолет.

Пилотът на „ИНДИ“-2 забеляза, че отново си имат работа със „Сикорски“, сглобен вероятно в същия завод в Кънектикът, където сглобяваха и техните „Команч“. Той бе военноморската версия на UH-60 и представляваше голяма мишена. Стрелна се право към него с надеждата да го свали, преди онзи да е успял да предупреди по радиостанцията за атаката. Нямаше големи шансове. Пилотът се прокле, че не е изстрелял ракета „Стингър“, ала вече бе твърде късно за нея. Мерникът на шлема му съвпадна с целта и той изстреля петдесет патрона, повечето от които попаднаха в носа на приближаващия се сив хеликоптер. Резултатът се видя мигновено.

— Попадение — съобщи пилотът. — Свалих го, Водач.

— Прието. С колко гориво разполагаш?

— За тридесет минути — отвърна Втори.

— Продължавай да кръжиш и си дръж очите отворени.

— Прието, Водач. — Щом се издигна на деветдесет метра, последва нова неприятна изненада. — Водач, тук Втори. Радар на север, според системите от вертикалните флотски радари.

— Страхотно — изръмжа Рихтер, докато обикаляше около подводницата. Тя беше достатъчно голяма, за да кацне, но би било по-лесно, ако проклетницата не се търкаляше като бъчва с бира по време на ирландски събор. Хеликоптерът му закръжи, приближи я точно отзад и спусна колесниците си за приземяване.

— Завий наляво срещу вятъра — нареди Клагет на лейтенант Шоу. — Трябва да прекратим клатушкането.

— Разбрано, капитане. — Той даде нужните заповеди и „Тенеси“ престана да се клати след обръщането на северозапад.

— Застанете в готовност до аварийния и херметическите люкове! — заповяда капитанът. Докато той наблюдаваше, вертолетът се спусна бавно и предпазливо и както обикновено, кацането му върху подводницата му напомни на две бодливи свинчета, правещи любов. Не ставаше дума за липса на решителност; просто не можеха да си позволят никакви грешки.

На Санчес му хрумна, че сега се бяха подредили като войска от конни рицари: японците на триста и двадесет километра от североизточния край на Сайпан, а американците на сто и шестдесет километра от тях. Тази игра беше разигравана много пъти от двете страни, а често и в едни и същи центрове за военни учения. И двете страни бяха включили търсещите си радари. И едните, и другите сега можеха да видят и преценят силата на противника. Въпросът бе само кой ще предприеме първия ход. Японците бяха в неизгодно положение и го съзнаваха. Останалият им Е-2С все още не беше заел позиция, а имаше и нещо по-лошо: не можеха да бъдат напълно сигурни — срещу какво се изправят. По заповед на Санчес изтребителите „Томкет“ се стрелнаха напред първи и се издигнаха високо, за да изсипят оставащите им ракети „Феникс“. Направиха го от разстояние осемдесет километра. Тези над сто усъвършенствани снаряди образуваха вълна от жълти пламъци, изкачиха се още по-високо и сетне се преобърнаха надолу, а изстрелялите ги самолети обърнаха и се оттеглиха.

Това бе знакът за всеобща схватка. Досега тактическата ситуация беше ясна, което обаче малко се промени, когато японските изтребители също се спуснаха с максимална скорост към американците; надяваха се да се мушнат под вълната от стоте „Феникс“, за да изстрелят своите не толкова далекобойни ракети. Маневрата изискваше прецизно разчитане на времето, което трудно можеше да стане без експертната подкрепа на самолет за контрол и управление, а те не го изчакаха.

Оказа се невъзможно да обучат персонал от флотата да го върши достатъчно бързо, макар че една група моряци все пак държеше крилата, докато опитните армейски екипи ги прикачваха отстрани на първия „Команч“. После маркучите бяха прокарани до отворите за зареждане с гориво и корабните помпи бяха включени, за да напълнят всичките резервоари възможно най-бързо. Един от моряците подхвърли на Рихтер телефон, свързан с обикновен кабел.

— Как мина? — попита Дъч Клагет.

— Вълнуващо, може да се каже. Да имате някакво кафе, по възможност горещо?

— Изпращам ти го, войнико. — Клагет даде нужните нареждания за камбуза.

— Чий беше този хеликоптер? — поинтересува се Рихтер и пак погледна как върви презареждането.

— Преди около час се наложи да потопим един разрушител. Пречеше. Предполагам, че е бил от него. Готов ли си да запишеш целта на пътуването си?

— Не е ли Уейк?

— Не. Един самолетоносач ви чака двадесет и пет градуса на север и сто и петдесет на изток. Повтарям, две-пет на север, едно-пет-нула на изток.

Подофицерът също повтори координатите два пъти и получи потвърждение. „Цял самолетоносач, за да се приземим? По дяволите!“ — помисли си Рихтер.

— Разбрано. Благодаря ви, сър.

— Благодаря, че свалихте хеликоптера, „ИНДИ“.

Един моряк се приближи и като блъсна по вратата на хеликоптера, вдигна палец в знак, че всичко е наред. Също така му подаде и шапка с надпис „Тенеси“. Тогава Рихтер забеляза, че джобът на ризата на мъжа е издут. Съвсем неучтиво, той бръкна в него и изскубна полупълния пакет цигари. Онзи се разсмя на фона на шума и му подхвърли една запалка като добавка.

— Пазете се! — извика Рихтер. Хората на палубата се изтеглиха, ала в този момент от люка изскочи друг човек с термос в ръка, който бе предаден на пилота. Сетне сгъваемият прозрачен покрив се затвори и Рихтер запали наново двигателите. Само след минута „Команч“ се вдигна и освободи място за „ИНДИ“-2, а той започна да обикаля над подводницата. След още тридесет секунди пилотът вече отпиваше от кафето си. То се различаваше от армейското „тонизиращо“ питие и напомняше много повече за цивилизацията. Капка „Хенеси“, и щеше да е почти идеално.

— Санди, погледни на север! — каза седящият зад него авиатор, докато Втори кацаше на палубата на подводницата.

Диспечерите от самолетите със системи „Ауакс“ съобщиха, че шест изтребителя „Ийгъл“ са паднали от първия залп ракети, а още два са понесли щети и са се оттеглили. Санчес не можеше да ги види, тъй като летеше в посока, обратна на напредващите вражески изтребители, за да могат сега „Томкет“ да освободят място за „Хорнет“. Получаваше се. Японците ги преследваха и се отдалечаваха от острова си с пълна мощност, с което пропъждаха американците или поне така си мислеха. Предупреждаващият го за опасности екран сочеше, че сега във въздуха летяха вражески ракети, ала те бяха американски модел и той познаваше възможностите им.

— Какво е това? — запита се Ореза.

В началото беше само сянка. По непонятни причини лампите на летището още светеха и те видяха как една бяла ивица прекоси края на летището „Коблър“. Тя направи рязък вираж и се заби в центъра на единствената писта. После формата й се промени, тъй като носът се разхвърча, и малки предмети се посипаха по бетона. Някои от тях експлодираха. Останалите просто изчезнаха: бяха твърде малки, за да ги забележи човек, освен ако не се движеха. Сетне се появиха още и още, като участта на всички бе една и съща с изключение на една, която се насочи право към кулата и отнесе горната й част, а с нея и радиостанциите на ятото изтребители.

Малко по на юг, гражданското летище, също беше все още осветено и четири 747 стояха на терминала или другаде на рампата. Като че ли нищо не се приближаваше към летището. На изток от тях изстрелването на още няколко ракети освети батареята, но те бяха изразходвали първия си запас и сега екипите трябваше да издигнат допълнителни ракетомети и да ги свържат с контролния фургон, а това изискваше време. Те имаха попадения, обаче недостатъчно.

— Не се целят в ракетите земя-въздух — отбеляза Чавес, като същевременно си мислеше, че те всъщност би трябвало да се крият, но… но никой друг не го правеше, сякаш присъстваха на някаква великолепна проява за Четвърти юли.

— Избягват населените места, Динг — обясни му Кларк.

— Хитро. Между другото, каква е историята за този Кели?

— Това е истинското ми име — отвърна старшият агент.

— Джон, колко от тези копелета си убил? — полюбопитства Ореза.

— Ъ? — недоумяваше Чавес.

— Когато ние двамата сме били деца, шефът ти е бил на малък частен лов, за търговци на наркотици, доколкото си спомням.

— Това никога не се е случвало, Португалецо. Честно. — Джон поклати глава и се ухили. — Е, поне никой не може да го докаже. На практика съм мъртъв, нали знаеш?

— Тогава да си беше избрал за ново име Исус Христос. — Ореза направи пауза. — А сега какво?

— Хабер си нямам, приятел. — Португалеца нямаше право да узнае новите му заповеди, а и без това не знаеше дали са възможни. Няколко секунди по-късно на някой му хрумна да изгаси електричеството и в южната част на острова.

Хеликоптерът на „Муцу“ бе съобщил за появяването на подводница на повърхността, ала нищо повече. Новината накара „Конго“ да изпрати на юг своя „Сийхоук“. Два самолета за борба с подводници „Орион“ Р-ЗС също наближаваха въпросното място, обаче хеликоптерът щеше да пристигне пръв, а той носеше две торпеда. Летеше на шестдесет метра височина и с изключен радар за изследване на повърхността, но мигащите му лампички работеха и изглеждаха много ярки в апарата за нощно виждане на Рихтер.

— Тук определено не се скучае — рече той. Кръжеше на сто и петдесет метра, а на хоризонта току-що се бе появила нова цел. — МЕХАНИЦИ, тук „ИНДИ“-ВОДАЧ. Наближава още един хеликоптер.

— Свалете го!

— Разбрано. — Рихтер увеличи скоростта си, за да го пресрещне. Във флотата нямаха проблеми с вземането на решения. Спускането гарантираше бързо пресрещане. Той избра ракета „Стингър“ и стреля от осем километра разстояние. Който и да беше противникът, той не очакваше да се натъкне на вражески хеликоптери, а и студената вода отдолу представляваше хубав, контрастен фон за ракетата с топлинни датчици. Японският „Сийхоук“ се заби спираловидно надолу и остави Рихтер със съмнения дали няма оцелели. Не можеше обаче да се впусне в спасителна операция и затова не се приближи да провери.

„ИНДИ“-2 вече бе във въздуха и се зае със защитното кръжене, с което позволи на водача да се отправи към уреченото място за среща. Той приветства подводницата, като прелетя ниско над нея, и се отдалечи. Нямаше нито излишно гориво, нито време, за да се мотае.

— Съзнавате ли, че сме като самолетоносач? — попита Кен Шоу, докато наблюдаваше как екипажът приключваше с презареждането на третия и последен посетител. — Свалихме хеликоптери и прочие.

— Дано доживеем да станем отново подводница — отвърна Клагет напрегнато. Видя как прозрачният покрив на хеликоптера се спусна и моряците започнаха да оправят палубата. След две минути тя бе почти празна. Един от главните старшини изхвърли външните приспособления през борда, помаха с ръка и изчезна в херметическия люк. — Опразнете мостика! — заповяда той. Хвърли последен поглед, след което включи микрофона за последен път. — Потопете я!

— Все още не всичко на борда е в изправност — възрази щурманът от атакуващия отсек.

— Чухте капитана — сопна му се вахтеният офицер. Тогава отдушниците бяха отворени и главните баластови цистерни се напълниха с вода. Секунда по-късно горният люк на палубния мостик се превърна от кръгъл отвор в черта и след миг Клагет се появи, за да затвори и долния люк за мостика, като така приведе всичко в изправност.

— Готови сме за потапяне. Измъкнете ни оттук!

— Това е подводница — заяви лейтенантът. — Потапя се… Пълни цистерните си.

— Разстояние?

— Ще се наложи да активизирам апаратурата — предупреди сонарният оператор.

— Тогава го направи! — изсъска Угаки.

— Какви ли са тези проблясвания? — чудеше се вторият пилот. Виждаха се точно над хоризонта, вляво от маршрута им. Нямаше как да прецени разстоянието, но колкото и далеч да бяха, те наистина бяха ярки, а едно се превърна в огнена ивица, която падна като комета в морето. От тъмнината изригнаха още светли ивици, жълто-бели линии, изписвани предимно отдясно наляво. Това обясняваше всичко. — Опа!

— Кулата в Сайпан, тук полет седем-нула-две на японските авиолинии. Намираме се на триста и двадесет километра. Какво става, край? — Не последва отговор.

— Да се върнем ли в „Нарита“? — попита вторият пилот.

— Не! Не, няма да направим такова нещо! — отсече Тораджиро Сато.

Фактът, че гневът не обезсмисли напълно подготовката му, трябваше да се отдаде на неговия професионализъм. До този момент майор Широ Сато вече се бе измъкнал от две ракети и не се паникьосваше напук на нещастието, което сполетя летящия зад него пилот. Радарът му показваше повече от двадесет цели, малко извън обхвата му, и макар някои авиатори от неговата ескадрила да бяха изстреляли своите късобойни ракети въздух-въздух, той нямаше да го стори, докато не му се отвореше по-добра възможност. Уредът сочеше също, че множество радари следят самолета му, ала не можеше да го предотврати по никакъв начин. Той шареше със своя „Ийгъл“ из небето, като правеше остри виражи и резки пикирания, когато затваряше дюзите. Започналото като организирана битка сега представляваше неконтролируемо меле, в което отделните изтребители действаха съвсем сами, като самураи в мрака. Сега той сви на север към най-близките ярки сигнали. Системите, разпознаващи обектите като „свой или враг“, автоматически ги провериха и резултатът не беше такъв, какъвто очакваше. Тогава Сато изстреля своите ракети, сетне се обърна рязко пак на юг. Положението изобщо не беше такова, каквото се надяваше: и дума не можеше да става за честна битка, в която да проверят уменията си един срещу друг в ясното небе. Участваше в хаотична схватка в мрака и просто не знаеше кой е спечелил или загубил. Сега трябваше да се обърне и да бяга. Смелостта си е смелост, но американците ги бяха изтеглили толкова навътре в морето, че горивото едва щеше да му стигне до летището им. Никога нямаше да узнае дали ракетите му са улучили. По дяволите!

Увеличи мощността за последен път, отвори дюзите за бързо оттегляне и зави под ъгъл надясно, за да не се пречка на настъпващите от юг изтребители. Сигурно бяха самолетите им от Гуам. Той им пожела успех.

— ПУЯК, тук ПУЯК-ВОДАЧ. Оттеглете се веднага. Повтарям, оттеглете се веднага! — В момента Санчес се намираше извън бойните действия и му се щеше сега да е в своя „Хорнет“ вместо в по-големия „Томкет“. Получи потвърждения от хората си и макар че загуби няколко самолета, макар че битката не мина изцяло по вкуса му, той знаеше, че са постигнали успех. Отправи се на север, за да разчисти зоната, и провери как е с горивото. Тогава забеляза мигащите светлини на десет часа и се обърна натам, за да проучи по-подробно.

— Господи, Бъд, това е пътнически самолет — възкликна радарният оператор. — Носи маркировката на японските авиолинии. — Това недвусмислено се разбираше по стилизирания червен жерав на високия стабилизатор на опашката.

— Най-добре го предупредете да стои настрана. — Санчес включи собствените си мигащи светлини и се приближи от лявата му страна. — 747,747, тук самолет на американските военноморски сили, вляво от вас.

— Кой сте вие? — попита нечий глас по аварийната честота.

— Ние сме самолет на американския флот. Уведомявам ви, че тук се води битка. Съветвам ви да обърнете курса и да се отправите обратно към дома. Край.

— Нямам нужното гориво.

— Тогава можете да се пробвате до Иво Джима. Там има летище, но внимавайте с предавателната кула югозападно от пистата, край.

— Благодаря ви — бе краткият отговор, който получи. — Ще продължа по маршрута си. Край.

— Тъпанар! — каза Санчес извън ефира, въпреки че седящият зад него авиатор се съгласи напълно. В една истинска война щяха просто да го свалят, обаче това не бе истинска война или поне така бяха решили някои хора. Санчес никога нямаше да разбере каква огромна грешка допусна.

— Капитане, това е много опасно!

— Иво Джима не е осветен. Ще се приближим откъм запад и ще избегнем опасността — каза капитан Сато, който изобщо не се трогна от чутото. Той измести курса на запад, а вторият пилот запази самообладание.

— Действащ хидролокатор дясно на борд, курс нула-едно-нула. Използва ниски честоти, вероятно е подводница. — А тази новина не беше добра.

— Стреляйте наслуки! — заповяда веднага Клагет. Той бе подготвил безмилостно хората си за този сценарий, а и ракетоносецът наистина разполагаше с най-добрите торпедни оператори във флотата.

— Зареждам четвърта тръба — отвърна старшината в „Торпедното“. По зададена команда торпедото бе подготвено. — Пълня четвърта с вода. Четвърта тръба е пълна. Готовност за стрелба.

— Първоначален курс нула-едно-нула — обади се началникът в торпедното отделение и погледна проектираната траектория, която не му помогна много. — Отрежете кабелите, програмирайте го да се активизира на хиляда!

— Изпълнено!

— Сравнете координатите и стреляйте! — нареди Клагет.

— Четвърта тръба, огън! — Морякът едва не откърти ръчката за изстрелване.

— Дистанция четири хиляди метра — докладва сонарният оператор. — Голяма подводна цел, напречен профил. Смущения… Изстреляха торпедо!

— И ние можем да го направим. Първа и втора, огън! — изкрещя Угаки. — Пълен ляв завой — добави той, щом и втората тръба се опразни. — Атакуваме по фланга!

— Торпедо във водата. Две торпеда, курс нула-едно-нула. Ослушват се, значи са в търсещ режим! — рапортува сонарният оператор.

— Мамицата им! И друг път ни се е случвало — подхвърли Шоу, като си спомни едно ужасно премеждие на американската подводница „Мейн“. Армейският офицер на борда и старшият му сержант току-що бяха влезли в атакуващия отсек, за да благодарят на капитана за участието му в мисията на хеликоптерите. Те замръзнаха до левия борд, огледаха се и усетиха напрежението в отделението.

— „Торпедно“, изстреляйте симулатор. Веднага!

— Тъй вярно. — След секунда се чу слаб шум, просто едно разтърсващо изпускане на сгъстен въздух.

— Имаме ли подготвен ССП? — попита Клагет, въпреки че бе дал изрични заповеди за това.

— Във втора тръба, сър — отвърнаха от огневия отсек.

— Загрейте го:

— Направено е, сър.

— Чудесно. — Капитан Клагет си позволи да си поеме дълбоко дъх и да помисли. Не разполагаше с много време, но все пак имаше малко. Дали японското торпедо го биваше? „Тенеси“ се движеше с десет възла, тъй като в „Рулевото“ не бяха получавали заповеди за ускорение след потапянето, и се намираше на деветдесет метра дълбочина, измерена от кила надолу. Хубаво. — „Шестинчово“ отделение, подгответе три метални кутии, които да изстреляте при моя команда.

— Очакваме заповедта, сър.

— Програмирайте самоходния симулатор за деветдесет метра, да се извърти толкова рязко, колкото позволява тази дълбочина. Активизирайте го веднага щом напусне тръбата.

— Изчакайте… готово. Тръбата е подготвена.

— Огън!

— ССП е изстрелян, сър.

— „Шестинчово“ отделение, огън!

„Тенеси“ отново потрепери, тъй като във водата бяха изхвърлени три симулатора, както и подобната на торпедо примамка. На приближаващото торпедо сега му се предлагаше много примамлива лъжлива мишена.

— Качете ни на повърхността! Аварийно изплаване!

— Тъй вярно, аварийно изплаване — отвърна старшият в „Рулевото“ и се протегна към въздушния колектор. — Изплаваме право нагоре!

— Разбрано, право нагоре — повтори щурманът и дръпна контролният лост.

— „Контрол“, тук „Сонар“. Приближаващите торпеда са все още в търсещ режим. Нашето вече непрекъснато приема импулси. Подушило е нещо.

— Торпедата им приличат на ранните версии на модел 48, като овце са — каза спокойно Клагет. Държанието му беше фалшиво и той го знаеше, ала екипажът може и да не го усещаше. — Спомнете си трите правила за модел 48. Целта трябва да е сериозна, трябва да е на повече от осемстотин метра и трябва да следва някакъв курс. Щурман, стоп машини!

— Тъй вярно. Сър, от машинното отделение докладват, че заповедта е изпълнена.

— Много добре, сега ще я оставим да се носи по инерция — рече капитанът, понеже вече нямаше какво да нареди. Погледна към армейците и им намигна. Те изглеждаха доста бледи. „Е, това е едно от предимствата да си негър, нали?“ — помисли си Клагет.

„Тенеси“ се килна под тридесетградусов наклон, изгуби повечето от досегашната си скорост, докато се изкачваше и даже повали няколко човека — толкова рязка бе маневрата. Клагет се хвана за червено-белите ръкохватки на перископа, за да запази равновесие.

— Дълбочина?

— Излизаме на повърхността, сър! — докладва щурманът. След секунда ги връхлетя вълна от външен шум, след което подводницата зашеметяващо се гмурна обратно под водата.

— Подгответе се за пълна тишина.

Сега двигателят спря. „Тенеси“ се подмяташе от вълните, докато деветдесет метра по-надолу и около километър по-назад самоходният симулатор на подводница се въртеше около мехурчетата на примамките. Направи всичко, което беше по силите му. Един от моряците бръкна в джоба си за цигара и осъзна, че е загубил пакета си, докато е бил на палубата.

— Торпедото ни превключи на приемащ режим — докладва сонарният оператор.

— Дясно на борд! — нареди Угаки, като се опитваше да бъде спокоен и успяваше. Американското торпедо обаче бе профучало право покрай симулатора… точно както направи преди и неговото. Огледа централния пост. Лицата на всички бяха обърнати към него, както предния път, но сега противниковата подводница стреля първа въпреки предимството му и трябваше само да погледне торпедната траектория, за да разбере, че никога няма да узнае дали втората му атака срещу подводница е била успешна или не.

— Съжалявам — каза той на екипажа си и няколко човека имаха време да кимнат в знак, че приемат неговото последно и искрено извинение.

— Попадение! — извика сонарният оператор.

— Благодаря, „Сонар“ — рече Клагет.

— Вражеските торпеда се въртят под нас, сър и като че ли… Да, преследват симулатора… Улавяме откъслечни импулси, но…

— Но ранната версия на модел 48 не засичаше неподвижни цели на повърхността, старшина — каза тихо капитанът. Двамата може би бяха единствените хора на борда, които дишаха. Е, вероятно и Кен Шоу, застанал при огневия пулт. Това, че не можеха да чуят свръхзвуковите сигнали на торпедния сонар, само влошаваше нещата.

— Тези скапани машинки ще се движат вечно.

— Така е. — Клагет кимна. — Вдигнете електронната антена — добави той, като размисли. Мачтата с чувствителни елементи се показа веднага и всички се присвиха при шума.

— Ъ, капитане, улавям въздушен радар, курс три-пет-едно.

— Мощност?

— Малка, ала се засилва. Вероятно е самолет P-3, сър.

— Добре.

На армейския офицер му дойде множко:

— И просто ще си стоим неподвижно?

— Точно така.

Сато приземи пътническия 747, общо взето, по памет. На пистата нямаше никакви светлини, но луната му стигаше, за да вижда какво прави, и вторият пилот за пореден път се възхити на уменията му, когато лампичките на самолета се отразиха в рефлекторите на земята. Кацането стана малко вдясно от средното платно, обаче Сато успя да измине пистата по права линия, като този път не хвърли както обикновено поглед на по-младшия авиатор. Той вкарваше самолета в терминала, когато в далечината нещо проблесна.

Изтребителят на майор Сато беше първият „Ийгъл“, който се върна в „Коблър“, като фактически по пътя задмина два повредени самолета. На земята имаше оживление, но единственият разговор в ефира бе несвързан. Така или иначе той нямаше голям избор. Изтребителят му вече се движеше на бензинови пари и по памет, а всичките датчици за горивото не отчитаха почти нищо. Също без осветление, авиаторът избра най-подходящия полегат наклон и кацна точно където трябваше. Той не забеляза боеприпаса с размерите на бейзболна топка, който колесникът му улучи. Носът на изтребителя се сплеска, японският „Ийгъл“ поднесе и се преобърна отвъд края на пистата. В резервоарите имаше точно толкова бензинови пари, колкото да се образува искра, и последвалата експлозия разпиля множество части из „Коблър“. Следващият „Ийгъл“, на километър след Сато, се приземи на друга писта и също избухна. Останалите двадесет изтребителя косо завиха и като се отдалечиха, поискаха инструкции по радиостанциите си. Шест се пренасочиха към гражданското летище. Останалите се приближиха към двете големи писти на остров Тиниан, без да знаят, че те също бяха осеяни със скупчени муниции от вълната от ракети „Томахоук“. Приблизително половината успяха да се приземят, без да се натъкнат на някой взрив.

Адмирал Чандраската се намираше в командния център и наблюдаваше радарния екран. Скоро щеше да му се наложи да отзове изтребителите си. Не му се нравеше да излага на риск пилотите си в нощни операции, ала американците имаха солидно присъствие във въздуха и правеха поредната си демонстрация на мощ. Естествено, те биха могли да нападнат и разрушат флотилията му, ако пожелаеха, но важеше ли това и сега? При течащата война с Япония щеше ли Америка да предпочете започването на нови бойни действия? Не. Специалният му отряд от самолетоносачи сега бе в открито море и след два дни, по залез-слънце, моментът щеше да настъпи.

Бомбардировачите В-1 бяха по-ниско, отколкото авиаторите си спомняха да са летели някога с тях. Те бяха запасняци и предимно пилоти на пътнически самолети, изпратени за пръв път от години с истински бойни самолети от изключително благодетелния Пентагон, макар и не без съветите на няколко висши членове на Конгреса. За учебни бомбардировки над суша те следваха стандартна височина за проникване от не по-малко от шестдесет метра, а по-често деветдесет, защото дори във фермите в Канзас имаше вятърни мелници, а и хората издигаха радиопредавателни кули на най-невероятни места… обаче не и в морето. Тук те бяха слезли до петнадесет метра и направо димяха, както забеляза един от летците, изнервен от факта, че е поверил самолета си на системата за ориентиране по терена. Осемчленната му формация се отправи право на юг, след като зави покрай нос Дондра. Останалите четири при достигането до друг навигационен знак се насочиха на северозапад. Пред него имаше голямо електронно оживление, което бе достатъчно, за да го изнерви, макар че нито един от сигналите не беше насочен все още към него. Той се отдаде на чистото въодушевление от момента, докато летеше със скорост минус едно по числото на Мах, и то толкова ниско, че бомбардировачът му оставяше различна инверсионна следа; приличаше по-скоро на състезателен катер и едва ли не можеше да си сготви малко риба на път за…

„А, ето ги.“

— Нисколетящи обекти откъм север!

— Какво? — Адмиралът вдигна глава. — Разстояние?

— По-малко от двадесет километра, приближават много бързо!

— Ракети ли са?

— Неизвестно, адмирале!

Чандраската погледна проектираната траектория. Да, идваха от посока, противоположна на самолетите от американските самолетоносачи. Изтребителите му не бяха в изгодна позиция, за да…

— Приближаващи самолети! — извика един от наблюдателните постове.

— Да ги нападнем ли? — попита капитан Мехта.

— И да стреляме без разпореждания? — Чандраската се втурна към вратата и се появи на излетателната палуба тъкмо навреме, за да види белите следи във водата още преди самолетите, които ги оставяха.

— Ей сега идвам — каза пилотът, като се насочи право към командния мостик на самолетоносача. Той дръпна назад ръчката и когато обектът изчезна под носа, погледна датчика за височината.

— Вдигни самолета! — каза му предупредителната система с обичайния си сексапилен глас.

— Вече го направих, Мерилин. — Според него гласът приличаше на Мерилин Монро. Сетне пилотът от „Транс-уърлд Еърлайнс“ провери скоростта. Малко под деветстотин възла. Еха! Шумът, който този звяр щеше да вдигне…

Ревът на летящия със свръхзвукова скорост огромен самолет наподобяваше по-скоро бомбена експлозия. Той повали адмирала на палубата, пръсна стъклата на рулевата кабина високо над главата му и разруши палубните съоръжения. Секунди по-късно се появи друг, а сетне чу и още, докато внушителните самолети бръмчаха над флотилията му. Изправи се леко замаян и започна да си проправя път към закритието сред парчетата стъкло по излетателната палуба. Някак си усещаше, че мястото му е на капитанския мостик.

— Два радара са извън строя — чу той думите на един старшина. — От „Раджпут“ докладват, че ракетите им земя-въздух са повредени.

— Адмирале — повика го един лейтенант свързочник, стиснал в ръката си слушалка.

— Кой е? — попита Чандраската.

— Обажда се Майк Дъбро. Следващия път няма да си играем. Упълномощен съм да ви съобщя, че в момента американският посланик се среща с вашата министър-председателка…

— В интерес на всички е вашата флота да прекрати своите операции — каза бившият губернатор на Пенсилвания след обичайните встъпителни духовитости.

— Знаете, че не можете да ни заповядвате.

— Това не беше заповед, госпожо министър-председател, а констатация. Също така съм упълномощен да ви съобщя, че правителството ни е поискало спешна сесия на Съвета за сигурност при ООН, за да бъдат обсъдени явните ви намерения да нахлуете в Шри Ланка. Ще предложим на Съвета за сигурност услугите на американския флот при защищаването на суверенитета на тази държава. Моля да ми простите, че говоря направо, ала родината ми не смята да позволи нарушаването на независимостта на тази страна от когото и да било. Както казах, в интерес на всички е да се предотврати един въоръжен конфликт.

— Ние нямаме такива намерения — настоя първата дама, силно шокирана от прямотата на това изявление в сравнение с предното, на което тя не бе обърнала внимание.

— Значи се споразумяхме — заключи вежливо посланикът Уилямс. — Ще предам незабавно тази новина на правителството си.

Сякаш мина цяла вечност, което в случая се равняваше на малко повече от половин час, преди първото, а после и второто торпедо да престанат да обикалят, след което и да спрат да излъчват импулси. И двете не намериха техния ССП за достатъчно голяма цел, че да го атакуват, но пък и не откриха нищо друго.

— Мощност на радара на този P-3? — поинтересува се Клагет.

— Наближава диапазона на засичане, сър.

— Потопете подводницата, господин Шоу. Да се гмурнем под термоклина и да се отдалечим бавно оттук.

— Слушам, капитане. — Шоу даде необходимите разпореждания. Две минути по-късно американската подводница „Тенеси“ се намираше под водата, а след пет минути беше на дълбочина сто и осемдесет метра и се отправяше на югоизток със скорост десет възла. Скоро след това те чуха цопвания зад себе си, вероятно от радиохидроакустични шамандури, ала на един самолет P-3 му трябваше доста време да събере достатъчно данни, за да се впусне в атака, а „Тенеси“ не смяташе да се бави много.

47.

ВРЕМЕ ЗА МЕТЕНЕ

— Не ги разпердушинихме, но ги накарахме да заскимтят, а? — попита президентът.

— Това е идеята — отвърна Райън и затвори телефона. Спътниковите снимки показваха, че каквито и да бяха загубите от въздушната битка, японците бяха загубили още четиринадесет самолета поради разпръснатите по летищата им боеприпаси. Основните им търсещи радари бяха отстранени, а и те бяха изстреляли доста ракети тип земя-въздух. Следващата подразбираща се стъпка бе да изолират напълно островите по въздух и по вода, а това можеше да се постигне преди края на седмицата. Вече подготвяха изявлението за пресата, ако то потрябваше. — Спечелихме — заяви съветникът по националната сигурност. — Въпросът е само колко бързо ще убедим противника.

— Добре се справи, Джак — рече Дърлинг.

— Сър, ако бях успял да си свърша работата както трябва, войната изобщо нямаше да започне — отговори Райън след кратка пауза. Спомни си, че задвижи нещата в тази посока… с около седмица закъснение, за да има какъвто и да е ефект. По дяволите!

— Е, изглежда, предотвратихме конфликта с Индия според току-що получената телеграма от Дейв Уилямс. — Президентът замълча. — А какво ще правим с това?

— Нека първо се тревожим за заключителните военни действия.

— А после?

— Предлагаме им достоен изход. — Като уточни подробностите, Джак с удоволствие забеляза, че Шефът е съгласен с него.

Дърлинг премълча, че предстоеше още нещо, за което обаче трябваше да помисли още малко. За момента беше достатъчно, че Америка, изглежда, печелеше тази война, а с нея той печелеше и преизбирането си, загдето спаси икономиката и защити правата на американски граждани. „Изминалият месец бе доста интересен“ — мислеше си той, докато гледаше другия мъж в кабинета и се питаше какво би могло да стане без него. След като Райън излезе, президентът поиска да го свържат с Хълма.

Друго предимство на радарните самолети беше, че те правеха броенето на попаденията много по-лесно. Не можеха винаги да покажат коя ракета кой самолет е свалила, но определено отчитаха изчезването им от екрана.

— „Порт Роял“ докладва завръщане на всички хеликоптери — съобщи един говорител.

— Благодаря ви — рече Джексън. Надяваше се, че армейските авиатори не са прекалено разочаровани, че са кацнали на разрушител вместо на „Джони Реб“, ала мястото на палубата му трябваше.

— Преброих двадесет и седем свалени самолета — докладва Санчес. Три от собствените му изтребители бяха паднали, а само един от пилотите бе спасен. Загубите в хора и материалните щети бяха по-леки от очакваното, макар че този факт не правеше писането на писма по-лесна задача за командира на авиогрупата.

— Е, не прилича съвсем на лов на пуйки, но не беше лошо. Прибави още четиринадесет, унищожени от ракетите „Томахоук“. Това е около половината им потенциал от изтребители, в който влизат повечето им F-15, а им остана и само един „Хъмър“. Отсега нататък ще изпитват остър недостиг. — Командирът на бойната група прегледа другите данни. Един потопен разрушител, а останалите им кораби със системи „Егида“ са били на неподходяща позиция, за да се намесят във военните действия. Осем със сигурност унищожени подводници. Целият оперативен замисъл се свеждаше до това първо да откъснат ръцете от тялото, точно както бяха направили в Персийския залив, а осъществяването му се оказа дори по-лесно над вода, отколкото над суша. — Бъд, ако ти командваше противниковата страна, какво би опитал сега?

— Ние все още не можем да нахлуем на островите. — Санчес направи пауза. — Те са губещите, както и да го погледнеш, обаче последния път, когато трябваше да прелетим оттам… — Той погледна началника си.

— Там е въпросът. Бъд, приготви един „Томкет“, в който да летим заедно.

— Слушам, сър. — Санчес се отдалечи.

— Дали си мислиш същото, което аз… — Капитанът на „Стенис“ повдигна вежда.

— Какво имаме да губим, Фил?

— Един прекрасен адмирал — отвърна тихо той.

— Къде държите радиостанциите на този шлеп? — попита Джексън и му намигна.

— Къде бяхте? — попита изненадано Гото.

— Криех се, след като покровителят ви ме отвлече. — Кога влезе, без да бъде съобщено за него, седна, без да го поканят, и изобщо показваше пълна липса на обноски, което говореше за възобновената му власт. — Какво имате да кажете в своя защита? — запита бившият премиер своя приемник.

— Не можете да ми говорите така. — Ала даже тези думи прозвучаха немощно.

— Направо изумително! Довеждате нацията ни до разруха, а настоявате за уважението на човек, когото господарят ви едва не уби. С ваше знание ли действаше той? — попита с безразличие Кога.

— Не, разбира се… А кой уби…

— Кой уби престъпниците ли? Не съм аз — увери го той. — Има един по-важен въпрос: какво ще предприемете?

— Ами още не съм решил. — Този опит за твърдо изказване се провали по няколко пункта.

— Искате да кажете, че още не сте говорили с Ямата.

— Решенията вземам сам!

— Чудесно. Направете го сега.

— Не можете да ми заповядате.

— И защо не? Скоро ще се върна на този пост. Имате избор. Или ще подадете оставка тази сутрин, или днес следобед ще се изкажа в парламента и ще поискам вот на недоверие. На този вот няма да издържите. При всички положения с вас е свършено. — Кога стана и си тръгна. — Съветвам ви да приключите кариерата си достойно.

Докато капитан Сато минаваше с военен ескорт през терминала, той забеляза, че хората са се струпали и се редят на опашки пред гишетата, за да си купят билети за вкъщи. Придружаваше го само млад лейтенант, парашутист, явно все още горящ от желание за битки, което не можеше да се каже за останалите в зданието. Чакащите джипове отпрашиха и се насочиха към военното летище. За разлика отпреди, сега местните бяха излезли по улиците и носеха табели, подканващи „жълтурите“ да си вървят. „Някои от тях трябва да ги застрелят за наглостта им“ — мислеше си Сато, като още се мъчеше да се примири с мъката си. Десет минути по-късно той влезе в един от хангарите на „Коблър“. Отгоре кръжаха изтребители, за които предположи, че се бояха да се отдалечат от брега.

— Насам, моля — подкани го лейтенантът.

Той влезе в постройката с ненадминато достойнство, пъхнал фуражка под лявата си мишница, изпънал гръб, почти без да спира поглед на нищо освен на далечната стена на хангара, докато лейтенантът не спря и не дръпна гуменото покривало.

— Да, това е синът ми. — Помъчи се да не се вглежда, а и за щастие лицето не беше сериозно обезобразено, понеже шлемът вероятно го бе предпазил. Тялото му беше обгоряло, докато той е седял в капана на разбития си изтребител. Когато обаче затвори очи, ясно видя как единственото му дете се гърчи в пилотската кабина, по-малко от час след като брат му се удави. Как можеше съдбата да бъде толкова жестока? И как така онези, които бяха служили на родината му, трябваше да умрат, а един прост превозвач на граждани се пропускаше от американските изтребители с презрение?

— Командването на ескадрилата смята, че преди да полети обратно, той е свалил един американски изтребител — пробва се лейтенантът. Току-що си го беше измислил, но нали трябваше да каже нещо?

— Благодаря ви, лейтенант. Сега трябва да се върна при самолета си. — По време на обратния път към летището не си размениха нито дума повече. Армейският офицер го остави насаме със скръбта и достойнството му.

След двадесет минути Сато се озова в пилотската си кабина, тъй като пътническият 747 вече бе приготвен за полет и, несъмнено, пълен догоре с хора, връщащи се в родината след обещания от американците безопасен въздушен коридор. Един влекач изтика боинга от пистата за реактивни самолети. Караше го местен жител и жестът му към пилотската кабина, когато разкачваше двете машини, не можеше да се нарече дружелюбен. Но последното оскърбление получи, докато чакаше разрешение за излитане. Един изтребител се спусна към пистата, който обаче не бе син „Ийгъл“, а неопределено сив самолет, на чиито заоблени капаци за двигателите пишеше „U.S. ФЛОТ“.

— Чудесно кацане, Бъд. Съвсем гладко — каза Джексън, когато прозрачният покрив се вдигна.

— Стараем се, сър — отговори изнервено Санчес, докато завиваше надясно. Комисията по посрещането, ако можеше да се нарече така, бе облечена в зелени камуфлажни дрехи и носеше оръжия. Когато самолетът спря, успоредно на него беше разпъната алуминиева стълба. Джексън се измъкна пръв и щом стигна края на стълбата, един старши офицер му отдаде чест, както подобаваше.

— Това е „Томкет“ — отбеляза Ореза и подаде бинокъла на събеседника си. — А този офицер съвсем не е жълтур.

— Няма съмнение — потвърди Кларк, докато гледаше как негърът се качва в един джип. Как ли щеше да повлияе това на предварителните заповеди? Колкото и примамливо да изглеждаше опирането на оръжието в челото на Райзо Ямата, даже да се приближи достатъчно, за да прецени възможностите си (каквито бяха последните инструкции), не бе обещаващо начинание. Той също така докладва за положението на Сайпан и смяташе, че новините са добри. Японските войници, които видя по-рано същия ден, не бяха ни най-малко наперени, макар че някои офицери, и особено по-младшите, изглеждаха много ентусиазирани от мисията си, каквато и да беше тя сега. Човек можеше да очаква същото от лейтенантите във всяка армия.

Къщата на губернатора, разположена на местния Капитолийски хълм в съседство с конгресния център, бе доста приятна за окото. Джексън вече се потеше. Тропическото слънце беше достатъчно силно, а огнеупорният му пилотски гащеризон представляваше прекалено добър изолатор. Тук един полковник му отдаде чест и го въведе вътре.

Роби позна генерал Арима, когато го видя, тъй като си спомни досието на разузнаването, на което попадна в Пентагона. Забеляза, че двамата бяха с горе-долу еднакъв ръст и конструкция. Генералът му отдаде чест. Джексън, гологлав и дошъл тайно, не биваше да го прави според устава на флотата. И без това му се струваше най-правилно да не отвърне със същото. Той учтиво му кимна, ала по-далеч не отиде.

— Генерале, може ли да разговаряме насаме?

Арима кимна и го въведе в нещо, което приличаше на кръстоска между бърлога и кабинет. Роби седна, а домакинът му беше така добър да му даде чаша ледена вода.

— Вашият чин е…

— Аз съм командир на седемдесет и седми специален отряд. Предполагам, че вие сте командирът на японските военни части на Сайпан. — Джексън пресуши чашата. Изключително го дразнеше фактът, че се поти, обаче нищо не можеше да направи.

— Правилно.

— В такъв случай, сър, аз дойдох, за да ви помоля да се предадете. — Надяваше се, че генералът знае семантичната разлика между „моля“ и „настоявам“, нормалния глагол за този случай.

— Не съм упълномощен за това.

— Генерале, онова, което се готвя да ви кажа, е позицията на моето правителство. Можете да напуснете островите с мир. Можете да вземете със себе си и леката артилерия. Тежката ви артилерия и самолетите ще останат и тяхната съдба ще бъде решена по-късно. Засега настояваме всички японски граждани да напуснат острова до възстановяване на нормалните отношения между страните ни.

— Не съм упълномощен да…

— Ще кажа същото на остров Гуам след два часа, а в момента американският посланик в Токио моли за среща с вашето правителство.

— Не сте в състояние да си върнете дори този остров, камо ли пък всичките.

— Вярно е — призна Джексън. — Също така е вярно, че лесно можем да попречим на всички кораби да влизат или напускат японските пристанища за неопределен период от време. По същия начин можем да прекъснем въздушните и морските връзки на този остров.

— Това е заплаха — изтъкна Арима.

— Да, сър, наистина е заплаха. Ще дойде време, когато страната ви ще започне да гладува. Икономиката й ще изпадне в пълен застой. Това не е в ничий интерес. — Той направи пауза. — До този момент пострадаха само военни. Държавата ни плаща, за да поемаме рискове. Ако нещата продължават да вървят така, всички ще пострадат от това, ала най-много родината ви. Ще се натрупа също така допълнителна неприязън у двете страни, а действията ни би трябвало да са насочени към възстановяването на нормалните отношения: толкова бързо, колкото обстоятелствата позволяват.

— Не съм упълномощен да…

— Генерале, преди петдесет години можехте да го кажете, тъй като въоръжените ви сили имаха навика да се бият до последния човек. Те имаха също навика да се отнасят към хората в териториите, които окупирахте, по начин, който дори вие сигурно намирате за варварски… Казвам го, понеже се държахте почтено във всички отношения или поне така показва информацията ми. Благодаря ви за това, сър. — Джексън продължаваше да говори равномерно и учтиво. — Сега не са четиридесетте години. Не съм бил роден, когато войната е свършила, а и самият вие сте били невръстно дете. Едно такова поведение принадлежи на миналото. За него няма място в днешния свят.

— Войниците ми се държаха както подобава — съгласи се Арима, който не знаеше какво друго да каже при тези обстоятелства.

— Човешкият живот е скъпа стока, генерал Арима, прекалено скъпа, за да се хаби ненужно. Ние ограничихме бойните си действия с важни военни обекти. Все още не сме наранили невинни хора, вие също. Но ако тази война продължи, положението ще се промени и последствията ще са по-тежки за вас, отколкото за нас. Това не прави чест на никого. Така или иначе сега трябва да отлетя за Гуам. Знаете как да се свържете с мен по радиостанцията. — Той стана.

— Налага се да изчакам заповедите на правителството ми.

— Разбирам — отвърна Роби, благодарен за факта, че Арима възнамеряваше да спази тези заповеди… от неговото правителство.

Обикновено, когато Ал Трент идваше в Белия дом, биваше придружаван от Сам Фелоус, член на една от основните опозиционни партии в Следствената комисия, ала не и този път, защото Сам все пак бе от друга партия. Имаше и представител на партийното му ръководство от Сената. Късният час превръщаше срещата в политическа, тъй като по-голямата част от персонала на Белия дом си беше отишъл за днес, а президентът си позволяваше да се разсее от напрежението на поста си.

— Господин президент, подразбрах, че всичко е минало добре.

Дърлинг кимна предпазливо.

— Министър-председателят Гото все още не може да се срещне с посланика. Не сме сигурни защо, но посланикът Уайтинг казва да не се тревожим. Общественото мнение там бързо се измества в наша полза.

Трент си взе питие от военноморския стюард, който обслужваше Овалния кабинет. Тази част от персонала на Белия дом сигурно си съставяше списък с предпочитаните от важните личности питиета. За Ал това бе водка „Финиш Абсолют“ с тоник — навик, започнал в университета „Тъфтс“ преди четиридесет години.

— Джак непрекъснато повтаряше, че те не знаят в какво се замесват.

— Умно момче е този Райън — съгласи се висшият сенатор. — Той ти направи немалко услуги, Роджър. — Трент забеляза с раздразнение, че този предан член на онова, което той обичаше да нарича „най-горната камара“, се чувстваше в правото си да се обръща към президента на малко име, когато са насаме. „Типичен сенатор“ — помисли си конгресменът.

— Боб Фаулър ви е дал добър съвет — подхвърли Трент.

— Вярно — кимна президентът. — А ти си човекът, който му вкара тази муха в главата, нали, Ал?

— Виноват. — Думата бе придружена от усмивка.

— Е, аз имам една идея, която искам да ви подхвърля — рече Дърлинг.

Специалният отряд на капитан Чека стигна до края на гората малко след пладне местно време, с което приключи един напълно убийствен и продължителен поход през сняг и кал. Под тях лежеше един тесен път. Капитанът реши, че тази част от града сигурно е била нещо като летен курорт. Паркингите на хотелите бяха почти празни, като се изключеше малкият автобус в един от тях. Той извади клетъчния телефон от джоба си и натисна бутона за автоматично избиране.

— Ало?

— Сеньор Номури?

— О, Диего! Чакам от часове. Как беше екскурзията сред природата? — попита гласът и се засмя.

Чека обмисляше отговора си, когато фаровете на минибуса присветнаха два пъти. Десет минути по-късно всичките рейнджъри се озоваха в него и вътре намериха топли напитки и достатъчно място, за да се преоблекат. Докато се спускаха от планината, шофиращият агент на ЦРУ слушаше радиото и войниците забелязаха как напрегнатото му изражение постепенно изчезна. Щеше да мине още доста време, преди същото да стане и с тях.

Капитан Сато постигна поредното идеално приземяване на международното летище „Нарита“, без изобщо да мисли какво върши, без дори да чуе поздравленията на втория пилот, когато приключи успешно полета. Спокоен външно, отвътре пилотът представляваше един вакуум и изпълняваше обичайните си задължения като робот. Колегата му не го закачаше, тъй като си мислеше, че механиката, свързана с управляването на самолета, щеше да е сама по себе си някаква утеха за капитана, и просто го наблюдаваше как докарва големия 747 чак до края на пистата, където отново спря с обичайната точност до милиметри. След по-малко от минута вратите се отвориха и пътниците изпълзяха навън. Зад прозорците на терминала се виждаше голяма тълпа, която чакаше на изхода и се състоеше предимно от жените и децата на хора, отлетели съвсем наскоро за Сайпан, за да се установят като… местни жители, имащи право да гласуват в най-новия японски остров. Това вече не важеше. Сега те се прибираха у дома и семействата им ги посрещаха така, както се посреща смятан за загубен човек, връщаха се там, където им е мястото, в безопасност. Вторият пилот поклати глава пред целия този абсурд, без да забележи, че изражението на Сато изобщо не се е променило. След десет минути екипажът напусна самолета. Помощен екипаж щеше да го върне в Сайпан след няколко часа, за да продължи масовото изселване чрез специални полети.

Докато прекосяваха терминала, те видяха още посрещачи на другите изходи, чиято нервност си личеше по вида им, макар мнозина да поглъщаха следобедните вестници, току-що доставени в многото магазини за подаръци на летището.

Заглавието беше „Гото пада: Кога ще сформира ново правителство“.

Изходите за международни полети бяха по-празни от ежедневната норма. Наоколо стояха бизнесмени от бялата раса и очевидно напускаха страната, но сега се оглеждаха любопитно, много от тях с ехидни усмивчици, и спираха вниманието си предимно на полетите, пристигащи от Сайпан. Не би могло да е по-явно какво си мислеха, особено хората, чакащи да отлетят на изток.

Сато също го забеляза. Той се спря и погледна един продавач на вестници. Достатъчно му беше заглавието, за да разбере всичко. Сетне хвърли поглед към чужденците на изходите и промърмори:

— Гайджин… — Това бе единствената излишна дума, която казваше от два часа насам, след което повече не продума до колата си.

„Малко сън може да му помогне“ — помисли си вторият пилот и се отправи към своята.

— Не трябва ли да се върнем навън и…

— И какво, Динг? — попита Кларк, като прибираше ключовете за колата след тридесетминутна обиколка на южната част на острова. — Понякога просто оставяш нещата такива, както са. Струва ми се, че това е един от тези случаи, синко.

— Искаш да кажеш, че всичко свърши? — обади се Пийт Бъроус.

— Ами огледайте се само.

Над главите им все още кръжаха изтребители. Разчистващи екипи едва бяха пообрали отломъците от периферията на „Коблър“, ала изтребителите не бяха се пренасочили към международното летище, чиито писти бяха заети от пътнически самолети. На изток от жилищните площи екипите към ракетите „Пейтриът“ също бяха нащрек, но тези, които не бяха в контролните фургони, стояха скупчени на групички и си приказваха, вместо да вършат обичайната за войниците, запълваща времето работа. Сега местните жители правеха демонстрации (в някои случаи доста шумни) в различни точки на острова и никой не ги арестуваше. На места офицери, подпомагани от въоръжени части, молеха учтиво демонстрантите да стоят настрана от войските, и те благоразумно се вслушваха в предупрежденията. По време на обиколката си Кларк и Чавес видяха пет-шест такива инцидента, които напълно си приличаха: войниците не бяха толкова разгневени, колкото смутени от ситуацията. Джон си помисли, че последното не е признак за армия, готова да води битки, и което бе по-важно, офицерите държаха хората си под строг контрол. Това говореше за заповеди отгоре да няма вълнения.

— Смяташ, че всичко свърши? — попита и Ореза.

— Ако имаме късмет, Португалецо.

Първата официална изява на министър-председателя Кога, след като сформира кабинет, беше да повика посланика Чарлс Уайтинг. Политически назначено лице, чиито последни четири седмици в страната бяха наистина много напрегнати и плашещи, Уайтинг веднага забеляза, че охраната пред посолството е съкратена наполовина. Служебната му кола бе придружена от полицейски ескорт до сградата на парламента. Имаше камери, чакащи да уловят пристигането му пред входа за високопоставени личности, обаче всички бяха задържани далеч от него, а двама съвсем нови министри го въведоха вътре.

— Благодаря ви, че дойдохте толкова бързо, господин Уайтинг.

— Господин министър-председател, от свое име мога да кажа, че се отзовавам на поканата ви с голямо удоволствие. — Двамата се ръкуваха и това беше най-същественото, макар че разговорът им трябваше да засегне безброй проблеми.

— Надявам се, знаете, че нямах абсолютно нищо общо с…

Уайтинг само вдигна ръка.

— Извинете, сър. Да, зная го и ви уверявам, че правителството ми също е наясно с този факт. Моля ви, не е нужно тепърва да установяваме добрата ви воля. Тази среща е достатъчно доказателство за нея — заключи великодушно посланикът.

— А каква е позицията на вашето правителство?

Точно в девет сутринта колата на вицепрезидента Едуард Килти спря в подземния паркинг на Държавния департамент. Агенти на тайните служби го придружиха до асансьора за високопоставени личности, който го качи на седмия етаж, а оттам един от личните помощници на Брет Хансън го отведе до двойните врати на кабинета на държавния секретар.

— Здравей, Ед — поздрави Хансън и стана да посрещне мъжа, когото познаваше като постоянна част от обществения живот през последните две десетилетия.

— Здрасти, Брет.

Килти не беше съкрушен. През изминалите няколко седмици си изясни много неща. По-късно днес той щеше да се изкаже публично и да се извини на Барбара Линдърс и на някои други хора поименно. Преди това обаче трябваше да стори онова, което конституцията налагаше. Бръкна в джоба на сакото си и подаде на държавния секретар един плик. Последният го пое и прочете двата кратки параграфа, оповестяващи оттеглянето на вицепремиера от поста му. Нямаше нито дума повече. Двамата стари приятели си стиснаха ръцете и Килти напусна сградата. Щеше да се върне в Белия дом, където неговите помощници вече събираха вещите му. До вечерта кабинетът щеше да е освободен за нов титуляр.

— Джак, в момента Чък Уайтинг представя нашите условия, които са почти еднакви с предложеното от теб снощи.

— Можете да си навлечете нечий политически гняв с това — подчерта Райън, като в себе си изпита облекчение, че Дърлинг е готов да поеме риска.

Мъжът зад богато украсеното бюро поклати глава.

— Не мисля, ала и да стане, мога да го понеса. Искам военните ни части да получат заповеди да свият знамената и да се ограничат само с отбранителни действия.

— Добре.

— Ще мине цяла вечност, преди нещата да се върнат към нормалното си състояние.

— Така е, сър — кимна Джак. — Въпреки това още можем да се справим със ситуацията по възможно най-цивилизован начин. Народът им никога не е подкрепял това. Повечето хора, отговорни за случилото се, са вече мъртви. Този факт трябва да стане ясен на всички. Искате ли аз да се заема?

— Добра идея. Хайде да я обсъдим довечера. Какво ще кажеш да доведеш съпругата си на вечеря? За разнообразие, ще бъде просто частна визита — предложи президентът с усмивка.

— Мисля, че на Кати идеята ще й хареса.

Професор Каролайн Райън тъкмо завършваше една операция. Атмосферата в операционната по-скоро напомняше на завод за електроника. Даже не й се налагаше да носи хирургически ръкавици, а и хигиенните правила тук нямаха нищо общо с тези за стандартната хирургия. Пациентът беше със съвсем лека упойка, докато хирургът, надвесил се над подобния на оптически мерник лазерен апарат, търсеше последния прекъснат съд по повърхността на ретината на възрастния мъж. Тя нагласи внимателно окуляра, подобно на човек, прицелващ се в планинска дива овца от километър разстояние, и натисна бутона. Последва кратко проблясване на зелена светлина и вената бе „запоена“.

— Е, господин Рединг, това е — каза тя тихо и го побутна по ръката.

— Благодаря ви, докторе — отвърна пациентът малко сънливо.

Кати Райън изключи лазерната система и като слезе от високия си стол, се протегна. В ъгъла на залата стоеше специален агент Андреа Прайс, все още дегизирана като член на персонала на болницата „Хопкинс“, която бе наблюдавала цялата процедура. Двете жени излязоха и попаднаха на професор Бернард Кац, чиито очи сияеха над бисмарковските му мустаци.

— Кажи, Берни — каза Кати, докато нахвърляше диагнозата на господин Рединг.

— Имаш ли място на полицата над камината, Кати? — Тези думи я накараха да вдигне поглед. Кац й подаде телеграмата, която представляваше все още традиционният начин за съобщаване на такава новина. — Току-що прибра наградата „Ласкър“, скъпа. — Тук Кац я дари с прегръдка, която едва не накара Андреа Прайс да посегне към оръжието си.

— О, Берни!

— Заслужи си я, докторе. Кой знае, може пък да получиш и безплатна екскурзия до Швеция. Това е десетгодишен труд. Страхотен медицински пробив, Кати.

Тогава се появиха и други служители от отделението, които я аплодираха и се ръкуваха с нея, и за Каролайн Мюлер Райън, доктор по медицина, моментът се равняваше на раждането на бебе. „Е, почти…“ — помисли си тя.

Специален агент Андреа Прайс чу пиукането на пейджъра си и се отправи към най-близкия телефон, записа инструкциите, а сетне се върна при шефа на отделението.

— Това наистина ли е голямо събитие? — полюбопитства тя най-сетне.

— Ами май става дума за най-престижната американска награда в областта на медицината — започна да обяснява Кац, докато Кати се радваше на почитта на колегите си. — Получаваш красиво малко копие на една гръцка статуя, на крилатата богиня на победата от остров Самотраки. Нике, струва ми се. Също и пари. Но онова, което всъщност получаваш, е знанието, че наистина си постигнал нещо значимо. Тя е страхотен лекар.

— Е, моментът е много подходящ. Трябва да я върна у дома й и да й помогна да се преоблече — довери му Прайс.

— Каква е причината?

— Вечеря в Белия дом — отговори агентът и му намигна. — Съпругът й също свърши много добра работа. — Какво точно се разбираше под „много добра“, беше тайна почти за всички, но не и за тайните служби, за които нямаше тайни.

— Господин посланик, бих искал да се извиня на вас, на вашето правителство и на нацията ви за случилото се. Тържествено ви обещавам, че то няма да се повтори. Също така ви давам обещание, че виновниците ще отговарят за всичко пред нашето законодателство — заяви Кога с голямо, макар и малко неестествено достойнство.

— Господин премиер, вашата дума е достатъчна за мен и за моето правителство. Ще положим максимални усилия за възстановяване на отношенията ни — обеща Уайтинг, дълбоко разчувстван от искреността на домакина си, и му се прииска, както на мнозина други досега, Америка да не бе дръпнала основата изпод краката му само преди шест седмици. — Ще предам незабавно исканията ви на моето правителство. Вярвам, че ще намерите отношението ни към вашата позиция за изключително благосклонно.

— Нуждая се от помощта ви — рече Ямата настойчиво.

— За каква помощ става дума? — Изгуби по-голямата част от деня, докато открие Цзян Хансан, а ето че гласът на човека беше студен като името му.

— Мога да повикам самолета си и оттук мога да отлетя директно за…

— Това може да се възприеме като враждебно действие срещу две държави. Не, съжалявам, но правителството ми не може да го позволи. — „Глупак! — добави само наум. — Не знаеш ли какво трябва да платиш за такъв провал?“

— Но вие… Ние сме съюзници!

— Съюзници в какво? — запита Цзян. — Вие сте бизнесмен. Аз пък съм държавен служител.

Разговорът можеше да продължи така безсмислено още дълго, ала в този миг вратата на кабинета на Ямата се отвори и влезе генерал Токикичи Арима, придружен от двама офицери. Те не си бяха направили труда да говорят със секретарката в чакалнята.

— Трябва да говоря с вас, Ямата-сан — заяви генералът тържествено.

— Ще ви се обадя пак — каза индустриалецът и затвори телефона. Не би могъл да знае, че висшият служител в другия край на линията инструктира персонала си да не го свързва с него. Това така или иначе нямаше значение.

— Да, какво има? — попита Ямата и получи също толкова хладен отговор:

— Имам заповед да ви арестувам.

— От кого?

— Лично от министър-председателя Кога.

— А обвинението?

— Държавна измяна.

Ямата замига на парцали. Той погледна към другите хора в стаята, които сега стояха от двете страни на генерала. В очите им нямаше капка съчувствие. Значи така. Тези глупави автомати имаха заповеди, обаче не им стигаше акълът да ги разберат. Може би все пак още го уважаваха.

— С ваше позволение бих искал да остана няколко минути насаме. — Смисълът на молбата му бе ясен.

— Нарежданията са да ви върна в Токио жив — отговори Арима.

— Но…

— Съжалявам, Ямата-сан, ала няма да допусна да се възползвате от такъв вид бягство. — След тези думи генералът направи знак на по-младшия офицер, който направи три крачки напред и сложи белезници на бизнесмена. Студенината на стоманата стресна индустриалеца.

— Токикичи, не можеш…

— Длъжен съм. — На Арима му стана мъчно, че не позволяваше на… Приятеля си? Не, всъщност те не бяха приятели. Въпреки това му беше мъчно, че не може да позволи на Ямата да сложи край на живота си и един вид да изкупи вината си, обаче заповедите на премиера бяха категорични по този въпрос. Затова той го поведе от зданието към полицейския участък, разположен в съседство с неговата очакваща освобождаване служебна квартира. Там двама пазачи щяха да го наглеждат, за да предотвратят всякакъв опит за самоубийство.

Когато телефонът иззвъня, всички се изненадаха, че чуват именно телефона, а не спътниковото приспособление на Бъроус. Исабел Ореза го вдигна, като очакваше, че я търсят от службата или нещо такова. Сетне се обърна и извика:

— Господин Кларк?

— Благодаря. — Той пое слушалката. — Да?

— Джон, Мери Пат се обажда. Мисията ви приключи. Връщайте се у дома.

— Да запазим ли прикритието си?

— Да. Добре се справихте, Джон. Кажи го и на Динг. — Линията замря. Заместник-директорът на Оперативния вече сериозно бе нарушила правилата за сигурност, но разговорът трая само няколко секунди, а и използването на обикновена връзка го правеше дори по-официален, отколкото ако бяха използвали тайна.

— Какви са новините? — поинтересува се Португалеца.

— Току-що ни беше наредено да се прибираме у дома.

— Сериозно ли? — попита Динг.

Кларк му връчи телефона.

— Обади се до летището. Кажи им, че сме упълномощени новинари. Може пък да ни обслужат с предимство. — Той се обърна. — Португалецо, би ли ми направил услугата да забравиш, че някога си ме виждал?

Телеграмата бе добре дошла, макар че ги изненада. „Тенеси“ веднага се обърна право на изток и увеличи скоростта си засега на петнадесет възла, като остана на голяма дълбочина. В каюткомпанията събралите се офицери все още будалкаха своя гост от армията, което иначе се правеше с матросите и сержантите.

— Трябва ни метла — подхвърли инженерът след дълбок размисъл.

— Имаме ли някоя на борда? — попита лейтенант Шоу.

— На всяка подводница се отпуска по една метла, господин Шоу. Достатъчно дълго сте в бранша, за да не го знаете — рече капитан Клагет и му намигна.

— За какво говорите бе, хора? — запита армейският офицер. Дали пак не го занасяха?

— Изстреляхме две торпеда, и двете поразиха целите — поясни инженерът. — На това му се вика помитане, което означава, че когато влезем в Пърл Харбър, на най-добрия перископ трябва да бъде вързана метла. Традиция.

— Вие, морските, правите най-странните неща на света — отбеляза единственият мъж в зелено камуфлажно облекло.

— Ще искаме ли да ни се признаят и хеликоптерите? — обърна се Шоу към капитана.

— Ние ги свалихме — възрази пехотинецът.

— Да, ама хеликоптерите ви излетяха от нашата палуба! — изтъкна лейтенантът.

— Божичко! — И всичко това по време на закуска. Какво ли щяха да направят тези морски вълци на обед?

Вечерята беше неофициална, ставаше на етажа със спалните на Белия дом и всичко минаваше за лек бюфет, макар и приготвен от персонал, който бе достатъчно сръчен, че да подобри класата на всеки ресторант в Америка.

— Чувам, че случаят е подходящ за поздравления — каза Роджър Дърлинг.

— Ъ? — Съветникът по националната сигурност още не знаеше.

— Джак, ъъ, получих наградата „Ласкър“ — обади се Кати от другата страна на масата.

— Е, значи в семейството ви има двама, които са най-добрите в областта си — подхвърли Ал Трент и вдигна чашата с вино за поздрав.

— А този тост е за теб, Джак — рече президентът с вдигната чаша. — След всичките ядове, които имах с външната политика, ти ме спаси, спаси и много други неща. Браво, доктор Райън.

Райън прие с кимване тоста, ала този път бе наясно. Най-сетне опозна Вашингтон достатъчно добре, за да разбере, че нещо се задава. Проблемът беше, че не знаеше защо точно то се носи право към главата му.

— Господин президент, за мен е удоволствие, хм, да служа на родината. Благодаря, че ми се доверихте, а благодаря и за това, че ме търпяхте, когато…

— Джак, без хора като теб на какво дередже щеше да е сега страната ни? — Дърлинг се извърна. — Кати, знаеш ли за всичко, което Джак е правел през годините?

— Какво? Джак да ми каже някоя тайна? — Тя хубавичко се посмя.

— Ал?

— Е, Кати, време е да научиш — каза Трент и постави Джак в доста неудобно положение.

— Има едно нещо, за което винаги съм се чудила — откликна тя веднага. — Хм, вие двамата се държите съвсем приятелски, обаче първия път, когато се срещнахте, преди няколко години, аз…

— Имаш предвид онази вечеря, преди Джак да отлети за Москва? — Трент отпи глътка от калифорнийското шардоне. — Тогава той подготвяше дезертирането на шефа на старото КГБ.

— Какво?

— Разкажи историята, Ал, имаме предостатъчно време — насърчи го Дърлинг.

Жена му, Ан, също нададе ухо. Накрая Трент дръпна двадесетминутна реч, като междувременно разказа не само една стара история напук на изражението върху лицето на Джак.

— Та ето какъв съпруг имате, доктор Райън — каза президентът, когато разказът приключи.

Сега Джак гледаше Трент или по-скоро се взираше в него. Какво се криеше зад всичко това?

— Джак, страната се нуждае от теб за една последна услуга, след което ще те оставим на мира — започна конгресменът.

— Каква е тя? — „Моля ви, само не посланичество“ — помисли си той. Обичайният начин за отърваване от висш служител.

Дърлинг остави чашата си.

— Джак, работата ми през следващите девет месеца ще е насочена главно към преизбирането ми. Може да се окаже трудна кампания и даже при най-добрите обстоятелства ще погълне много от времето ми. Трябваш ми като част от екипа ми.

— Сър, аз вече съм…

— Искам да бъдеш моят вицепрезидент — рече спокойно Дърлинг. Изведнъж в стаята стана много тихо. — Както знаеш, от днес постът е свободен. Не съм сигурен още кого искам за втория си мандат, така че не ти предлагам тази длъжност за повече от… Колко? Няма и единадесет месеца. Точно както Рокфелер направи услуга на Джери Форд. Трябва ми някой, когото обществеността уважава, някой, който може да ръководи нещата, докато ме няма. Искам човек, който има опит във външната политика и може да ми помогне да спретна добър екип за външните работи. А и зная — добави той, — че искаш да се оттеглиш. Свърши предостатъчно работа и никой вече не може да те повика за постоянен пост.

— Чакайте малко. Аз дори не съм от вашата партия — успя да измънка Джак.

— Според първоначалния вариант на конституцията вицепрезидент би трябвало да е загубилият общите избори. Джеймс Мадисън и останалите са сметнали, че патриотизмът ще триумфира над партийния фанатизъм. Е, сбъркали са — призна Дърлинг. — В този случай обаче… Джак, аз те познавам. Няма да те използвам политически. Никакви речи и трикове от рода на „добрия политик, прегърнал бебе“.

— Никога не взимай бебе, за да го целунеш — обади се Трент. — То винаги ще повърне върху теб и все се намира кой да те снима. Винаги целувай бебето, когато майката го държи. — Хубавият политически съвет бе достатъчен да разведри малко атмосферата.

— Задачата ти ще бъде да организираш нещата в Белия дом, да контролираш всичко, засягащо националната сигурност, и на практика да ми помогнеш да подсиля екипа, занимаващ се с външната политика. После ще те освободя и никой вече няма да те вика. Ще бъдеш свободен човек, Джак — обеща президентът. — Веднъж завинаги.

— Боже мой! — възкликна Кати.

— Ти искаше същото, нали?

— Да, така е — кимна Каролайн. — Но… аз не разбирам нищо от политика и…

— Имате късмет — отбеляза Ан Дърлинг. — Иначе не можете да се отървете от нея.

— Аз си имам своята професия и…

— И ще продължиш да я вършиш. С длъжността получавате хубава къща — продължаваше президентът. — А и е временно. — Той извърна глава: — Е, Джак?

— Какво ви кара да мислите, че ще бъда подкрепен…

— Остави това на нас — отвърна Трент по начин, от който ставаше съвсем ясно, че всичко вече е уредено.

— Нали няма да ме карате…

— Имаш думата ми — обеща Дърлинг. — Задълженията ти свършват идния януари.

— Ами какво ще стане, когато… Искам да кажа, това ме прави председател на Сената и в случай на оспорвано гласуване…

— Предполагам, би трябвало да призная, че ще ти кажа как искам да гласуваш, и наистина ще го сторя, ала зная, че ще гласуваш по съвест. Мога да го преживея. Всъщност, ако не бе такъв, нямаше да ти правя такова предложение.

— Освен това нищо в дневния ред не е толкова оспорвано — увери го Трент. Бяха обсъдили и този въпрос миналата вечер.

— Мисля, че трябва да обърнем повече внимание на армията — каза Джак.

— Ако направиш някакви препоръки, ще ги включа в бюджета. В това отношение научих един урок от теб и може да имам нужда от помощта ти да го набия в главата и на Конгреса. Може би това ще бъде прощалното ти слово.

— Те ще те послушат, Джак — увери го Ал.

„Господи!“ — помисли си Райън и му се прииска да бе внимавал повече с виното. Както можеше да се предвиди, той погледна към жена си. Погледите им се срещнаха и тя кимна. „Сигурна ли си?“ — питаха очите му. Кати кимна отново.

— Господин президент, предвид предложените от вас условия и само до края на мандата ви ще приема поста.

Роджър Дърлинг направи знак на една агентка от тайните служби, с който я уведоми, че Тиш Браун можеше да пусне съобщението за печата навреме за сутрешните вестници.

Ореза си позволи да се качи на борда на своята яхта за пръв път, откак Бъроус свали на сушата хванатата от него риба-тон. Те напуснаха кея на зазоряване и до свечеряване инженерът успя да завърши отпуската си, посветена на риболова, С още една порядъчно голяма риба, след което хвана полета за Хонолулу. Като се върнеше на работа, нямаше да мине само с една рибарска история, ала не смяташе да споменава екипировката, която капитанът на корабчето изхвърли през борда веднага щом излязоха от полезрението на хората на сушата. Бе срамота да изхвърлят фотоапаратите и скъпите светкавици, обаче сигурно имаше основателна причина за това.

Кларк и Чавес, все още представящи се за руснаци, успяха да се уредят с доста блъскане за полет на японските авиолинии за „Нарита“. На път за самолета те видяха добре облечен мъж с белезници и военна охрана и от шест метра разстояние, докато го отвеждаха в салона за първа класа, Динг се вгледа в очите на човека, разпоредил смъртта на Кимбърли Нортън. За кратко му се прииска подръка да му беше светкавицата, някакъв пистолет или дори нож, но звездите не предвиждаха такова нещо. Полетът до Япония трая малко повече от два отегчителни часа, след което двамата агенти минаха с подръчния си багаж през международния терминал. Те имаха резервирани билети за първа класа за друг полет на японските авиолинии до Ванкувър, а оттам щяха да продължат за Вашингтон с американски самолет.

— Добър вечер — поздрави пилотът първо на японски, а после и на английски. — Говори капитан Сато. Очакваме лек полет, а и ветровете са благоприятни. С малко късмет трябва да сме във Ванкувър около седем сутринта местно време. — Гласът звучеше даже по-механично от евтините високоговорители над главите им, ала летците обичаха да говорят като роботи.

— Слава богу! — прошепна Чавес на английски. Направи някои сметки наум и прецени, че ще бъдат във Вирджиния към девет-десет часа вечерта.

— Горе-долу добре — разсъждаваше на глас Кларк.

— Искам да се оженя за дъщеря ви, господин К. Смятам да поискам ръката й, щом се приберем. — Е, най-сетне го каза. Погледът, който си навлече с тези безцеремонни думи, го накара инстинктивно да се свие.

— Някой ден ще разбереш какво могат да причинят такива думи, Динг. — „Моето момиченце?“ — мислеше си той, уязвим към ситуацията както всеки мъж, а може би и повече.

— Не искаш гаучо в семейството ли?

— Не, изобщо не става въпрос за това. По-скоро… О, какво пък толкова. По-лесно е да напишеш Чавес, отколкото Войоховиц. Ако тя няма нищо против, то като че ли същото важи и за мен.

„Толкова лесно ли било?“

— Очаквах направо да ме изядеш.

Кларк си позволи да се изкикоти.

— Не, предпочитам да използвам пистолет. Мислех, че си го разбрал.

— Президентът не би могъл да направи по-добър избор — заяви Сам Фелоус по „Добро утро, Америка“. — Познавам Джак Райън от почти осем години. Той е един от най-интелигентните хора на държавна служба. Сега мога да ви издам, че той е един от главните „виновници“ за бързото приключване на военните действия с Япония, спомогна и за възстановяването на финансовите пазари.

— Имаше слухове, че работата му в ЦРУ…

— Знаете, че не мога да разкривам поверителна информация. — За тези изтичания на информация щяха да се погрижат други, а тази сутрин подходящите сенатори отляво и отдясно също щяха да бъдат запознати с нещата. — Мога само да кажа, че доктор Райън служи на родината ни възможно най-благородно. Не мога да се сетя за друг служител на разузнаването, който да е спечелил такова доверие и уважение, каквото Джак Райън.

— Но онзи инцидент с терористите преди десет години… Имали ли сме някога вицепрезидент, който така да…

— Да е убивал хора? — Фелоус поклати глава. — Много президенти и вицепрезиденти са били войници. Джак бранеше семейството си от ожесточено и недвусмислено нападение, както би постъпил всеки американец. Мога да ви кажа, че там, където живея, в Аризона, никой не би го обвинил за тази постъпка.

— Благодаря, Сам — каза Райън, който гледаше служебния си телевизор. Първата вълна от репортери се готвеше да го залее след тридесет минути и той трябваше да прегледа информационните материали плюс една страница с инструкции от Тиш Браун. Не говори прекалено бързо. Не давай пряк отговор на никой важен политически въпрос… — Да, радвам се, че съм тук — каза си той. — Просто всяка игра е за себе си. Не карат ли новаците в бейзбола да казват същото?

Самолетът 747 кацна дори по-рано, отколкото пилотът обеща, което бе хубаво, но нямаше да им е от полза за връзката с другия полет. Добрата новина в момента беше, че пътниците в първа класа слизаха първи, а още по-хубаво стана, когато един служител от консулството на САЩ посрещна Кларк и Чавес на изхода и бързо ги прекара през митницата. И двамата бяха спали по време на пътуването, обаче телата им още не можеха да влязат в синхрон с местното време. Една вече остаряваща „Делта“ L-1011 отлетя два часа по-късно към международното летище „Дълес“.

Капитан Сато остана в пилотското си място. Един от проблемите на международните полети бе еднаквостта им. Този терминал би могъл да е почти навсякъде по света, само дето всичките лица бяха на гайджин. Щеше да има еднодневен престой, преди самолетът му да отлети обратно, несъмнено пълен пак с бягащи японски висши служители.

И така щеше да мине остатъкът от живота му, в превозване на хора, които не познаваше, до места, които не го интересуваха. Ех, да беше останал в отбранителните сили… Може би щеше да се справи по-добре от другите, може би щеше да промени нещо. Той бе най-добрият пилот в една от най-добрите в света авиолинии и тези му умения можеше да… Никога обаче нямаше да узнае, както и от него никога нямаше да зависи нещо: просто още един летец на поредния самолет, превозващ хора до и от една нация, загубила честта си. „Е, добре.“ Той се смъкна от седалката, събра картите за полета и други необходими документи, пъхна ги в сака си и слезе от самолета. Сега изходът беше празен и Сато успя да премине през оживената, но безлична чакалня. Зърна един брой на „САЩ днес“ в едно магазинче и като го взе, хвърли бегъл поглед на първата страница и видя снимките. Довечера в девет часа? В този момент всичко си дойде по местата, като на практика в уравнението величините бяха само скоростта и разстоянието.

Сато се огледа още веднъж, след което се отправи към административната канцелария на летището. Трябваше му синоптична карта. Вече знаеше как да разчете времето.

— Има едно нещо, което бих искал да оправя — каза Джак, чувстващ се повече отвсякога като у дома си в Овалния кабинет.

— По-точно?

— Касае се за служител на ЦРУ. Той се нуждае от помилване.

— За какво? — поинтересува се Дърлинг, като се чудеше дали още някой проблем няма да се стовари на главата му.

— Убийство — отвърна откровено Райън. — По прищявка на съдбата баща ми се е занимавал с делото по времето, когато аз учех в колежа. Хората, които е убил, са си го заслужили…

— Това не е хубава гледна точка. Даже да е било така.

— Заслужили са си го. — Невстъпилият още в длъжност вицепрезидент разясни случая за две-три минути. Вълшебната думичка беше „наркотици“ и скоро тя накара президентът да кимне.

— А оттогава насам?

— Оттогава е един от най-добрите оперативни служители, които сме имали. Той е човекът, пипнал Куати и Госн в Мексико.

— Той ли е?

— Да, сър. Той заслужава да си получи името обратно.

— Добре. Ще се обадя на министъра на правосъдието и ще видим дали можем да го уредим безшумно. Да желаеш някакви други услуги? — попита президентът. — Знаеш ли, усвояваш политиката доста бързо за аматьор. Между другото, добре се справи с медиите тази сутрин.

Райън прие комплимента с кимване и добави:

— Адмирал Джексън. Той също свърши хубава работа, но флотът сигурно ще му се отблагодари.

— Малко внимание от президента не е навредило на ничия военна кариера. Бездруго искам да се срещна с него. Все пак си прав. Това, дето прелетя до островите, за да се срещне с тях, беше много проницателен ход.

— Никакви загуби и много поразени цели — докладва Чембърс. Защо ли този факт не го радваше?

— Ами подводниците, които потопиха „Шарлот“ и „Ашвил“? — полюбопитства Джоунс.

— Ще попитаме, когато му дойде времето, ала вероятно сме ударили поне едната. — Преценката бе статистическа, обаче правдоподобна.

— Поздравления, Рон — рече Манкузо.

Джоунс изгаси цигарата си. Сега трябваше пак да се откаже от навика си. Сега също така разбра какво представлява войната и благодари на Бога, че никога не е трябвало да воюва истински. Може би военната игра беше само за деца. Той обаче изигра своята роля, вече знаеше как стоят нещата и ако имаше късмет, никога нямаше да му се наложи да стане свидетел на друга война. Винаги щеше да има китове, които да следи.

— Благодаря, капитане.

— Един от самолетите ни 747 има доста сериозна механична повреда — обясни Сато. — Ще бъде в ремонт три дни. Трябва да излетя за „Хийтроу“, за да го сменя. Друг „Боинг“ 747 ще заеме мястото ми по маршрута над Тихия океан. — С тези думи той му подаде плана за полета.

Канадският служител, отговарящ за въздушния трафик, му хвърли бегъл поглед.

— Пасажери?

— Не, няма да има пътници, обаче ще ми трябва пълен резервоар с гориво.

— Надявам се, че компанията ви ще плати за него, капитане — подхвърли чиновникът с усмивка. Той написа одобрението си под плана, запази копие от него за архива си и върна другото на пилота. После хвърли последен поглед на формуляра. — Южен курс? Той е по-дълъг с осемстотин километра.

— Не ми харесва прогнозата за времето — излъга Сато. Не му беше много трудно. Такива хора рядко оспорваха инстинкта на пилотите за времето. Този не правеше изключение.

— Благодаря ви. — Бюрократът се зарови пак в документите си.

Един час по-късно Сато стоеше Под самолета си. Той се намираше в хангар на канадските авиолинии, а мястото му на терминала беше заето от друг международен полет. Не бързаше с подготвянето на големия самолет за път и проверяваше за течове, разхлабени нитове, спаднали гуми и изобщо за всякакви нередности (процедурата се наричаше „хангарна треска“), ала не забеляза нищо. Вторият пилот бе вече на борда, раздразнен от непредвидения полет, който трябваше да предприемат, въпреки че той означаваше три-четири дни, прекарани в Лондон — град, известен с многото авиатори от различни националности. Сато завърши обиколката си и се качи в самолета, като първо мина през бордовата кухня.

— Всичко ли е готово? — попита той.

— Списъкът от процедурите преди полета е готов, готовност за съставяне на предстартов списък — рапортува мъжът точно преди ножът за пържоли да проникне в гърдите му. Очите му бяха разширени по-скоро от шок и изненада, отколкото от болка.

— Много съжалявам, че трябваше да направя това — каза му Сато с мек глас. След това се пристегна с предпазния колан на лявата седалка и започна запалването на двигателите. Наземният екип беше твърде далеч, за да вижда в пилотската кабина, и не би могъл да знае, че само един от двамата мъже вътре е жив.

— Кулата на Ванкувър, тук полет на японските авиолинии пет-нула-нула. Искам разрешение за придвижване до мястото за излитане.

— Пет-нула-нула тежкотоварен, прието, разрешено ви е придвижване до писта две-седем-ляво. Вятърът е с посока две-осем-нула, петнадесет възла.

— Благодаря, Ванкувър. — След тези думи самолетът се задвижи. Минаха десет минути, докато достигна началото на пистата за излитане. Наложи се да изчака още една минута, понеже самолетът пред него бе също „Боинг“ 747, а те изпускаха опасно мощна въздушна струя. Сато възнамеряваше да наруши първото правило при летене — броят на излитанията да бъде равен на броя на кацанията, — ала сънародниците му и преди бяха постъпвали така. След разрешение от кулата той дръпна ръчките за газта така, че да набере мощност за излитане, и боингът, празен с изключение на горивото, се понесе бързо по пистата, завъртя се, преди да достигне хиляда и осемстотин метра височина, и веднага се насочи на север, за да освободи контролираното въздушно пространство над летището. Ненатовареният пътнически самолет буквално се изстреля до постоянната си височина от единадесет хиляди и деветстотин метра, на която се постигаше максимална икономичност. Планираният полет минаваше по канадско-американската граница и се отделяше от сушата малко на север от рибарското градче Хоупдейл. Скоро след това щеше да излезе от обхвата на наземните радари. „Четири часа“ — мислеше си Сато и отпиваше от чая си, докато автопилотът управляваше самолета. Каза молитва в памет на човека вдясно от него, като се надяваше, че душата на втория пилот ще намери покой, какъвто неговата вече имаше.

Самолетът „Делта“ се приземи на „Дълес“ само с минута закъснение. Кларк и Чавес откриха, че там ги очакваше кола. Те се качиха в служебния „Форд“ и се отправиха към междущатската магистрала 64, а шофьорът, който го бе докарал, взе такси.

— Как мислиш, какво го чака?

— Ямата ли? Затвор, може и нещо по-лошо. Взе ли вестник? — попита Кларк.

— Да. — Чавес го разгъна и прегледа набързо първата страница. — Мамка му!

— Какво?

— Май доктор Райън го повишават, за да се отърват от него. — Чавес обаче имаше други проблеми, за които да мисли по пътя до Източна Вирджиния, като например как да зададе на Патси Големия въпрос. Ами ако тя кажеше „не“?

Общите заседания на Конгреса винаги се провеждат в парламентарната зала поради по-големите й размери, а също и защото, както забелязваха членовете на „по-долната“ камара, банките в Сената бяха запазени и онези мръсници не позволяваха никой друг да им сяда на местата. Охраната тук обикновено беше добра. Сградата на Капитолийския хълм имаше собствен полицейски отряд, който бе свикнал да работи с тайните служби. Коридорите бяха отцепени с въжета от кадифе, а униформените служители бяха някак си по-бдителни от обикновено, но събитието не беше кой знае какво.

Президентът щеше да пристигне на Хълма със служебната си здраво бронирана кола, ескортиран от няколко шевролета „Събърбън“, които бяха дори още по-защитени и пълни с тайни агенти с достатъчно оръжия, за да Отблъснат една рота морски пехотинци. Всъщност всичко приличаше по-скоро на пътуващ цирк и точно като циркаджии те винаги монтираха и демонтираха екипировката си. Четирима агенти например домъкнаха на покрива сандъците си с ракети „Стингър“, заеха обичайните позиции и огледаха местността, за да проверят дали дърветата не са израсли твърде нависоко (подрязваха ги периодично за по-добра видимост). Екипът за борба със снайперисти към тайните служби зае подобни високи позиции върху сградата на Конгреса и други съседни здания. Най-добрите стрелци в страната, те извадиха направените по поръчка седеммилиметрови пушки „Магнум“ от уплътнените си с дунапрен калъфи и с помощта на бинокли огледаха незаетите от тях покриви. Останаха съвсем малко такива, след като други членове на „командата“ се качиха с асансьори или по стълбите на всяка постройка в близост до мястото, което СКАЧАЧА щеше да посети тази вечер. Когато мракът падна, бе извадено осветително оборудване, а агентите се тъпчеха с горещи течности, за да стоят нащрек.

Сато благодари на провидението за подходящия час на събитието и за системата за предупреждаване за опасности и избягване на сблъсквания. Въпреки че трансатлантическите маршрути никога не бяха свободни, пътуванията от Европа към Америка и обратно бяха съобразени така, че да съвпаднат с времето за сън, и тези часове от деня бяха мъртъв период за полетите на запад. Системата излъчваше проучващи сигнали и щеше да го предупреди за наличието на самолети наблизо. В момента наоколо нямаше нищо — на екрана му мигаше „СБЛЪСКВАНЕ НЕВЪЗМОЖНО“, което значеше, че няма никакво движение в диапазон от тринадесет километра. Това му позволяваше безпроблемно да поеме западен курс, като следва бреговата линия. Сега му оставаха петстотин километра. Пилотът сравни времето с това в запаметения план за полета. Отново беше преценил съвсем точно ветровете в двете посоки. Трябваше да разчете времето прецизно, тъй като понякога американците можеха да са много точни. В двадесет и тридесет той сви на запад. Вече бе уморен, понеже прекара по-голямата част от последните двадесет и четири часа във въздуха. Над американското източно крайбрежие валеше дъжд и макар че той щеше да направи пътуването на по-малка височина неравно, Сато беше пилот и почти не забелязваше такива неща. Истински неприятности му създаваше единствено количеството чай, което изпи. Наистина трябваше да отиде до тоалетната, обаче не можеше да остави пилотската кабина без контрол, а и това неудобство щеше да продължи по-малко от час.

— Тате, какво значи това? Ще продължим ли да ходим в същото училище? — попита Сали от обърнатата назад седалка на лимузината.

Кати се зае да отговори, защото този беше един от въпросите за майки:

— Да, и даже ще имате личен шофьор.

— Страхотно! — реши малкият Джак.

Баща им го гризяха съмнения, както обикновено ставаше, след като вземеше важно решение, макар да знаеше, че е прекалено късно за това. Кати се вгледа в лицето му, прочете мислите му и се усмихна.

— Джак, ще е само за няколко месеца, и после…

— Знам. — Съпругът й кимна. — Винаги мога да поработя върху уменията си в голфа.

— Можеш и най-сетне да преподаваш. Ето какво искам да правиш. От това имаш нужда.

— Значи да не се връщам към банкерството?

— Изненадана съм, че издържа толкова време там.

— Ти си очен касапин, не психиатър.

— Ще си поговорим по въпроса — рече професор Райън и оправи рокличката на Кейти. Блазнеше я именно уговорката за единадесетте месеца. След този пост той никога повече нямаше да се върне на държавна служба. Какъв хубав подарък им поднесе президентът Дърлинг.

Служебната кола спря пред административната сграда, намираща се в съседство с Конгреса. Отпред нямаше тълпи, като се изключеше част от персонала, излизащ в момента от зданието. Десет тайни агенти държаха под око тях и всичко наоколо, докато други четирима въведоха семейство Райън в сградата. Ал Трент стоеше на страничния вход.

— Ще дойдеш ли с мен?

— Ами…

— След като бъдеш одобрен, ще те заведем да положиш клетва, а после ще заемеш мястото си зад президента, до председателя на Долната камара — поясни Сам Фелоус. — Идеята е на Тиш Браун. Ще стане добре.

— Предизборно театралничене — отбеляза Джак невъзмутимо.

— Ами ние? — поинтересува се Кати.

— Хубава семейна картинка — разсъждаваше Ал на глас.

— Не зная защо се вълнувам чак толкова — промърмори Фелоус с най-добродушния си тон. — Сега вече ноември ще ни дойде нанагорно. Сигурно изобщо не ти е хрумнало, нали?

— Съжалявам, Сам, не е — отвърна Джак със смутена усмивка.

— Този бордей бе първият ми кабинет — каза Трент и отвори една врата на приземния етаж към свързаните канцеларии, които беше използвал в продължение на десет мандата. — Пазя си го за късмет. Моля, седнете и се отпуснете.

Един от помощниците му донесе безалкохолни и лед под зорките погледи на телохранителите на Райън. Андреа Прайс пак се заигра с децата. Изглеждаше непрофесионално, ала не беше. Децата трябваше да се чувстват добре с нея и тя вече бе поставила едно добро начало.

Колата на президента пристигна без инциденти. Ескортът му го преведе до кабинета на председателя на Долната камара, разположен в съседство със залата. Там той прегледа речта си отново. ЖАСМИН, или госпожа Дърлинг, придружена от своята лична охрана, взе асансьора до официалния балкон. По това време залата се бе напълнила наполовина. Сега не беше прието хората да закъсняват, защото така е модно: може би единственият такъв случай за членовете на Конгреса. Повечето от тях се събираха на малки групички от приятели и влизаха по партии, а местата бяха разделени от една съвсем реална, макар и невидима линия. Останалата част от правителството щеше да дойде по-късно. Всичките девет съдии на върховния съд, всички членове на кабинета, които се случиха в града (двама ги нямаше), и обединените началник-щабове в техните накичени униформи бяха отведени до първия ред. Следваха шефовете на независимите служби. Бил Шоу от ФБР. Председателят на Федералния резервен фонд. Най-сетне, под нервните погледи на охраната и обичайното крякане на протежетата на политиците, всичко бе готово навреме, както като че ли ставаше винаги.

Седемте телевизионни мрежи прекъснаха програмите си. Водещите се появиха, за да съобщят, че обръщението на президента ще започне, с което информираха зрителите, че могат да отидат до кухнята и да си направят сандвичи, без да изпуснат нищо.

Пазителят на парламентарната зала, човек на една от най-превъзходните служби в страната, давани по политически причини (с хубава заплата и никакви реални задължения), измина половината пътека и изпълни единствената си общоизвестна функция с обичайния си гръмовен глас:

— Господин председател, президентът на Съединените щати.

Роджър Дърлинг влезе в залата и тръгна по пътеката между банките, като се спираше за кратки ръкостискания, пъхнал червената кожена папка под мишницата си. В нея имаше обикновено копие на речта му, в случай че механизмът, движещ текста пред камерата, се счупеше. Ръкоплясканията бяха оглушителни и искрени. Даже хората от опозицията оценяваха, че Дърлинг изпълни обещанието си да спазва, покровителства и брани конституцията на САЩ, и колкото и мощна сила да беше политиката, в залата все още се срещаха чест и патриотизъм, особени в такова време. Президентът се изкачи на своето място на подиума и дойде време председателят на Долната камара да изпълни официалното си задължение:

— Членове на Конгреса, имам удоволствието и необикновената чест да представя президента на Съединените щати. — И аплодисментите започнаха наново. Този път между партиите възникна обичайната надпревара, целяща да покаже кой можеше да ръкопляска и да приветства президента най-шумно и най-дълго.

— Добре, помниш ли какво става, когато…

— Разбрано, Ал! Влизам, полагам клетва пред председателя на Върховния съд и си отивам на мястото. Трябва само да повтарям след него. — Райън гаврътна една кола и обърса потните си ръце в панталоните. Един таен агент му донесе кърпа.

— Вашингтон-център, тук полет шест-пет-девет на KLM. Авария на борда! — Съобщението беше на накъсан „авиаторски“, както говорят хора, край които всичко отива по дяволите.

Диспечерът край Вашингтон забеляза, че буквено-цифровото изображение току-що утрои размерите си на монитора му, и включи микрофона си. Екранът показваше курса, скоростта и височината. Първото му впечатление бе, че самолетът рязко се спускаше.

— Шест-пет-девет, тук Вашингтон-център. Обявете намеренията си.

— Център, тук шест-пет-девет. Двигател номер едно избухна, първи и втори мотор са извън строя. Структурната цялост е под въпрос. Управляемостта също. Моля за радарно направляване направо до „Балтимор“.

Диспечерът махна рязко към началника си, който дойде веднага.

— Чакайте малко. Кои сте вие? — Той провери в компютъра и не откри никаква прясна информация за KLM-659.

Диспечерът включи пак радиостанцията си.

— Шест-пет-девет, моля да се идентифицирате, край. — Сега той прозвуча по-настоятелно.

— Вашингтон-център, тук KLM-шест-пет-девет, чартърен самолет 747, летящ за Орландо, триста пасажери на борда. Повтарям: два мотора са извън строя, структурна повреда на лявото крило и корпуса. Спускам се на три хиляди метра. Моля за незабавно радарно насочване към „Балтимор“, край!

— Не можем да си правим ташак с това — разсъди на глас главният диспечер. — Поеми го и го приземи.

— Разбрано, сър. Шест-пет-девет тежкотоварен, имам радарен, контакт. Засичам ви на четири хиляди и двеста метра, спускате се със скорост триста възла. Препоръчвам завой наляво, курс две-девет-нула. Продължете спускането и поддържайте три хиляди.

— Шест-пет-девет, спускам се към три хиляди метра, завой наляво две-девет-нула — повтори Сато. Английският бе езикът на международното въздухоплаване, а неговият беше отличен. Дотук добре. Изразходва по-малко от половината си гориво, а му оставаха едва сто и шестдесет километра според системата за спътниково направление.

На международното летище между Вашингтон и Балтимор противопожарната охрана, намираща се в сграда близо до главния терминал, бе вдигната незабавно под тревога. Служители на летището, които обикновено имаха други задължения, тичаха или се отправяха с коли към зданието, докато диспечерите бързо решаваха кои самолети ще приземят, преди повреденият 747 да се приближи достатъчно, и кои ще трябва да оставят да кръжат още малко. Планът за принудително кацане вече беше предопределен както на всяко голямо летище. На крак бе вдигната полицията и други служби и буквално стотици хора бяха откъснати от телевизионните екрани.

— Искам да ви разкажа историята на един американски гражданин, син на полицай, бивш морски пехотинец, осакатен при злополука по време на учение, преподавател по история, член на американското финансово съсловие, съпруг и баща, патриот и държавен служител, и истински американски герой — каза президентът по телевизията. При тези думи Райън се присви, особено когато последваха ръкопляскания. Камерите показаха в едър план министъра на финансите Фидлър, който беше подшушнал на група финансови репортери за ролята на Джак за възстановяването на Уолстрийт. Дори Брет Хансън ръкопляскаше, и то доста благосклонно.

— Винаги е така смущаващо, Джак — засмя се Трент.

— Мнозина от вас го познават, мнозина са работили с него. Днес говорих с членовете на Сената. — Дърлинг направи жест към лидерите на управляващата партия и опозицията, а те и двамата се усмихнаха и кимнаха към камерите на Си-Спан. — И с вашето съгласие бих желал сега да повдигна кандидатурата на Джон Патрик Райън за поста вицепрезидент на Съединените щати. Моля също така членовете на Сената да одобрят тази вечер повдигнатата кандидатура чрез открито гласуване.

— Това изобщо не е редно — отбеляза един коментатор, докато двамата сенатори ставаха, за да се приближат към подиума.

— Президентът Дърлинг този път добре е подготвил домашното си — отвърна политическият специалист. — Джак Райън почти не е спорна личност, доколкото това е възможно в този град, а и един двупартиен…

— Господин президент, господин председател, членове на Сената, приятели и колеги от Долната камара — започна лидерът на управляващата партия. — С голямо удоволствие лидерът на опозицията и аз…

— Сигурни ли сме, че това е законно? — запита се гласно Джак.

— В конституцията пише, че Сенатът трябва да те одобри. Не се казва как — отговори Сам Фелоус.

— Кулата в „Балтимор“, тук шест-пет-девет. Възникна проблем.

— Шест-пет-девет, какъв е проблемът? — попита диспечерът. Той вече разбираше отчасти за какво става дума по монитора. Приближаващият 747 не реагира на последната команда толкова бързо, колкото му нареди преди минута. Диспечерът обърса ръцете си една в друга и се запита дали ще могат да приземят този самолет.

— Контролната ми апаратура не функционира добре… Не съм сигурен, че мога… „Балтимор“, виждам светлините на някаква писта на един часа… Не познавам добре района… тук е напечено… губя мощност…

Операторът провери радарното направление и разшири обхвата до…

— Шест-пет-девет тежкотоварен, това е военновъздушната база „Андрюс“. Имат две чудесни писти. Можете ли да завиете натам?

— Тук шест-пет-девет. Да… струва ми се.

— Изчакайте. — Диспечерът имаше пряка телефонна връзка с военновъздушната база. — „Андрюс“, забелязахте ли…

— Следим го — отвърна старшият оператор от тази контролна кула. — От централната кула на Вашингтон ни уведомиха. Имате ли нужда от помощ?

— Можете ли да го поемете?

— Да.

— Шест-пет-девет, тук „Балтимор“. Ще ви предам на кулата при „Андрюс“. Препоръчвам десен завой към три-пет-нула… Можете ли да го направите, сър?

— Мисля, че мога. Пожарът угасна, струва ми се, но хидравличната ми система сдава багажа. Като че ли двигателят…

— KLM-659 тежкотоварен, тук контролната кула на „Андрюс“. Установихме радарен контакт. Остават ви четиридесет километра, курс три-четири нула, спускате се от хиляда и двеста метра. Писта нула-едно-ляво е свободна, а пожарните ни коли вече са на път — съобщи му капитанът от ВВС. Той вече бе натиснал бутона за спешни случаи и опитните му хора пъргаво излизаха навън. — Препоръчвам завой надясно към нула-едно-нула, продължете спускането.

— Шест-пет-девет — беше единственото потвърждение, че командата е приета.

Сато никога нямаше да узнае за ироничната страна на ситуацията. Въпреки че имаше безброй изтребители в „Андрюс“, във военновъздушната база „Ленгли“, на военноморския въздушен изпитателен полигон „Патъксент ривър“ и във флотската база „Оушиана“, всичките разположени в радиус от сто и шестдесет километра от Вашингтон, на никого не му бе хрумвало да поддържа въздушен патрул от изтребители над столицата в други подобни нощи. Сложните му лъжи и маневри едва ли бяха необходими. Сато извъртя самолета си болезнено бавно, за да имитира повреден турбореактивен самолет, направляван на всеки метър от един изключително загрижен и професионално действащ американски диспечер. „Е, жалко за него“ — помисли си той.

— Мнозинство!

— Против? — След този въпрос настъпи мълчание, последвано миг по-късно от аплодисменти. Сетне председателят се изправи.

— Вратарят на парламента ще въведе вицепрезидента в залата, за да може той да положи клетва според закона.

— Твой ред е. Успех — рече Трент, стана и се отправи към вратата.

Агентите на тайните служби се разтеглиха в коридора като ветрило и поведоха шествието към тунела, свързващ тази сграда с Конгреса. Като влезе в него, Райън огледа извитата постройка, боядисана в ужасен светложълт цвят и окичена от двете страни, колкото и странно да е, предимно с детски рисунки.

— Не виждам никаква явна повреда, никакъв дим или огън. — Диспечерът беше насочил бинокъла си към приближаващия самолет. Сега му оставаше само километър и половина. — Не е свалил колесниците, по дяволите!

— Шест-пет-девет, колесниците ви са вдигнати. Повтарям, колесниците ви са вдигнати!

Сато можеше да отговори, ала предпочете да не го прави. Сега всичко бе решено. Той дръпна ръчките за газта, с което увеличи скоростта от сто и шестдесет възла, поддържана за кацането, и засега остана на височина триста метра. Целта вече се виждаше и на него му оставаше само да завие с четиридесет градуса наляво. Като размисли, той включи светлините на самолета и освети червения жерав на опашния вертикален стабилизатор.

— Какво прави тоя, по дяволите?

— Самолетът не е холандски! Вижте! — Младшият оператор посочи натам. Точно над летището „Боинг“ 747 се впусна в ляв завой, очевидно под пълен контрол, и всичките четири двигателя изреваха пронизително от увеличената мощност. Тогава двамата мъже се спогледаха, тъй като осъзнаха какво точно ще се случи, и също знаеха, че не можеше да се направи абсолютно нищо. Обаждането до командира на базата беше просто формалност, която нямаше да повлияе на събитията по никакъв начин. Все пак го сториха, след което вдигнаха под тревога и Първа хеликоптерна ескадрила. С това възможностите им се изчерпаха и те се обърнаха да проследят драмата, за чийто финал те вече се бяха досетили. Щеше да е нужна малко повече от минута, за да свърши всичко.

Сато идваше често във Вашингтон и бе минал през всичките обичайни туристически атракции, включително и посещение на сградата на Конгреса, дори няколко. „Причудливо архитектурно творение“ — помисли си отново той, докато тя растеше все повече пред очите му. Коригира траекторията си така, че да профучи точно над авеню „Пенсилвания“ и да прекоси река Анакостия.

Гледката беше достатъчно шокираща, за да парализира за миг тайния агент, застанал над парламентарната зала, но това трая само секунда, която накрая се оказа без значение. Мъжът се свлече на колене и махна предпазния капак от големия пластмасов сандък.

— Измъкнете СКАЧАЧА! Веднага! — изкрещя той, докато вадеше ракетата „Стингър“.

— Движение! — извика някакъв агент в микрофона си достатъчно силно, че да проглуши ушите на охранителния отряд вътре. Простичка дума, която за всички от тайните служби означаваше, че трябва да разкарат президента от мястото, където се намира. Агентите, тренирани не по-зле от крилата в Националната футболна лига, веднага се задвижиха, без даже да знаят каква е опасността. На балкона над залата охраната на първата дама трябваше да измине по-кратко разстояние и макар че една от телохранителките се препъна, тя успя да сграбчи ръката на Ан Дърлинг и започна да я тегли навън.

— Какво?! — Андреа Прайс бе единствената в тунела, която проговори. Останалите агенти около семейство Райън мигновено извадиха оръжията си, повечето от които се оказаха пистолети, а двама измъкнаха автомати. Всички до един вдигнаха оръжията и огледаха жълто-белия коридор за опасности, ала не видяха нищо.

— Чисто!

— Чисто!

— При мен също!

На партера на парламентарната зала шестима мъже се втурнаха към подиума и също се оглеждаха наоколо с извадени оръжия за секунди, които щяха да се запечатат завинаги в паметта на милиони телевизионни зрители. Президентът Дърлинг погледна шефа на охраната си с искрено недоумение, който само му изкрещя настоятелно да се раздвижи веднага.

Агентът със „Стингър“ на покрива на сградата бе вдигнал оръжието на рамото си за рекордно кратко време и сега пиукането на търсещото устройство на ракетата го известяваше, че целта е засечена. След по-малко от секунда той стреля, като в същия този момент съзнаваше, че от изстрела му няма никакъв смисъл.

Динг Чавес седеше спокойно на дивана, хванал ръката на Патси (на която сега имаше пръстен), докато не забеляза извадените оръжия. Войникът, какъвто той винаги щеше да бъде, се наведе към телевизора, за да потърси опасността, и макар да не видя нищо, знаеше, че тя въпреки това съществува.

Огнената ивица стресна Сато и той трепна, по-скоро от изненада, отколкото от страх, а сетне видя ракетата, носеща се към левия му вътрешен двигател. Експлозията бе учудващо силна и сигналните системи го уведомиха, че двигателят е напълно унищожен, обаче той се намираше на някакви си хиляда метра от бялото здание. Самолетът се килна и се отклони леко наляво. Сато коригира отклонението, без да се замисли, оправи баланса и пикира към южната част на сградата на американското правителство. Всички щяха да са там. Президентът, парламентаристите, всички. Избра мястото за сблъсък с прецизността, която показваше при всяко рутинно приземяване, и последната му мисъл бе, че щом те можеха да убият семейството му и да опозорят родината му, то щяха да платят солена цена за това. Последното му съзнателно действие беше насочването на самолета малко над средата на зданието. Знаеше, че мястото е почти идеално…

Близо тристатонният самолет с немалко гориво се заби в източната фасада на сградата със скорост триста възла. При сблъсъка боингът се разхвърча на части. Макар той да бе крехък като птица, скоростта и масата му вече бяха разбили колоните около стените. Сетне дойде ред на самото здание. Щом крилата се счупиха, двигателите, представляващи единствените наистина здрави самолетни части, се изстреляха напред, като единият направо проби парламентарната зала и излезе от другата й страна. В каменните стени на сградата на Конгреса нямаше строителна стомана, тъй като ги бяха издигнали в епоха, когато се е смятало, че слагането на камък върху камък е най-сигурната форма на строене. Цялата източна фасада на южното крило беше разтрошена на чакъл, който се разхвърча на запад, ала истинските последствия от катастрофата дойдоха след секунда-две, тъкмо колкото покривът да тръгне да се срутва върху деветстотинте човека в залата: сто тона самолетно гориво изригнаха от надупчените резервоари и започнаха да се образуват пари при преминаването между каменните блокове. След секунда то се запали от някаква искра и огромно огнено кълбо погълна всичко във и извън сградата. Почти вулканичните пламъци подадоха езици навън в търсене на въздух и коридори, все още нелишени от кислород, и ударната вълна обхвана цялото здание и стигна дори до мазето.

Първоначалният удар бе достатъчен, за да събори всички на колене, и сега тайните агенти бяха на ръба на паниката. Първото инстинктивно действие на Райън беше да грабне най-малката си дъщеря, след което повали останалите от семейството си на пода и ги покри с тялото си. Едва успя да залегне, когато нещо го накара да погледне назад, към северната част на тунела. Оттам дойде шум и секунда по-късно се появи приближаваща се оранжева огнена стена. Нямаше време дори да каже нещо. Той натисна главата на жена си надолу, а после още две тела паднаха върху им и ги покриха. Времето му стигна само колкото да погледне пак към напредващите пламъци…

… над главите им огненото кълбо вече бе изчерпало запаса от кислород. Растящият като гъба облак се извиси нагоре, като сам създаде микробуря и изсмука навън въздуха и керосиновите пари от сградата, чиито обитатели той вече беше убил…

… те спряха на по-малко от тридесет метра, след което се отдръпнаха толкова бързо, колкото преди малко се приближаваха, и през тунела за миг профуча ураган, носещ се в обратна посока. Една врата, изтръгната от пантите си, се наклони към тях, но падна встрани. Малката Кейти пищеше от ужас и болка, причинена от цялата тази тежест върху й. Очите на Кати бяха широко отворени и втренчени в съпруга й.

— Движение! — извика преди всички Андреа Прайс, при което агентите вдигнаха всички членове на семейството и ги понесоха или повлякоха към съседната сграда, оставяйки двамата парламентаристи да ги настигнат сами. Това им отне по-малко от минута, а сетне специален агент Прайс отново изпревари останалите: — Господин президент, добре ли сте?

— Какво, по дяволите… — Райън се огледа и отиде при децата си. Дрехите им бяха раздърпани, ала иначе изглеждаха добре. — Кати?

— Нищо ми няма, Джак. — После тя прегледа малките, както направи някога и в Лондон. — Добре са. А ти?

Последва оглушителен трясък, от който земята потрепери, и Кейти Райън пак изпищя.

— Прайс вика Уолкър — каза в микрофона си агентът. — Прайс вика Уолкър… Нека някой се обади веднага!

— Прайс, тук ТРЕТИ СТРЕЛЕЦ. Всичко отиде по дяволите, току-що рухна и сводът. ФЕХТОВАЧА добре ли е?

— Какво, по дяволите, беше това? — каза задъхано Сам Фелоус, застанал на колене. Прайс нямаше време дори да чуе въпроса.

— Да. ФЕКТОВАЧА, ХИРУРГЪТ и… Мамка му, още не сме им дали кодови имена. Децата са… Тук всички са добре. — Дори тя съзнаваше, че преувеличава. Въздухът около тях все още се движеше и се всмукваше от тунела, за да поддържа пламъците в сградата на Конгреса.

Агентите вече възвръщаха хладнокръвието си. Оръжията още бяха в ръцете им и ако в този момент в коридора се появеше дори някой портиер, той можеше да загуби живота си, обаче един по един те си поеха дълбоко въздух и се поотпуснаха, като същевременно се мъчеха да се съсредоточат върху онова, за което ги бяха обучавали.

— Насам! — обади се Прайс и ги поведе, стиснала пистолета с две ръце. — ТРЕТИ СТРЕЛЕЦ, докарайте кола пред югоизточния изход… веднага!

— Разбрано.

— Били, Франк, заемете позиции! — заповяда Прайс.

Джак досега не смяташе, че тя е старшият агент в отряда, но двамата мъже не оспорваха командата й. Те се затичаха към края на коридора. Трент и Фелоус просто наблюдаваха и подканваха останалите с жестове да продължат напред.

— Чисто е! — обяви телохранителят с автомата „Узи“ от края на коридора.

— Добре ли сте, господин президент?

— Чакай малко, ами…

— СКАЧАЧА е мъртъв — отвърна простичко Прайс. Останалите агенти бяха чули същия разговор по радиостанциите си и бяха образували изключително стегнат пръстен около шефа си. Райън пък го бе пропуснал, така че още беше объркан и се мъчеше да влезе в течение с нещата.

— Отвън ни чака един пикап „Събърбън“! — извика Франк. — Да вървим!

— И така, сър, процедурата изисква да ви измъкнем моментално. Моля да ме последвате — каза Андреа Прайс и наведе съвсем малко оръжието си.

— Чакай, чакай, какво искаш да кажеш? Че президентът…

— ТРЕТИ СТРЕЛЕЦ, тук Прайс. Има ли вероятност някой да се е измъкнал?

— Никаква, Прайс. Никаква — повтори снайперистът.

— Господин президент, трябва да ви отведем на безопасно място. Последвайте ме, моля ви.

Оказа се, че огромните пикапи са два. Джак бе отделен насила от семейството си и натикан в първия.

— Ами семейството ми? — настоя за отговор той и тогава видя оранжевата клада, била само преди четири минути централното седалище на американското правителство. — О, Боже мой…

— Ще ги откараме до… до…

— Откарайте ги до военноморските поделения на Осма и Първа улица. Искам сега край тях да има морски пехотинци, ясно ли е? — По-късно Райън щеше да си спомни, че първата му президентска заповед е била връщане към собственото му минало.

— Да, сър. — Прайс включи микрофона си. — ХИРУРГА и децата да бъдат откарани на Осма и Първа улица. Уведомете пехотинците, че пристигат!

Райън забеляза, че неговата кола тъкмо започваше да се спуска по авеню „Ню Джърси“ и да се отдалечава от Хълма. При всичката си първокласна подготовка хората от тайните служби, общо взето, се мъчеха да напуснат района.

— Обърнете на север — нареди им Джак.

— Сър, Белият дом…

— Трябва ми място с камери, и то веднага. Мисля, че ще имаме нужда и от съдия. — Осъзна, че идеята не му дойде след разсъждения или анализи. Просто му хрумна.

Шевролетът продължи още доста на запад, преди да свие на север и да обърне обратно. Сега улиците бяха оживени от полиция и пожарни коли. Хеликоптери на ВВС от „Андрюс“ кръжаха отгоре, вероятно за да държат новинарските вертолети на разстояние. Райън излезе от автомобила на своя глава и се отправи с опасалата го в обръч охрана към входа на зданието, в което се помещаваше Си Ен Ен. Просто то беше най-близо. Пристигаха още агенти и Райън наистина се почувства в безопасност, макар да съзнаваше колко глупаво е това усещане. Отведоха го нагоре по стълбите в една чакалня, където след няколко минути пристигна поредният агент с някакъв човек.

— Това е съдия Питър Джонсън от федералния съд в окръг Колумбия — представи му го агентът.

— Това ли е, което си мисля? — попита съдията.

— Страхувам се, че да, сър. Аз не съм юрист. Законно ли е? — поинтересува се президентът.

Отговорът предостави отново Прайс:

— Президентът Кулидж е положил клетва пред баща си, окръжен мирови съдия. Законно е — увери тя двамата мъже.

Към тях се приближи камера. Райън сложи ръка на Библията и съдията започна по памет:

— Аз… Кажете името си, моля.

— Аз, Джон Патрик Райън…

— Тържествено се заклевам всеотдайно да изпълнявам задълженията си на президент на Съединените щати.

— Тържествено се заклевам да изпълнявам задълженията си на президент на Съединените щати… и с всички сили да спазвам, покровителствам и браня конституцията на САЩ. Нека Бог ме накаже, ако излъжа — завърши Джак клетвата по памет. На практика тя не се различаваше особено от онази, която положи като морски пехотинец, и смисълът й беше същият.

— Почти нямахте нужда от мен — рече тихо Джонсън. — Поздравления, господин президент. — И на двамата тези думи им прозвучаха нелепо, ала Райън все пак пое ръката му. — Бог да ви благослови.

Джак огледа залата. През прозорците се виждаше пожарът на Хълма. Сетне се обърна пак към камерата, тъй като, независимо дали му харесваше или не, чрез нея го гледаха милиони хора и възлагаха надежди на него. Райън си пое дъх, без да знае, че вратовръзката му е накриво.

— Дами и господа, станалото тази вечер бе опит да се унищожи правителството на Съединените щати. Те убиха президента Дърлинг, предполагам, че са убили и по-голямата част от Сената… Страхувам се, че е твърде рано да се говори със сигурност. Сигурен съм обаче в следното: Америка може да бъде унищожена много по-трудно, отколкото отделни хора. Както сте научили, баща ми беше полицай. С мама загинаха в самолетна катастрофа, но полицаи още има. Много прекрасни хора бяха убити само преди няколко минути, ала Америка продължава да съществува. Бихме се в още една война и я спечелихме. Преживяхме нападение срещу нашата икономика, ще преживеем и това… Боя се, че съм от твърде скоро на тази длъжност, за да го кажа както трябва, обаче в училище научих, че Америка е една мечта, че тя е… Тя олицетворява идеите, които всички споделяме, нещата, в които всички вярваме, и най-вече онова, което вършим, и начина, по който го вършим. Такива неща не можете да унищожите. Никой не може, независимо колко упорито се опитва, понеже ние сме такива, каквито сме… и каквито сме избрали да бъдем. Тази идея също сме измислили сами и нея никой не може да я разруши.

Не съм сигурен какво ще правя след миг, освен че най-напред ще проверя дали жена ми и децата са наистина в безопасност, но сега вече имам тази работа и току-що обещах пред Бога, че ще направя всичко възможно да я върша по най-добрия начин. Засега се обръщам към всички ви за молитви и помощ. Ще направя ново изказване, когато науча нещо повече. Вече можете да изключите камерата — завърши той. Когато лампичката изгасна, Джак се обърна към специален агент Прайс: — Да се залавяме за работа.

Издание:

Атика, София, 1996

Първо издание

Библиотечно оформление и корица — Тандем G

Военен консултант: капитан втори ранг Васил Данов

Предпечатна подготовка: „Атика“.

Печат: „Образование и наука“, ЕАД.

Формат: 32/84/108. 20 печатни коли.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

ПРОЛОГ: ЗАЛЕЗ, ИЗГРЕВ

1. ВЪЗПИТАНИЦИ

2. ОБЩНОСТИ

3. КОЛЕГИЯ

4. ОЖИВЛЕНИЕ

5. ТЕОРИЯ НА СЛОЖНОСТТА

6. ПОГЛЕД ОТВЪТРЕ, ПОГЛЕД ОТВЪН

7. КАТАЛИЗАТОРЪТ

8. В ЗАБЪРЗАН КАДЪР

9. ПОЛИТИЧЕСКИ МАНЕВРИ НА СИЛНИТЕ

10. ПРЕЛЪСТЯВАНЕ

11. МОРСКА ПРОМЯНА

12. ФОРМАЛНОСТИ

13. ВЕТРОВЕ И ТЕЧЕНИЯ

14. РАЗМИСЛИ

15. ДЯВОЛСКИ ГЛУПАВО НЕЩО

16. ПОЛЕЗНИ ТОВАРИ

17. УДАР ПЪРВИ

18. ВЕЛИКДЕНСКОТО ЯЙЦЕ

19. УДАР ВТОРИ, ФИНАНСОВА ПАНИКА

20. УДАР ТРЕТИ

21. МОРСКОСИНЬО

22. В СВЕТОВЕН МАЩАБ

23. НАВАКСВАНЕ

24. ДВИЖЕНИЕ НА МЯСТО

25. ЕДНО ВЕЛИЧИЕ В РУИНИ

26. ИЗРАВНЯВАНЕ

27. НАТРУПВАНЕ

28. ПРЕДАВАНИЯ

29. ЗАПИСКИ

30. ЗАЩО НЕ?

31. КАК И ЗАЩО

32. ИЗВЪНРЕДНО СЪОБЩЕНИЕ

33. ПОВРАТНА ТОЧКА

34. ВСИЧКИ НА БОРДА

35. ПОСЛЕДСТВИЯ

36. ОБМИСЛЯНЕ

37. ЗАДЪЛБОЧАВАНЕ

38. РЕШИТЕЛНАТА КРАЧКА

39. ПРАВО В ОЧИТЕ

40. ЛИСИЦИ И ХРЪТКИ

41. КОМАНДИР НА СПЕЦИАЛЕН ОТРЯД 77

42. И УДАРИ „СВЕТКАВИЦА“

43. В ТАКТ С МЕЛОДИЯТА

44. … ОТ ЧОВЕК, КОЙТО ЗНАЕ КАК СТОЯТ НЕЩАТА…

45. БОЕН РЕД

46. ИЗПРАЩАНЕ НА ВОЕННИ ЧАСТИ

47. ВРЕМЕ ЗА МЕТЕНЕ

Допълнителна информация

Заслуги