ДЖЕК ЛОНДОН

АЛЕНАТА ЧУМА

Превод: Силвана Спасова

chitanka.info

ДИМИТЪР ЛЕНГЕЧЕВ

КАТО ОГЛОЗГАНА КОСТ НА ПЪТЯ

Джек Лондон (1876–1916 г.), име — легенда в световната литература, в предлаганата подборка се възприема и като писател, предупреждаващ света за неговия ужасен свършек.

Териториите, из които странстват неговите герои, в повечето случаи не са географски „вързани“, регионът е по-скоро илюзорен, а времето на случките се простира до далечната, дори за нас, 2073 година.

Тук острият сюжет, така характерен за Джек Лондон, и битката за надмощие в един физически осмислен и реален свят са на по-заден план: Басет от „Червеното божество“ е в духовна борба с шамана на селото Нгурн; не физически двамата спорят под опушените глави на жертвите; битките им са в сферите на духа и религията, идваща от Червеното божество, което постоянно иска своя кръвен данък от хората.

У Джеймс Уорд от „Когато светът беше млад“ се борят двама души: някогашният негов прапрародител и съвременният цивилизован човек: „По силата на някакви атавистични явления в съзнанието му се бяха запазили немалко думи и фрази от първобитния език. В минути на блаженство, на възторг или по време на схватка той имаше навика да издава диви звуци или да реве първобитни напеви.“

Но нима всеки от нас не се е улавял в момент, когато в себе си е чувствал борбата между същите два индивида, разделени един от друг с пропастта на стотиците години? Нима понякога не се чувстваш и ти като мистър Уорд, скъпи ми читателю?

А нима не са обхванати от своя зъл гений съгражданите на младия учен Емил Глук, и нима цялото човечество не е виновно за неговата зла съдба, за пропадналата дарба, впрегната по-късно в едно уникално изобретение за изтребване на човешкия род?

И водено от своя материален нагон, от своята жажда за повече материални излишества, човечеството не може да не стигне до своя пореден апокалипсис, предрича Джек Лондон; болестта, която съсипва „хомо сапиенс“, не може да не го споходи един ден, Алената чума не може да не вземе своите милиарди жертви и виждайки този жесток край, сърцето не може да не изтръпне от картините на самоунищожението.

С вещото перо на хроникьор Джек Лондон ни води през ужасиите на краха на една крехка цивилизация, чийто ярък представител е и той; връщайки се назад във времето, когато е писан разказът, а това са повече от сто и петдесет години, той сякаш визира сегашния бич на човечеството — болестта СПИН…

И накрая авторът на „Желязната пета“, „Лунната долина“, „Мартин Идън“, „Три сърца“ (Джек Лондон е написал петдесет книги) с прозрението на пророк ни води сред отново възраждащия се след своето фиаско свят. Чрез Дългобрадия от „Силата на силните“ иска да ни внуши, че след всеки жесток край идва ред и на щастливото начало, и „това време ще дойде, когато измрат глупаците и няма да има поети, които да съчиняват «Песни на пчелите». Хората не са пчели.“

В предлаганите късове чудесна проза на ужаса отсъстват скитници и пирати, липсват златотърсачите на Клондайк и техните помощници — кучетата, тук всичко е някак остро приглушено, затова с още по-голяма сила лъсва зловещият и невероятен свършек на човешката раса — като една оглозгана кост, стърчаща предупредително на неговия път, са разказите и инвенциите, които му внушава великият скитник и бунтар на XX век Джек Лондон.

ЧЕРВЕНОТО БОЖЕСТВО

Отново този звук, устремен към небесната вис! Засичайки по часовника времето на неговата дълговечност, Басет го сравни с архангелска тръба. Той си помисли, че дори градските стени не биха издържали и биха рухнали под напора на този могъщ, властен призив. Вече за хиляден път Басет се опитваше да определи характера на мощния тътен, който цареше над земята и се разнасяше далече наоколо, достигайки укрепените селища на диваците. Планинската клисура, от която прииждаше, трепереше от гръмкия водопад; все нарастваше и преливайки котловината, изпълваше земята, небето и въздуха. Болното въображение на Басет дочуваше в този звук страшния вопъл на митичен гигант, пълен с отчаяние и гняв. Бездънният глас, призивен и настойчив, се устремяваше нагоре, сякаш се обръщаше към други светове. В него звучеше протест, че никой не може да го чуе и разбере.

Така му се струваше на болния. Той отново се опита да определи природата на странния звук. В него се сливаха и гръм, и меко звучене на златна камбана, и сладостен звън на опъната сребърна струна. Но това не беше нито един от тези звуци, нито пък смесица от тях. Нито речникът на болния, нито опитът му можеха да намерят думи или сравнения, за да предадат полифоничността на звука.

Времето минаваше. Минутите прерастваха в часове, а звукът не секваше; само беше изменил тоналността си, постепенно затихвайки и избледнявайки. Звукът изчезваше също така величествено, както се и появяваше. Премина в неспокойно ломотене, в силен шепот и бавно угасна в огромната гръд, която го бе родила, докато се превърна в зловещ гневен ропот, а после в пленително възторжено нашепване. Все още желаейки да бъде чут, той сякаш се опитваше да предаде някаква космическа тайна, да съобщи нещо безкрайно важно и ценно. Сега това беше само отзвук, в него не се чувстваше нито заплаха, нито обещание — той се стапяше. Да, звукът замря, но в продължение на няколко минути все още продължаваше напрегнато да пулсира в съзнанието на болния.

Когато престана да усеща последното дихание на звука, Басет отново погледна часовника. Беше изминал час, преди този тръбен архангелски глас да се разтвори в небитието.

„Значи това е неговата тъмна кула?“ — мислено попита Басет, спомняйки си Браунинг и гледайки сухите си като на скелет ръце. И се усмихна на изникналия във въображението му образ на Роланд, поднасящ към устните си ловджийския рог със също такива слаби ръце. Месеци или години, питаше се той, изминаха от деня, когато за първи път чу този тайнствен призивен глас на брега на Рингману? Басет не би могъл да отговори на този въпрос даже ако от това зависеше животът му. Болестта продължаваше твърде дълго. Басет съдеше за нея по промеждутъците, през които беше в съзнание. Но той не можеше да каже колко дълги бяха периодите на кошмари и несвяст.

А как ли вървят работите на Бейтмън, капитана на шхуната „Нари“, който се занимаваше с вербуване на чернокожи? Дали най-сетне е умрял от алкохолен делириум пияницата помощник-капитан?

Басет отпъди празните мисли и се опита, без да бърза, да си спомни всички събития, случили се с него от деня, когато на брега на Рингману за първи път чу тайнствения зов от дълбините на джунглата и тръгна насреща му. Сагава се съпротивяваше. Басет отчетливо си спомни странното му маймунско личице, на което беше застинал ужас, гърба му, превит под тежестта на калъфите за колекции, пушката и задължителната за естествоизпитателя мрежа в ръцете му. Сагава изплашено бъбреше на разваления си английски: „Мой се бои, в гората много лош хора седи в храсти.“

Басет тъжно се усмихна, спомняйки си за това. Въпреки страха си момчето от Ню Хановър му остана вярно и без колебание го последва в джунглата да търсят източника на чудния звук. Не, този звук не можеше да бъде издаван от дънера с изгорена сърцевина, който разнасяше из дълбините на джунглата вестта за война, както отначало си помисли Басет. И още веднъж сбърка, като реши, че източникът на звука се намира на не повече от час път и че до обяд непременно ще се върне на шхуната.

— Там голям шум, това лошо, там зъл дух — говореше Сагава.

И се оказа прав. Нима още същия ден не му отрязаха главата? Басет потрепери при този спомен. Сагава вероятно беше изяден от тези „лош хора, които седят в храсти“. Басет си представи момчето такова, каквото го видя за последен път — без оръжие и без товар — проснато на тясната пътечка и обезглавено. Да, това стана за някакви си секунди. А само минута преди това Басет видя как Сагава върви след него, прегърбен под товара си. Скоро и той самият изпадна в отчаяно положение. Басет огледа обезобразените чуканчета на пръстите на лявата си ръка, после предпазливо опипа белега на тила си? Замахването на томахавката беше мълниеносно, но Басет успя да отдръпне глава и да отклони удара с ръка. Той заплати за живота си с обезобразените пръсти и неприятната рана на черепа. С един изстрел Басет повали дивака, който едва не го уби, после разпиля туземците, стълпили се около тялото на Сагава, и с удовлетворение отбеляза, че основният заряд беше попаднал в този, който беше хукнал с главата на убития в ръце. Всичко това стана само за миг. На тясната пътека, изпотъпкана от дивите свине, останаха само той, убитият туземец и тялото на Сагава. От тъмните джунгли, издигащи се от двете страни на пътеката, не се чуваше нито звук, нито някакви признаци на живот. За първи път в живота си Басет убиваше човек и при вида на резултата от изстрела започна да му се повдига.

После се втурнаха да го преследват. Басет тичаше по пътеката, а диваците се оказаха между него и брега. Той не знаеше колко души са, защото не ги виждаше. Можеше да бъде само един, можеха да бъдат и сто. Басет беше сигурен, че някои от тях се прехвърляха по клоните, но той само от време на време виждаше безшумно плъзгащи се сенки. Звук на тетива също не се чуваше, но неизвестно откъде към него често се устремяваше ято от къси стрели; те със свистене се забиваха в стволовете на дърветата и падаха на земята. Остриетата им бяха от кост, пъстрите пера от колибри, които преливаха в многоцветна дъга…

Един път — този спомен и сега, след толкова време, предизвикваше доволния му смях — Басет видя над главата си нечия сянка, която се спотаи, щом той погледна нагоре. Не можа да види нищо, но въпреки това рискува и изстреля заряд едри сачми. С пронизителен писък, като разярена дива котка, сянката рухна през зеленината на клоните и се стовари в нозете му. Като продължаваше да реве от ярост и болка, дивакът впи зъби в твърдата кожа на ботуша на Басет. Но той, без да губи време, с удар в главата го накара да замлъкне навеки. Оттогава Басет така свикна с жестокостта, че споменът за това произшествие го накара да се усмихне.

Каква зловеща нощ последва след това! Няма нищо чудно, че всевъзможните видове тропическа треска се бяха вселили здраво в него, мислеше Басет. Спомни си тази мъчителна нощ, когато болката от раните му се струваше дреболия в сравнение с мъките, причинявани му от пълчищата москити. Нямаше спасение от тях, а не смееше да запали огън. Насекомите наляха толкова отрова в тялото му, че до сутринта очите му подпухнаха. Той се луташе като сляп в някакво тъпо вцепенение и му беше безразлично кога ще му отрежат главата и ще я опекат като на Сагава. За едно денонощие рухна физически и морално. Басет едва не полудя от огромната доза москитна отрова, която се изля в кръвта му. От време на време стреляше в сенките, които го следваха по петите. През деня насекомите продължаваха да го мъчат, а отвратителните мухи на цели ята се врастваха към кървящите му рани; трябваше да ги изтръсква и да ги мачка.

В този ден до Басет отново достигна странният звук, който заглуши барабаните на диваците, но вече се чуваше по-отдалече. И тогава той допусна съдбоносна грешка. Като мислеше, че е направил кръг и източникът на звука се намира между него и брега на Рингману, Басет тръгна назад, предполагайки, че върви към крайбрежието. В действителност той навлизаше все по-дълбоко в дебрите на този неизследван остров. Тази нощ омаломощен заспа между преплетените корени на една смокиня, предавайки се изцяло във властта на комарите.

Следващите дни и нощи се запечатаха в паметта му като някакъв кошмар, но добре запомни една гледка. Внезапно забеляза, че се намира в дивашко селище и видя как старците и децата се втурват към джунглата. Избягаха всички, освен едно същество. Някъде точно над главата си Басет чу скимтене, идващо сякаш от ранено животно, и го обхвана ужас. Той погледна нагоре и видя момиче или по-скоро млада жена, която висеше на дървото под лъчите на жаркото слънце, вързана за едната си ръка. Вероятно висеше така от не един ден. Това личеше по изскочилия от устата й подпухнал език. Все още живо, съществото с ужас го наблюдаваше. Вече не може да й се помогне, помисли си Басет, гледайки подутите, явно счупени на няколко места крака и реши, че ще бъде най-добре да я застреля. Тук спомените изчезваха. Басет не знаеше дали е стрелял в жената, не можеше да си представи по какъв начин е попаднал в това село и как е успял да се измъкне от там.

Много смътни видения се сменяха в главата на Басет, когато си спомняше тези ужасни странствания. Картините изчезваха така бързо, както се появяваха. Той се видя как нахлу в друго село от десетина колиби и със сачми прогони всичките му обитатели в джунглата. В селото остана само един грохнал старец, който нямаше сили да бяга. Той плюеше в белия човек, кълнеше и злобно ръмжеше, когато Басет измъкваше от пръстената пещ ухаещо печено прасенце, повито в листа. Тук, в това село, Басет беше обхванат от безсмислена жестокост. Като свърши с яденето, той взе едно бутче със себе си и на тръгване подпали с лупата покрива на колибата.

Но още по-незаличима следа остави в душата на Басет зловонната влага на джунглата. Самият въздух беше пропит от зло, там винаги цареше сумрак. Слънчевите лъчи с труд пробиваха плътната зеленина на листата, които образуваха нещо като покрив на височина стотина фута от земята. Под този навес живееше чудовищното гнило царство на растенията паразити, родени от тлен и процъфтяващи в мрака на смъртта. И Басет се промъкваше през тези мрачни дебри, преследван от плъзгащите се сенки на людоедите — духовете на злото, които не се решаваха да влязат в бой с него, но твърдо знаеха, че рано или късно ще го изядат. Басет си спомняше, че в минутите на прояснение се чувстваше като ранен бизон, преследван из прерията от глутница койоти, прекалено страхливи, за да го нападнат, но уверени, че краят му е неизбежен и тогава ще се натъпчат на воля. И както рогата и твърдите копита на бизона го защитаваха от койотите, така пушката на Басет държеше на безопасно разстояние размазаните сенки на диваците от Соломоновите острови.

Но настъпи денят, когато Басет стигна до тревиста равнина. Джунглата изведнъж свърши като отрязана с божествен меч. Зловещата черна стена на гората се издигаше на височина стотина фута и непосредствено в подножието й растеше мека нежна трева, която радваше окото и се простираше на много километри. Равнината свършваше с планински зъбер, издигнат още в древни времена от някое земетресение и размит от тропическите дъждове. Басет се опияняваше от вида на тази трева. Той пълзеше, вдишвайки аромата й, потапяше с наслада лице в нея и накрая се разрида.

И в този миг отново се чу чудният мощен звук, ако в думата „мощен“, както по-късно често мислеше Басет, можеха да се вместят безпределността и неговата нежност. Бе нежен като никой друг звук на света, бе титанично могъщ, сякаш го раждаше металното гърло на някакво неизвестно чудовище. Гласът сякаш зовеше Басет през безкрайните простори на саваната, благославяйки многострадалната му измъчена душа.

Басет си спомни как лежеше неподвижно, заровил мокрото си от сълзи лице в тревата и, вече без да плаче, се вслушваше в чудния глас и недоумяваше как е могъл да го чуе от брега на Рингману. Явно някакъв каприз на въздушните течения беше позволил на звука да долети от толкова далече. Това можеше да не се повтори още хиляда, още десет хиляди дни. Но беше станало така, че благоприятните условия се бяха създали точно този ден, когато той слезе от шхуната „Нари“ за няколко часа, за да попълни колекцията си. Басет търсеше знаменитата гигантска тропическа пеперуда с размах на крилете цял фут — те са така кадифени и тъмни, както сумракът на джунглата. Пеперудата обикновено кацаше по върховете на дърветата и можеше да бъде свалена само с изстрел. Затова Сагава носеше след Басет пушка сачмалия.

Два дни и две нощи Басет пълзя по равнината. Не му беше лесно, затова пък преследвачите му останаха в джунглата. Той би умрял от сушата, ако тропическият дъжд, превалял на втория ден, не бе утолил жаждата му.

А след това се появи Балата. В сянката на първите дървета — там, където саваната се сменяше с гъсти планински джунгли, той се строполи с мисълта, че ей сега ще умре. Отначало Балата, като видя неговата безпомощност, диво зави от радост, канейки се да му пръсне черепа с един дебел клон. Но може би тази крайна безпомощност я привлече, може би не го довърши от любопитство. Във всеки случай тя не го удари. Като отвори очи и мислено се приготви за удара, Басет видя, че жената внимателно го разглежда. Особено я поразиха сините му очи и бялата кожа. Тя спокойно приклекна до него, плю върху ръката му и започна да изтрива от нея многодневната лепкава мръсотия на джунглата, от която кожата бе изгубила природната си белота.

Всичко в тази жена поразяваше Басет. Той се усмихна на този спомен, защото по отношение на дрехите тя бе наивна като Ева до произшествието със смокиновото листо. Набита и в същото време мършава, с непропорционално развити крайници и мускули, наподобяващи конопени въжета, от ранно детство покрита с мръсотия, измивана само от случайните дъждове, тя представляваше най-непривлекателната разновидност на жена от дивите племена; нали като учен имаше възможност да оцени. Гърдите й свидетелстваха едновременно за младост и за зрялост. И като оставим настрана всичко останало, за принадлежността й към женския пол можеше да се съди по единственото й украшение — свинската опашчица, която се люлееше на лявото й ухо. Тя беше отрязана толкова скоро, че още кървеше: капките падаха по рамото на жената и застиваха като разтопен восък на свещ. А лицето й! Сбръчкана кожа, монголски нос с обърнати ноздри, уста с огромна издадена горна бърна, скосена брадичка и накрая остри зли очи, мигащи като на маймуна в клетка.

Даже водата, която му донесе в един лист, и парчето вмирисано свинско месо не можеха да изкупят в очите на Басет чудовищното й безобразие.

Като хапна малко, Басет затвори очи, за да не я вижда. Но Балата непрекъснато и насила му отваряше очите, за да се полюбува на техния син цвят. И тогава отново се разнесе същият звук. Изглеждаше, като че този път източникът му е по-близо, но Басет знаеше, че още много часове изнурителен път го делят от тайнствения глас. На Балата звукът направи много силно впечатление. Тя се сви и извръщайки лице, започна да стене, зъбите й трескаво затракаха от страх. Гласът звуча цял час, после Басет затвори очи и заспа, а Балата пропъждаше мухите.

Събуди се чак през нощта. Балата беше изчезнала. Басет усети прилив на нови сили — беше така изпохапан от москитите, че вече не чувстваше отровата им — и, затваряйки очи, спа непробудно до сутринта. След време Балата се върна с още няколко жени. Далече от красавиците, те все пак бяха по-малко уродливи. От начина, по който се държеше Балата, стана ясно, че го смята за своя плячка, своя собственост. Тя така се гордееше с находката си, че това би могло да му се стори комично, ако положението, в което беше изпаднал, не беше така отчайващо.

По-късно, след прехода, който му се стори необикновено дълъг и труден, Басет се строполи под хлебното дърво пред входа на свещената колиба, докато Балата енергично отстояваше правото си върху него. Нгурн, с когото Басет трябваше да се запознае като с главен магьосник, жрец и лечител на селото, искаше да получи главата му. Останалите туземци, които ги бяха заобиколили, хилещи се и врещящи като маймуни, не по-облечени и не по-малко безобразни от Балата, жадуваха да получат тялото му, за да го опекат и изядат. Тогава Басет още не разбираше езика им, ако може да се нарекат така грубите звуци, с чиято помощ диваците се обясняваха, но той схвана същността на спора им, особено когато тези маймуноподобни люде започнаха безцеремонно да го опипват, сякаш бе заклан добитък в месарница.

Сигурно щеше да се наложи Балата да отстъпи плячката си, ако не се беше случило следното: един от мъжете, който с интерес разглеждаше заредената пушка на Басет, без да иска, бе вдигнал петлето и бе натиснал спусъка. При изстрела коремът на дивака получи ритник от приклада, а зарядът пръсна главата на един от участниците в препирнята. Балата избяга заедно със съплеменниците си и Басет успя да си прибере оръжието преди да се завърнат, макар че върху съзнанието му вече падаше пелената на настъпващата треска. Когато диваците отново затвориха кръга, независимо че го тресеше, а очите му сълзяха, той впрегна волята си и успя да им вдъхне страх с помощта на някои прости чудеса — часовник, компас, леща и кибрит. В заключение тържествено и внушително застреля едно тичащо прасе и на часа изгуби съзнание.

Басет напрегна мускулите на ръцете си, проверявайки колко сили са му останали и бавно, с мъка се изправи на крака. Беше крайно изтощен, но все пак през всичките дълги месеци на боледуването не се беше чувствал така силен, както днес. Той се страхуваше от рецидиви, повтаряли се вече неведнъж. Без каквито и да било медикаменти, даже без хинин, той още устояваше на натиска на най-страшната тропическа треска. Но докога ще му стигнат сили за борба с нея? Този въпрос го измъчваше през цялото време. Басет като истински учен не можеше да умре преди разгадаване тайната на странния звук.

Подпирайки се на тоягата, той се затътри към свещената колиба, където в мрака царстваха Нгурн и Смъртта. Тази колиба беше за Басет така тъмна и зловеща, както и самите джунгли. Но там седеше словоохотливият старец Нгурн, негов приятел и събеседник, който с удоволствие спореше и разглаголстваше сред пепелището на смъртта. Сред дима и саждите той бавно обръщаше човешките глави, закачени на черните греди. В часовете, когато съзнанието не напускаше Басет, той овладя примитивния по съдържание, но труден по форма език на Балата, Нгурн и Гнгн — глуповатия млад вожд с яйцевидна глава, който се подчиняваше на стареца; носеше се слух, че е негов син.

— Ще говори ли днес Червеното божество? — попита Басет.

Така беше свикнал със зловещото занимание на Нгурн, че даже изпитваше силен интерес към процеса на мумифицирането.

С поглед на познавач Нгурн огледа главата, която обработваше.

— След не по-малко от десет дни ще мога да кажа, че е готова — проговори той. — Още никой не е опушвал такива трофеи.

Басет се усмихна в себе си, разбирайки, че старецът избягва разговора за тайнственото Божество. Това се повтаряше ден след ден. Нито самият Нгурн, нито хората от племето споменаваха за физическата природа на Червеното божество, а то непременно би трябвало да има такава, за да издава такъв удивителен звук. Диваците наричаха божеството Червено, но Басет не мислеше, че този епитет характеризира единствено окраската му. Кървавочервени бяха деянията му, както се разбра от неясните намеци. Нгурн му съобщи, че Червения е не само по-могъщ от боговете на техните съседи и неумолимо жадува алена човешка кръв, но че тези богове се подлагат на изтезания и му се принасят в жертва. Божеството царуваше над дванадесет села, а в селото на Нгурн беше разположен централният орган на властта. В името на Червеното божество много околни селища бяха изгорени и изтрити от лицето на земята, а жителите им — принесени в жертва. Такова беше състоянието на нещата в момента, така беше от много поколения. Нгурн бил още юноша, когато живеещите отвъд равнината племена нападнали селището му. Той и войнствените му съплеменници извършили ответно нападение и взели много пленници. Докато били още живи, източили кръвта им пред Червеното божество; само принесените в жертва деца били повече от сто, а на възрастните броят не се знаел.

Понякога старците наричаха Червеното божество Гръмоподобния, понякога Сладкогласния, Пеещо слънце, а също и Родения от Звезда.

Но защо роден от звезда? — Басет напразно задаваше този въпрос на Нгурн. Както твърдеше старецът, Червеното божество винаги се е намирало там, където е сега и във всички времена с гръмоподобно пеене е изразявало волята си пред хората. Но бащата на жреца, чиято препарирана глава, увита в благовонни треви, се люлееше между черните греди, бил на друго мнение. Този мъдрец смятал, че Червения е долетял от небето, иначе защо още предците им бяха го нарекли Родения от Звезда? Басет не можеше да не се съгласи отчасти с тази версия. Но Нгурн възразяваше. Старецът казваше, че е виждал много звездни нощи, но никога не е намирал нито в джунглите, нито в равнината поне една звезда, макар че е търсил. Вярно, той е наблюдавал как падат звезди (това беше в отговор на възражението на Басет), но също е наблюдавал как светят гнили пънове, гъби и развалено месо, виждал е сиянието на плодовете на хлебното дърво, огънчетата на светулките и горските пожари. Но в какво се превръща това горене след като угасне? В спомен. В спомен за това, което вече не съществува — за минали любовни утехи, пирове и несбъднати желания, за тези отзвуци от миналото, невъплътени в реалност. Къде е месото на глигана, когото ловецът не е убил, къде е момичето, умряло, преди юношата да го познае?

— Не, споменът не може да бъде звезда — твърдеше Нгурн. — Как би могъл да бъде? Аз много години се вглеждам в звездното небе и още нито веднъж не съм забелязал поне една звезда да липсва. Освен това звездите са направени от огън, а Червения не е огън, той е светлина — неволно се изпусна Нгурн. Но тази изтървана дума не даваше нищо ново на Басет.

— Ще заговори ли Червения утре? — Басет отново попита стареца.

Нгурн само сви рамене.

— А вдругиден? А след два дни? — настояваше той.

— Ще ми се да подхвана опушването на твоята глава — отклони темата Нгурн. — Тя не е като другите. Още никой жрец не е имал такава. Аз добре ще я опуша. Няма да бързам, ще се занимавам с нея много месеци. Луните ще растат и ще намаляват, димът лениво ще се стеле; аз сам ще събера тревите. Кожата на лицето ти няма да се сбръчка, ще си остане така гладка, както е сега.

Той стана и свали тръстиковата торба, която висеше на една от чернеещите в полумрака на колибата греди.

— Ето една глава, която прилича на твоята, но е лошо опушена — каза Нгурн.

При тези думи Басет застана нащрек и си помисли, че това може би е главата на бял. Той смяташе, че туземците, обитаващи дълбините на джунглата, никога не са се сблъсквали с бели хора. Диваците нямаха ни най-малка представа от разваления английски, на който говорят почти всички коренни жители от югозападната част на Тихия океан. Те не знаеха какво е това тютюн или барут, а малкото ценни ножове, направени от железен обръч и още по-редките томахавки, изработени от евтини секири, бяха взети, според Басет, като военна плячка от победените племена, живеещи оттатък саваната, а те на свой ред ги бяха получили по същия начин от обитаващите кораловите острови диваци от крайбрежието, общуващи понякога с белите.

— Хората, които живеят далеч-далеч, не умеят да опушват — поясни Нгурн, подавайки на Басет нещо, което без съмнение беше древна глава на европеец — светлите коси потвърждаваха това. Басет беше готов да се закълне, че главата е на англичанин, при това англичанин от друго столетие; доказателство бяха масивните златни обици в изсъхналите меки части на ушите.

— Но твоята глава… — върна се жрецът към любимата си тема.

— Знаеш ли какво — прекъсна го Басет, осенен от нова мисъл, — можеш да разполагаш с главата ми, когато умра, ако ми позволиш да зърна Червеното божество.

— Аз все едно ще я получа, когато умреш — отхвърли предложението му Нгурн и добави с жестоката откровеност на дивак: — Дните ти са преброени, ти и сега си почти труп. Ти слабееш. Ще минат няколко месеца и главата ти ще се опушва тук, при мен. Знаеш ли, приятно е в течение на много дни да обръщаш в дима главата на човек, когото добре познаваш. Тогава ще си говорим и ще ти открия много тайни; това няма да бъде опасно за нас, нали ще си мъртъв.

— Нгурн — с внезапен гняв каза Басет, — нали знаеш моя Малък гръм в желязото (така диваците наричаха всесилната му сачмалийка)? Аз мога да те убия, когато пожелая, тогава няма да получиш главата ми.

— И какво от това — невъзмутимо отговори Нгурн, — все едно, ние ще я получим и тя ще виси тук, в тази колиба. Ще я получи Гнгн или някой друг от племето. И знай: колкото по-рано ме убиеш, толкова по-скоро главата ти ще се върти тук, в дима.

Басет разбра, че от този спор старецът излезе победител.

Но какво представляваше Червеното божество? Този въпрос си задаваше Басет за хиляден път през последвалата седмица, когато, както му се струваше, силите му бяха започнали да се възвръщат. Кой беше източникът на чудния звук? Кой е той, този Певец на слънцето, Роден от Звезда?

Кое е това тайнствено божество, така свирепо, както дивите чернокожи племена, които му се кланяха и чийто властен сребърен глас неведнъж беше чувал Басет?

Опитът да съблазни стария жрец с главата си излезе неуспешен. Не можеше да се разчита и на вожда на племето Гнгн — този кретен буквално във всичко се подчиняваше на Нгурн. Оставаше само Балата. Тя обожаваше Басет от деня, когато за първи път видя сините му очи. Балата беше жена и той знаеше: единственото, което можеше да накара дивачката да измени на племето си, беше сърцето й. Но Басет беше гнуслив. Той не можеше да преодолее чувството на ужас, което още от самото начало му вдъхваше грозотата на Балата. Даже в Англия жените никога не го бяха привличали особено. Но сега, постъпвайки като човек, готов на всякаква жертва в името на науката, той започна усилено да ухажва дивачката, извършвайки насилие над изтънчената си природа.

С отвращение, криейки гримасата си, я прегръщаше през покритите с коричка от мръсотия рамене и чувстваше как къдравите й, с дъх на гранясала мас коси докосват шията и брадичката му. Но той едва не извика, когато тя веднага се поддаде на ласката му, изразявайки възторга си с кривене, непонятно бърборене и свинско квичене. Това беше прекалено. И следващата стъпка в ухажването беше, че Басет я заведе до ручея и добре я изми.

Като верен поклонник, от този ден Басет не се отделяше от нея. Той посвещаваше на Балата толкова време, колкото успяваше да сдържа отвращението си. Все пак се измъкна от бракосъчетание по обичаите на племето, на което настояваше Балата. За щастие тези диваци строго спазваха определени табута. Например Нгурн нямаше право да докосва скелета, месото или кожата на крокодил. Това беше твърдо определено. На Гнгн също от рождение му беше забранено да пипа жена. Ако някоя го докоснеше, тя само с кръвта си можеше да измие осквернението на вожда. Веднъж Басет видя как по време на игра едно деветгодишно момиче връхлетя върху свещения вожд. Оттогава то изчезна. Балата му каза под секрет, че в продължение на три дни и три нощи момичето е умирало пред Червеното божество. На Балата бяха забранени плодовете на хлебното дърво. Това радваше Басет — какво щеше да прави, ако й беше забранена водата!

За себе си Басет също измисли забрана. Той заяви, че има право да се ожени едва когато съзвездието Южен кръст достигне зенита. Басет разбираше от астрономия и знаеше, че по такъв начин ще получи отсрочка от почти девет месеца. Той смяташе, че за това време или ще умре, или ще успее да избяга към крайбрежието, след като узнае тайната на Червеното божество и източника на странния звук. Отначало мислеше, че божеството е гигантска статуя като колоса на Мемнон, пееща при определена температура под действието на слънчевите лъчи. Но после се отказа от тази хипотеза — веднъж след един военен набег група пленници беше принесена в жертва на Божеството през нощта, по време на дъжд, и Червения дух пееше още по-силно, макар че в дадения случай слънцето не можеше да играе подобна роля.

С Балата или в компанията на други диваци Басет можеше свободно да броди из джунглата, но му беше забранено да ходи в посоката, която обитаваше Червеното божество. Той стана още по-внимателен към Балата, като не забравяше при това да следи дали по-често се къпе в ручея. Като всяка жена Балата беше способна на всякакво предателство в името на любовта. И макар видът й да предизвикваше отвращение, а ласките й да го докарваха до отчаяние, макар страшното й лице да преследваше Басет в нощните му кошмари, все пак, независимо от всичко, той усещаше в нея оная първична сила на пола, която въодушевяваше Балата и правеше собствения й живот по-малко ценен от щастието на любимия, чиято жена се надяваше да бъде. Жулиета или Балата? По какво се отличаваха те една от друга? Нежният и изтънчен продукт на високоразвита цивилизация и неговият звероподобен първообраз, изостанал със сто хиляди години?… Съществена разлика между тях той не виждаше.

Басет беше преди всичко учен и след това хуманист. В дебрите на гвадалканарската джунгла той провеждаше опит по същия начин, както би проверявал някоя химична реакция в лабораторията си. Усърдно се преструваше на влюбен и в същото време все по-упорито настояваше Балата да го заведе при Червеното божество. История, стара като света, мислеше си той, жената винаги трябва да плаща.

Това се случи, когато седяха на брега на ручея и ловяха непознати на Басет черни рибки със златист хайвер (те често навлизаха в сладки води и във всякакъв вид — живи и вмирисани, се смятаха за деликатес). Като чу желанието му, Балата се хвърли ничком в калта, обгърна с ръце краката му и започна да ги целува, хлипайки така, че по кожата му хукнаха мравки. Балата го молеше да я убие, но да не иска невъзможното. Тя му разказа, че страшно наказание очаква всеки, нарушил табуто на Червеното божество — цяла седмица изтезания. Басет я слушаше и се убеждаваше, че още недостатъчно добре знае как един човек може да изтезава друг.

И все пак Басет настояваше: мъжката му воля трябва да бъде изпълнена дори с риск за живота й; той трябва да проникне в тайната на Червеното божество дори ако тя плати за това с бавна, мъчителна смърт.

Балата беше само жена и отстъпи. Тя го поведе в забранената зона на джунглата. Стръмният планински рид, който се простираше от север, се срещаше тук със също такъв рид, идващ от юг, образувайки дълбока черна клисура, през която минаваше потокът, където Балата и Басет ловяха риба. Около миля пътеката вървеше по края на клисурата, после рязко се издигаше нагоре. Те минаха край варовикови наноси, които привлякоха вниманието на геолога Басет. Спирайки от време на време заради слабостта му, те се катереха по обраслите с мъх височини, докато излязоха на голо плато. Басет видя, че то е покрито с тъмен прах от вулканичен произход. Помисли си, че джобен магнит лесно би могъл да привлече няколко от тези черни лъскави зрънца.

Като държеше Балата за ръка и я подканваше да върви напред, Басет най-после се озова пред целта на своето пътешествие. В центъра на платото зееше огромна яма, която без съмнение имаше изкуствен произход. Тутакси си спомни всичко от историите на пътешествията из Южните морета, в главата му забръмчаха отделни дати, откъслечни събития. Тези острови бяха открити от Мендана. Беше ги нарекъл Соломонови, като мислел, че е намерил легендарните рудници на цар Соломон. Много хора се бяха смели на детската доверчивост на стария моряк, а сега самият Басет стоеше на ръба на рова, който му напомняше диамантените мини в Южна Африка.

Но това, което видя долу, по-скоро напомняше перла, в която се преливаха всички цветове на дъгата. Това беше перла-гигант. Перлите от цялата земя, събрани на едно място, пак не биха достигнали големината й, а цветът й не приличаше нито на цвета на бисера, нито на каквото и да било друго. Когато видя неповторимия цвят на Червеното божество, Басет разбра, че пред него е именно то. Това бе кълбо с идеална форма, около двеста фута в диаметър; горната му част се подаваше на около сто фута над ямата. Сякаш повърхността на кълбото бе покрита с някакъв лак. Изумителната полировка можеше да бъде направена и от човек, но, разбира се, не и от ръцете на диваците. Лакът беше с изключително красив ярко-вишнев оттенък и изглеждаше, че са положени няколко слоя. Кълбото искреше на слънцето и преливаше в многоцветно сияние.

Напразно Балата молеше Басет да не слиза долу. Търкаляше се в калта, умолявайки го да остане, но когато той все пак се заспуска по пътечката, лъкатушеща по стените на гигантския овраг, Балата се помъкна след него превита и хленчеща. Червеното божество бе извадено от земята като голяма ценност — в това нямаше никакво съмнение. Диваците, които живееха в дванадесетте околни села, бяха твърде малко, а оръдията им се отличаваха с крайна примитивност, затова Басет реши, че само благодарение на труда на много поколения е могъл да бъде изкопан този гигантски ров.

Дъното на обширната яма беше осеяно с изсъхнали скелети, между които се търкаляха дървени и каменни изображения на идоли, обезобразени и изпочупени. Някои от тях бяха изрязани от яки дървесни стволове, дълги 40–50 фута и украсени с непристойни тотемични рисунки. Той забеляза отсъствието на акули и костенурки, които така често се появяваха в култовите предмети на живеещите по крайбрежието туземци. Порази го повтарящото се изображение на шлем. Какво можеха да знаят за шлемовете тези диваци от дебрите на Гвадалканар? Може би воините на Мендана са носели шлемове и са проникнали тук преди няколко века? А ако не, откъде тогава е дошъл този мотив?

Промъквайки се из купищата осакатени идоли и кости, съпровождан от хленчещата Балата, Басет доближи плътно Червеното божество и леко го докосна с крайчеца на пръстите. Не, това не можеше да бъде лак. Лакираната повърхност би била гладка, а тази беше набраздена от гънки и вдлъбнатини, навсякъде се виждаха следи от опити за топене. Кълбото можеше да бъде само метално, но Басет знаеше, че на Земята няма нито един метал или сплав, наподобяващи този. Цветът бе естествен и явно му принадлежеше.

Басет погали повърхността на кълбото и изведнъж гигантската сфера трепна, оживя и запя. Това беше невероятно! Тя ечеше от такова почти недоловимо докосване! Кълбото сякаш отговаряше на ласката му с ритмични вибрации, които преминаваха в шепот, шумолене и мънкане. Звуците поразяваха с разнообразието си: в тях се чуваше тънко, едва доловимо в нюансите си свирене и упоително сладостният глас на вълшебна тръба. Басет реши, че така би звучала камбаната на боговете, летящи към Земята от просторите на Космоса.

Той хвърли въпросителен поглед към Балата, но тя, като чу пеенето на Червеното божество, със стон падна ничком сред костите. Ученият започна внимателно да разглежда странното същество. То е кухо и е направено от неизвестен за нас материал, реши Басет. Да, още в древни времена някой справедливо го е нарекъл Роден от Звезда. Само звездите биха могли да го изпратят на Земята. В него бяха въплътени знанията и умението на други светове. Неговата идеална форма не можеше да бъде резултат на случайност. Безспорно кълбото беше творение на висок ум, проникнал в тайните на метала. Басет изумено го гледаше, а в ума му се мяркаха стотици хипотези, обясняващи появата на този странник, който се беше осмелил да прекоси звездното небе и сега стоеше пред него, измъкнат от земята благодарение на упорития труд на людоедите.

Може би цветът му беше резултат от нагряването на някакъв известен метал? Басет заби острието на джобното си ножче в повърхността на гиганта, опитвайки се да установи природата на материала. Кълбото с протестиращ тътен отговори на това докосване. То зазвъня с прозрачен златист звън. Звукът се спускаше и издигаше, той се разширяваше и беше готов да прерасне в онзи всепоглъщащ гръм, който така често смущаваше Басет.

Забравил за опасността и за собствения си живот, поразен от невероятното и необяснимо явление, той замахна с ножа, за да удари кълбото с все сила, но Балата го задържа. Тя с ужас се вкопчи в краката му, умоляваше го да не прави това. В бясното си желание да го спре, тя си прехапа ръката до костта.

Той едва ли забеляза това, макар машинално да се поддаде на инстинктивното чувство, и се въздържа от удара. Човешкият живот му се стори безкрайно нищожен пред това величествено знамение от недостъпното битие на звездните светове. Той ритна с крак, като куче, малката уродлива дивачка и я накара да се изправи. Тя тръгна след него около кълбото. Малко по-нататък Басет видя страшно зрелище. Той позна изсъхналия на слънцето труп на деветгодишното момиченце, неволно нарушило свещеното табу на вожда. Не случайно диваците бяха нарекли божеството си Червено, виждайки в него собствения си образ и стараейки се да спечелят благоразположението му с кървави жертвоприношения. Между наказаните Басет видя човек, който беше още жив.

Продължи пътя си, стъпвайки по костите, осеяли тази древна гробница на невинни жертви. Не след дълго Басет видя съоръжението, което караше Червеното божество да устремява своя зов през дивите лесове до далечния бряг на Рингману. Неговата примитивност биеше на очи в сравнение с необикновеното кълбо. Това бе масивна греда, дълга около петдесет фута, охранявана от древността с тотемите на свещената традиция. Бе татуирана с множество богове в шлемове, седнали един над друг в отворената паст на крокодил. Гредата бе окачена на въжета, сплетени от лиани и висеше на огромен триножник от резбовани стволове; от гредата висяха въжета, с помощта на които тя можеше да се люлее и да удря искрящата в разноцветни нюанси повърхност на кълбото.

Ето тук старият Нгурн извършваше своето бутафорно богослужение. Басет силно, почти истерично се изсмя при мисълта, че този чуден пратеник на други светове е попаднал при маймуноподобни людоеди, ловци на човешки глави.

Това бе все едно божието слово да попадне в мръсната бездна, простираща се под ада или скрижалите със заповедите на Йехова да се дадат на маймуните в зоологическата градина, а Нагорната проповед да бъде произнесена в лудница.

Седмиците минаваха бавно. Басет спеше в колибата на жреца, на посипания с пепел под, а над него бавно се поклащаха окачените за опушване глави. Басет нощуваше там не случайно — жените нямаха право да влизат в свещената колиба и следователно той беше недостъпен за Балата, която ставаше все по-досадна с издигането на Южния кръст и приближаване мига на сватбата. Дните си прекарваше в плетен хамак под сянката на хлебното дърво, което растеше пред колибата. Този жизнен порядък се нарушаваше от честите пристъпи на изтощителната треска, по време на които Басет лежеше в колибата на Нгурн. Той се опитваше да пребори болестта, защото страстно жадуваше за живот. Трябваше да оздравее, за да избяга, да мине през равнината и джунглите и да стигне крайбрежието. Оттам с помощта на някоя вербовъчна шхуна можеше да се върне в цивилизования свят и да разкаже на хората за посланика на чуждите светове, почиващ в сърцето на мрачния Гвадалканар, при звероподобните диваци, които му се кланяха.

Понякога нощем, легнал под хлебното дърво, в продължение на часове гледаше как звездите постепенно се скриват зад черната стена на джунглата. Той добре се ориентираше в астрономията и, боледувайки, намираше някакво горчиво удоволствие в размишленията си за жителите на отдалечени слънчеви системи, където плахо от тъмните дълбини на материята се ражда животът. За него не съществуваха граници на времето и пространството. Твърдото му убеждение, че енергията е неизчерпаема, а материята — вечна, не можеше да бъде разколебано от никакви теории за радиоактивно разпадане. Звезди винаги е имало и ще има. Разбира се, в този космически кръговрат всичко си приличаше и с малки изключения би трябвало да има горе-долу една и съща субстанция. Всичко се подчиняваше на същите закони, които бяха нерушими през цялата история на човечеството.

Легнал под хлебното дърво си мислеше, че може би безброй множество очи непрестанно и също така напрегнато гледат към небето за да проникнат в загадките на вселената. И се усещаше частица от незримата верига, свързваща човешките същества от различните части на вселената, същества, които като него мислено са устремени към безкрайността.

Кой е този непознат висш разум, изпратил от дълбините на вселената сияещия пурпурен вестител с неговия небесен глас? Сигурно отдавна вървеше по пътя на научните търсения, път, на който по космическия календар хората от земята бяха стъпили съвсем неотдавна. Нали за да изпрати през черната бездна на вселената своя вестител, този разум е трябвало да достигне висотите, към които човекът, лутайки се пипнешком в мрака на незнанието, така бавно напредваше с цената на потта и кръвта си. Какви са тези висши същества? Достигнали ли са великото братство? Или са признали, че законът на любовта води до слабост и упадък? Или животът е борба? Беше ли безпощадният закон на естествения подбор разпространен из цялата вселена? И кое е най-важно от всичко? Не беше ли мъдростта им и сега затворена в металното сърце на червеното кълбо в очакване на часа, когато първият земен жител ще съумее да я разгадае? Но едно беше несъмнено за Басет: пеещият посланик не беше капка червена роса, случайно отронена от лъвската грива на някое далечно слънце. Червеното божество беше изпратено умишлено, в пеенето му звучеше мъдрият език на звездите.

Колко стихии бяха укротили синовете на космоса, колко тайни бяха разгадали? Без съмнение това огромно кълбо трябваше да съдържа в себе си не само историята на най-великите открития, далеч изпреварили човешката фантазия, които, ако бъдат овладени, ще издигнат неговия обществен и личен живот до недостижимите висоти на чистотата и могъществото. Червеното божество беше велик дар за сляпото, ненаситно и стремящо се към небето човечество. И на него, Басет, се падна великата чест първи да получи посланието на Звездните братя.

Нито един бял, нито един туземец, който не принадлежеше към племето на Нгурн, досега не бе посмял да погледне Червеното божество. Чакаше го смърт. Такъв бе древният закон, който разказа жрецът на Басет. Само син на тяхното племе можеше да лицезре Червения и да остане жив. Но сега положението се беше изменило. Престъпната тайна на Басет знаеше само Балата, която не би го издала от страх, че ще бъде умъртвена в името на Червеното божество. Сега пред Басет стоеше само една цел — да се пребори с изтощителната треска и да се върне в цивилизования свят. Той щеше да организира експедиция и да изтръгне от сърцето на Червеното божество посланието на други светове, дори ако се наложи да унищожи всички туземци на острова.

Но пристъпите на болестта започнаха да се повтарят все по-често. Сега през голяма част от времето беше в безсъзнание. И накрая Басет, въпреки свойствения на неговата силна натура оптимизъм, разбра, че никога няма да преодолее джунглите и да стигне до морето. Южният кръст се издигаше все по-високо, докато животът му бавно си отиваше. Даже Балата разбра, че няма да доживее до сватбата. Нгурн собственоръчно събираше треви за препарирането на главата му и гордо обясняваше колко изкусно ще я обработи. Що се отнася до Басет, това не го възмущаваше. Животът го напускаше така бавно и упорито, че ученият вече не се плашеше от небитието. Той продължаваше да съществува. Периодите на безсъзнание се редуваха с промеждутъци на полубезсъзнателно състояние, смътно и нереално, и той лениво се питаше дали е видял Червеното божество, или необикновеното кълбо му се е привидяло в трескаво бълнуване.

Но ето, настъпи денят, когато сумрачната мъгла се разсея и Басет почувства, че умът му е ясен като камбанен звън, а тялото му е така слабо, че не може да помръдне нито ръка, нито крак. Физическата му обвивка стана безтегловна и в кратката минута на прояснение почувства, че смъртта е редом с него. Разбра, че краят е неизбежен. Но сега Басет не се съмняваше, че действително е видял със собствените си очи Червеното божество, посланика на други светове. И съзнаваше, че ще умре, без да успее да разкаже на света за пеещия вестител, който тук, в сърцето на Гвадалканар, може би бе чакал хилядолетия за да научат хората за него.

Басет взе решение: извика под сянката на хлебното дърво Нгурн и обсъди със стария магьосник условията за осъществяване на последния дял от живота си.

— Зная закона, Нгурн — заключи той, — само син на вашето племе може да лицезре Червеното божество и да остане жив; известно ми е, че на чуждите това е забранено, но нали все пак аз ще умра. Нека младежите от твоето племе ме отнесат до Червения, аз само веднъж ще го погледна, ще чуя как пее и после ще умра от твоята ръка, Нгурн. Тогава всички ще бъдат доволни — ще се изпълни последното ми желание, ти ще получиш главата ми, която чакаш с такова нетърпение, и законът няма да бъде нарушен.

Нгурн се съгласи с това и каза:

— Да, ти си прав, така ще бъде най-добре. Ти все едно няма да се оправиш, защо тогава да се хващаш за някакви броени часове, това е неразумно. И за нас, здравите, ти стана бреме. Вярно, ти си умен и на мене ми беше приятно да беседвам с тебе, но минаха вече много луни, а ние вече почти не разговаряме. В същото време ти заемаш място в колибата ми, неприятно хъркаш като умираща свиня, силно и досадно бъбриш на своя език, който аз не разбирам. Ти смущаваш покоя на душата ми, а аз, когато опушвам глави, обичам да размишлявам за вечността, за светлината и мрака. Ти ме обременяваш, ти нарушаваш хода на мислите ми и не ми позволяваш да постигна висшата мъдрост, която трябва да позная преди да угасна. Над теб вече е надвиснал мрак и затова трябва по-скоро да умреш. Обещавам ти, че през дългите дни, докато обработвам главата ти, нито един човек няма да ни попречи. И тогава ще ти открия много тайни, защото съм стар и зная много и ще нанизвам мъдрост след мъдрост, докато обръщам главата ти в дима.

Направиха носилка и понесоха Басет към неговото последно малко приключение, с което трябваше да завърши голямото приключение, наречено живот. Той почти не усещаше тялото си, не чувстваше даже болка, но съзнанието му се проясни, мислите му просветляха. Наблюдавайки угасването на отиващия си свят, в състояние на тих екстаз той се прощаваше с живота. Легнал на носилката, Басет за последен път видя сумрака под свода на джунглата, хлебното дърво край свещената колиба, мрачната планинска клисура и платото, покрито с черен вулканичен пясък.

Носеха го надолу, в обителта на Червеното божество. Гигантското сияещо кълбо сякаш ей сега щеше да пропее. По изтлелите останки, по дървените идоли стъпваха туземните младежи, носещи Басет при Червеното божество, край живите още жертви, които вдъхваха ужас. И ето, те стигнаха до триножника с висящия таран.

Там Басет, с помощта на Нгурн и Балата, с мъка седна на носилката, леко полюлявайки се от слабост, и с ясен всевиждащ поглед се вгледа в Червеното божество.

— О, само веднъж, Нгурн — каза Басет, впивайки очи в искрящата вибрираща повърхност, която преливаше в алени отблясъци, готови тутакси да се преобразят в звук, в нежно шумолене на коприна, в сребрист шепот, в кадифено пеене на вълшебна свирка, в златен звън на струни, в глух тътен на горски гръм.

— Аз чакам — напомни жрецът след дълга пауза, държейки готова томахавката с дължа дръжка.

— О, само веднъж, Нгурн! — повтори Басет. — Нека Червеното божество заговори, за да мога да чуя как звучи то, а после ще склоня глава, ще вдигна ръката си и тогава ти ще нанесеш своя удар. Но, отивайки във вечната нощ, аз искам, Нгурн, да чуя дивния глас на Червения.

— Обещавам ти, че главата ти ще бъде опушена по-добре от всяка друга досега — увери го Нгурн, като даде знак на стоящите до триножника младежи да залюлеят гредата. — Главата ти ще бъде най-великото произведение на моето изкуство.

Басет тихо се усмихна на суетността на стареца. В същия миг раздвижиха масивната греда. Басет се потопи в екстаза на внезапното гръмоподобно освобождение на звука. Какъв тътен! В него се чуваше звънът на всички най-ценни метали, в него сякаш звучеше хор на ангели. Това не бе само най-чудесният от всички звуци — това бе мъдрият глас на други светове.

О, чудо на звездния метал! Басет ясно виждаше как повърхността на гигантското кълбо потрепва, припламва с ярки огънчета и прелива в оттенъци и звуци.

Времето течеше. Накрая нетърпеливото движение на Нгурн върна Басет към действителността. Той беше забравил стареца. В главата му се мярна мисъл, която го накара да се усмихне. Пушката лежеше до него на носилката, достатъчно беше да натисне спусъка и щеше да раздроби главата си.

Но какъв смисъл има тази измама? Нгурн беше людоед, ловец на черепи, звероподобно същество, но бе по своему човечен и етичен, постъпи с Басет честно. Не, реши той, това е подлост — да излъжа стареца в последната минута; главата ми е собственост на Нгурн и той ще я получи.

И тогава Басет вдигна ръка и склони глава; в този миг съвсем забрави за Балата, която беше само жена, при това нелюбима. Без да гледа, почувства как над него се изви добре наточената томахавка. Сянката на неизвестното се спусна върху него. И докато виждаше секирата, докато още бяха живи нервите и мускулите му, стори му се, че поглежда ясното лице на Медузата-Истина. А когато почувства допира на стоманата и мракът го заля, в последния проблясък на съзнанието видя главата си бавно да се полюшва сред гъстия дим в свещената колиба под хлебното дърво.

КОГАТО СВЕТЪТ БЕШЕ МЛАД

I

Човекът беше много спокоен и хладнокръвен. Като се покатери на стената, започна да се вслушва във влажната тъмнина, опитвайки се да отгатне дали някъде не се таи опасност. Но слухът му долови само виенето на вятъра в дърветата и шума на листата по люлеещите се клони. По земята, гонена от поривите на вятъра, пълзеше тежка гъста мъгла и макар че не виждаше нищо, той усещаше влажния й дъх върху лицето си и по стената, на която седеше.

Също така безшумно, както се беше покатерил на стената отвън, човекът се плъзна вътре. Той извади от джоба си електрическо фенерче, но не го запали. Реши, че е по-добре без светлина, макар наоколо да цареше непрогледен мрак. Като стискаше фенера в ръка с пръст на копчето, той се запромъква напред. Земята беше мека, постлана с многогодишен слой мъртви борови иглички, листа и мъх, и леко пружинираше под краката му. Клонките дърпаха дрехите му, но беше невъзможно да се видят в тъмнината. Той протегна ръка и започна да се придвижва пипнешком, но постоянно се удряше в дебелите стволове на огромни дървета. Те напираха към него, обкръжаваха го от всички страни и той изведнъж се почувства микроскопично малък сред гигантските дънери, които надвисваха над него, сякаш се опитваха да го смажат. Някъде зад тях беше къщата и той се надяваше да намери някоя малка алея или пътечка, която да го изведе дотам.

Веднъж му се стори, че е попаднал в клопка. Накъдето и да се обърнеше, навсякъде се натъкваше на стволове, клони или гъст храсталак; струваше му се, че изход няма. Тогава той предпазливо запали фенера, като го насочи към земята, в краката си. Бавно шареше с лъча наоколо и ярката бяла светлина измъкваше от мрака всички дребни препятствия по пътя му. След това забеляза пролуката между две огромни дървета, угаси фенера и се насочи нататък, като се стараеше да стъпва по сухо. Гъстите клони не позволяваха на мъглата да се спусне до долу. Той се ориентираше добре и знаеше, че върви към къщата.

В този миг се случи нещо неочаквано, немислимо. Кракът му стъпи върху нещо меко и живо и това нещо зафуча под тежестта му и започна да се надига. Той отскочи встрани и замря в напрегнато очакване, готов да побегне или да отблъсне нападението на неизвестното същество. Почака малко, като се опитваше да отгатне какво е животното, изскочило изпод краката му, а сега застинало неподвижно, без звук, очевидно снишено и нащрек като него. Напрежението ставаше непоносимо. Той насочи фенера напред, натисна копчето и изкрещя от ужас. Беше готов да види всичко друго — от изплашено теле или сърна до свиреп лъв, — но не и това. За един кратък миг тънкият бял лъч освети нещо, което хиляди години не биха могли да заличат от паметта му — огромен човек с червеникава грива и брада, почти гол, ако не се смята кожата, която висеше около бедрата му, и мокасините на краката му. Кожата на тялото му беше гладка и неокосмена, но потъмняла от слънцето и вятъра. Под нея като дебели змии в тежки възли се сплитаха мускулите.

Но даже не появата на това същество, колкото и неочаквана да бе, накара човека да извика. Ужасът му беше предизвикан от неописуемата свирепост на това лице, от зверския див блясък на сините очи, които светлината почти не заслепяваше, от боровите иглички, оплетени в косите и брадата, от огромното тяло, готово за нападение.

Видя всичко това само за миг. Викът му още не беше стихнал, когато съществото скочи, той метна фенера в него и се хвърли на земята. Почувства краката му на гърба си и се претърколи настрани. Съществото не успя да се задържи и тежко се сгромоляса в храстите.

Когато стихна трясъкът на клоните, човекът замря на четири крака и се ослуша. Съществото шеташе наблизо и той се страхуваше, че ако помръдне, ще издаде присъствието си. Непременно ще изпращи някоя съчка и тогава съществото ще се спусне след него. Даже измъкна револвера си, но размисли. Самообладанието му се възвърна и той се надяваше, че ще успее тихичко да се измъкне. Чу как странното същество на няколко пъти се захващаше да удря по храстите, като се стараеше да го открие, след това спираше и явно се ослушваше. Това наведе човека на една мисъл. Под ръка му попадна парче изсъхнало дърво. Внимателно опипа наоколо, за да се убеди, че няма да закачи нищо, когато замахне, взе дървото и го хвърли. То беше малко, затова отлетя надалече и шумно падна в храстите. Чу как съществото се метна нататък, а той веднага изпълзя настрана на четири крака, бавно и внимателно, докато коленете му не се намокриха от влажната земя. Когато спираше и се ослушваше, до него стигаха само воят на вятъра и шумът на падащите от клоните капки. Все така предпазливо се изправи, изтича до стената, прехвърли се през нея и скочи на пътя.

Като се промъкна пипнешком през храстите, изкара велосипеда и се приготви да се качи. Тъкмо превърташе с крак колелото, за да нагласи педала, и чу как на земята леко и дори без приклякване скочи съществото. Побягна, хванал кормилото на велосипеда, засили се и се метна на седалката. Успя да стигне педалите и ги натисна с всички сили. Зад гърба си чу бърз тропот на крака по прашния път, но увеличи още повече скоростта и успя да избяга от преследвача си.

За съжаление в бързината беше потеглил в посока, противоположна на града, и сега се изкачваше към хълмовете. Той добре знаеше, че пътят няма разклонения и връщането е възможно само назад покрай чудовището, а той нямаше сили да се реши на такъв подвиг. След около час и половина на някакъв баир, който ставаше все по-стръмен, той слезе от велосипеда. Остави го край пътя и за по-голяма безопасност прескочи оградата, като мислеше, че е попаднал на пасбище; постла на земята вестник и седна.

— Ама че работа! — продума, като изтриваше потта и капките влага от лицето си. — Ама че работа! — повтори още веднъж, докато свиваше цигара и мислеше как да се добере до града.

Той обаче така и не мръдна от мястото си. Не му стигаше решителност да се върне по същия път в тъмното и в очакване на изгрева, обори глава на коленете си и задряма.

Човекът не знаеше колко време е минало, когато го събуди джафкането на млад койот. Като се огледа и видя койота на хълма зад себе си, забеляза как се е променил обликът на нощта. Мъглата се бе разсеяла, небето беше обсипано със звезди и луната беше изплувала, даже вятърът бе утихнал. Истинска мека лятна калифорнийска нощ. Отново отпусна глава на коленете си, но джафкането не му позволяваше да заспи. Изведнъж в просъница чу диво, зловещо пеене. Вдигна глава и видя как по билото на хълма, вече без да лае, бяга койотът, а след него се носеше голото същество, което беше срещнал в градината. Койотът беше млад и силен, но съществото, както успя да забележи, го настигаше. След това те се скриха от погледа му. Човекът стана, прехвърли се през оградата и се качи на велосипеда. Той трепереше като в треска, но трябваше да бърза — това беше единственият шанс за спасение. Чудовището вече не преграждаше пътя към Мелничната долина.

Той се носеше по склона с главозамайваща бързина, но на завоя към низината, където на пътя падаше гъста сянка, колелото попадна в дупка и човекът излетя от велосипеда през кормилото.

— Като не върви, не върви — мърмореше си, докато разглеждаше счупената предна вилка.

После натовари велосипеда на раменете си и потегли пеша. Не след дълго се добра до каменната ограда на градината и за да се убеди, че действително му се е случило това странно произшествие, започна да търси следи на пътя. Ето ги! Огромни, дълбоко отпечатани при пръстите следи от мокасини. Наведе се да ги разгледа и в този момент отново чу зловещото пеене. Беше видял как чудовището преследва койота и разбра, че не може да избяга. Не се и опита, а реши, че е по-добре да се скрие в сянката отсреща.

После отново видя съществото, приличащо на гол човек, то бързо и леко тичаше и си пееше. Спря точно срещу него и това накара сърцето му да замре. Но то не тръгна към мястото, където се укриваше той, а подскочи и се хвана за един клон на крайпътно дърво и бързо, местейки се с ръце, като маймуна се покатери горе. Оттам прелетя над стената, на десетина фута от нея се вкопчи в клоните на друго дърво и накрая скочи на земята в градината. Човекът постоя в недоумение няколко минути, после си тръгна.

II

Дейв Слотър войнствено се облегна на преградката, която отделяше приемната от кабинета на Джеймс Уорд — старшия съдружник на фирмата „Уорд, Ноулз и Ко“. Дейв беше раздразнен от това, че го поглеждат някак подозрително, особено този, който стоеше пред него.

— Предайте на мистър Уорд, че го търся по много важна работа — напираше Дейв.

— Обясних ви, че мистър Уорд в момента е зает, диктува на стенографката — отговаряше човекът. — Елате утре.

— Утре ще бъде късно! Докладвайте му, че е въпрос на живот и смърт.

Секретарят се поколеба и Дейв побърза да се възползва от случая.

— Кажете му, че снощи бях в Мелничната долина, оттатък залива, и искам да му съобщя някои неща.

— За кого да докладвам? — осведоми се секретарят.

— Той не ме познава.

Дейв все още беше войнствено настроен, когато го въведоха в кабинета, но ентусиазмът му се поохлади щом видя едрия червенокос мъж, който довърши фразата към стенографката и се обърна във въртящия се стол. Дейв не знаеше защо ентусиазмът му се изпари и се ядоса на себе си.

— Вие ли сте мистър Уорд? — той не можа да измисли нищо по-добро от този глупав въпрос и още повече се ядоса.

— Да — отговори мъжът. — А вие кой сте?

— Хари Бенкрофт — излъга Дейв. — Вие не ме познавате и името ми не ви говори нищо.

— Казали сте да ми предадат, че снощи сте били в Мелничната долина. И какво от това?

— Вие нали живеете там? — на свой ред попита Дейв, като погледна изразително към стенографката.

— Да, там живея. По каква работа искате да ме видите? Много съм зает.

— Бих искал да поговоря с вас насаме.

Мистър Уорд го огледа с бърз, преценяващ поглед, помисли и каза:

— Мис Потър, да направим няколко минути почивка.

Момичето стана, събра книжата си и излезе от кабинета. Дейв с любопитство разглеждаше мистър Джеймс Уорд, докато той не прекъсна веригата на зараждащите се мисли на посетителя.

— И така…

— Снощи бях в Мелничната долина — със запъване започна Дейв.

— Това вече го чух. И какво обичате?

У Дейв се засилваше абсолютно немислимото предположение, но той продължи:

— Бях в дома ви, по-точно в градината ви.

— И какво правехте там?

— Исках да ви обера — откровено отговори Дейв. — Известно ми е, че живеете само с един готвач китаец. Реших, че работата е безопасна, но не можах да стигна до къщата. Попречиха ми. Затова съм тук. Дойдох да ви предупредя, че из градината ви се разхожда някакъв дивак, същински дявол. Може да направи на парченца такъв като мене. Едва успях да се спася. Той е почти гол, катери се по дърветата като маймуна и бяга като елен. Видях го да гони един койот и, дявол да го вземе, изглежда, успя да го стигне.

Дейв млъкна и зачака да види какво впечатление е направил разказът му. Но Видим ефект нямаше. Джеймс Уорд изслуша Дейв със спокоен интерес, нищо повече.

— Странно, много странно — тихо произнесе той. — Значи казвате, дивак? А защо го разказвате на мен?

— За да ви предупредя за опасността. Аз в известен смисъл също съм опасен, но да убивам хора… искам да кажа, без крайна необходимост. Заплашва ви опасност и аз реших да ви предупредя. Това е всичко, можете да ми повярвате. Естествено, ако пожелаете да ме възнаградите за безпокойството, не бих ви отказал. И това имах предвид. Впрочем безразлично ми е дали ще ми се отблагодарите или не. Разказах ви всичко и изпълних дълга си.

Мистър Уорд замислено барабанеше с пръсти по масата. Дейв забеляза, че ръцете му са големи, силни и добре поддържани, независимо от тъмния загар. Той пак хвърли поглед към миниатюрното парченце лейкопласт с телесен цвят над веждата му, което още с влизането му се хвърли в очи. И все пак не можеше да приеме мисълта, която настойчиво се въртеше в главата му.

Мистър Уорд измъкна портфейла си от вътрешния джоб на сакото, извади една банкнота и я подаде на Дейв. Докато прибираше хартийката в джоба си, същият успя да забележи, че банкнотата беше двадесетдоларова.

— Благодаря ви — каза мистър Уорд, давайки да се разбере, че разговорът е приключен. — Непременно ще наредя да се проучат нещата. Дивак в собствения ми дом — това действително е опасно.

Но мистър Уорд беше толкова невъзмутим, че Дейв се почувства по-смел. Освен това му хрумна нова мисъл. Ами ако дивакът е лунатик, скрит там от хорските очи и се пада брат на мистър Уорд? Дейв беше чувал за такива случаи. Явно мистър Уорд не иска работата да се разчуе. Затова му напъха тия двадесет долара.

— Знаете ли — започна Дейв, — току-що ми мина през ума, че оня дивак страшно приличаше на вас…

Дейв не намери сили да продължи, поразен от промяната в облика на събеседника си — той видя същите неописуемо свирепи сини очи, които горяха в тъмното миналата нощ, същите свити като нокти на граблива птица ръце, същото огромно тяло, готово за скок. Този път Дейв нямаше фенер, който да хвърли в лицето му, затова в същия миг раменете му се оказаха стиснати в желязна прегръдка. Той застена от болка. Видя белите резци, оголени като на куче, готово да хапе. Брадата на мистър Уорд се търкаше в лицето му, зъбите се приближаваха към гърлото му. Но мистър Уорд не го ухапа. Напротив, Дейв почувства как противникът му се напрегна като уловен в мощно менгеме, после леко, като на шега, но с такава сила го отхвърли, че Дейв отлетя към стената и, едва поемайки си въздух, се стовари на пода.

— Дошъл си да ме шантажираш? — изръмжа мистър Уорд. — Върни ми парите, живо!

Дейв му даде банкнотата.

— Мислех, че имаш добри намерения. Сега виждам що за птица си. Изчезвай и да не съм те видял повече, защото моментално ще те тикна зад решетките. Там ти е мястото. Ясно ли е?

— Да, сър — едва отговори Дейв.

— А сега се измитай!

Дейв мълчаливо се обърна и тръгна към вратата. От тази желязна прегръдка ужасно го боляха раменете. Беше хванал дръжката на вратата, когато мистър Уорд отново заговори:

— Радвай се, че с толкова се отърва — очите му светеха жестоко и надменно. — Ако бях поискал, щях да ти откъсна ръцете и да ги хвърля в кошчето за боклук.

— Разбирам, сър — с пълна убеденост в гласа отговори Дейв.

Той отвори вратата и излезе. Секретарят въпросително вдигна глава.

— По дяволите! — беше единственото, което успя да каже Дейв, напускайки приемната на мистър Уорд, а с това и нашия разказ.

III

Джеймс Дж. Уорд беше четиридесетгодишен, твърде преуспяващ бизнесмен и много нещастен човек. В продължение на четиридесет години той напразно се мъчеше да разреши проблема за собствената си личност и този проблем с всяка изминала година ставаше за него все по-страшен. В телесната му обвивка сякаш обитаваха двама души, разделени от гледна точка на времето с няколко хилядолетия промеждутък или нещо подобно. Беше изучил проблема за раздвоението на личността по-грижливо от който и да е специалист в тази заплетена и загадъчна област на психологията. В литературата не беше попадал на случай, подобен на неговия. Даже в описанията на белетристите, които се отличаваха с буен полет на фантазията, не беше открил нищо подобно. Не беше нито доктор Джекил, нито мистър Хайд, нито даже нещастният млад човек от „Най-великата история на света“ на Киплинг. Двете личности в него бяха така слети, че през цялото време всяка от тях знаеше за съседството на другата.

Едната личност беше на човек със съвременно възпитание и образование от последната четвърт на XIX и първото десетилетие на XX век. Другата беше личност на дивак, варварин, живял в условията на първобитно съществуване хиляди години по-рано. И Джеймс Уорд така и не можеше да реши кой именно е, защото постоянно усещаше в себе си и двете личности. Почти не се беше случвало едното му „аз“ да не знае какво прави другото. При това не го навестяваха нито виденията от миналото, в което беше съществувало първобитното му „аз“, нито дори спомени за него. Тази първобитна личност живееше сега, в настоящето, но независимо от това винаги я теглеше този начин на живот, който подхождаше на онова далечно време.

В детството си той беше истинско наказание за майка си, баща си и лекарите на семейството, макар че никой не успя ни най-малко да се доближи до тайната на странното поведение на Джеймс. Никой не можеше например да разбере откъде идва прекалената сънливост на момчето сутрин и прекалената активност вечер. Неведнъж го виждаха нощем да броди из коридорите, да се катери по покрива на главозамайваща височина или да тича по хълмовете и всички решиха, че момчето е сомнамбул. В действителност той изобщо не спеше — първобитните импулси го тласкаха да броди нощем. Веднъж той разказа истината на някакъв тъп лекар, но в отговор на откровеността му онзи му се подигра и нарече всичко това измислица. Всеки път обаче, щом се спуснеше здрач и настъпеше вечерта, сънят сякаш бягаше от Джеймс Уорд. Стените на стаята му се струваха клетка, дразнеха го. Той чуваше в тъмното хиляди гласове, които му говореха. Нощта го зовеше, защото от всички части на денонощието точно тя го тласкаше вън от дома. Никой нищо не разбираше, а той не се и опитваше да обясни. Смятаха го за сомнамбул и вземаха съответните предпазни мерки, но в повечето случаи те се оказваха безрезултатни. С възрастта момчето ставаше по-хитро, така че все по-често прекарваше нощите на открито, наслаждавайки се на свободата. След това, разбира се, спеше до пладне. Затова сутрешните занятия бяха изключени и едва през деня наетите учители можеха да научат на нещо младия Джеймс. Така се възпитаваше и развиваше съвременната личност на мистър Уорд-младши.

Да, като дете беше истинско наказание, такъв си остана и после. Смятаха го за зло, безсмислено жестоко дяволче. Домашните лекари тайно го считаха за умствен изрод и дегенерат. Малкото му приятели сред момчетата го превъзнасяха като „сила“, но страшно се бояха от него. Катереше се по дърветата по-добре от всички, най-бързо плуваше и бягаше, с една дума беше страшен палавник и никой не се осмеляваше да го закачи. Мигновено изпадаше в ярост и в порив на гняв притежаваше феноменална сила.

Деветгодишен, Джеймс избяга в планината и повече от месец — докато го намериха и го върнаха вкъщи — живя волен живот, скитайки по цяла нощ. По какъв чудодеен начин беше успял да не умре от глад и въобще да оцелее, никой не знаеше. А и не мислеше да разказва за дивите зайци, които убиваше, за това как ловеше и поглъщаше току-що излюпените пъдпъдъци, за набезите над кокошарниците във фермите, за това как си беше построил със сухи листа и трева бърлога, в която на топло се наслаждаваше на утринния сън…

В колежа Джеймс се славеше със своята сънливост и тъпота на сутрешните лекции и с блестящите си успехи на дневните. Като се занимаваше самостоятелно по помагалата и конспектите на другарите си, той някак успяваше да си вземе изпитите по тези омразни предмети, които се четяха сутрин, затова пък по другите, които се преподаваха през деня, показваше отлични резултати. Беше смятан в колежа за футболна звезда и страшилище за противника, в леката атлетика също бяха свикнали да го виждат пръв, макар понякога да го обхващаха пристъпи на непонятна ярост. Що се отнася до бокса, другарите му просто се бояха да се срещат с него: последната си схватка ознаменува с това, че впи зъби в рамото на противника си.

След завършването на колежа баща му беше в отчаяние, защото не знаеше какво да прави със своята издънка, и накрая реши да го прати в едно отдалечено ранчо в Уайоминг. Три месеца по-късно врелите и кипели каубои бяха принудени да си признаят, че не могат да се справят с Джеймс и се обадиха на баща му да си прибере дивака. Когато бащата пристигна, каубоите в един глас заявиха, че предпочитат да си имат работа по-скоро с виещи людоеди, бълнуващи лунатици, скачащи горили, грамадни мечки и разярени тигри, отколкото с този колежки възпитаник, грижливо сресан на път по средата.

Единственото, което помнеше от живота на първобитното си „аз“, беше езикът. По силата на някакви загадъчни атавистични явления в съзнанието му се бяха запазили немалко думи и фрази от първобитния език. В минути на блаженство, на възторг или по време на схватка имаше навика да издава диви звуци или да реве първобитни напеви. Благодарение на тези викове и песни откриваше у себе си тази надживяла своето време личност, която отдавна, преди хиляди поколения, е трябвало да се превърне в прах. Веднъж нарочно изпя няколко древни мелодии в присъствието на известния лингвист професор Верц, който четеше лекции по староанглийски и беше до самозабрава влюбен в предмета си. Като изслуша първата песен, професорът наостри уши и пожела да узнае какво е това — дали някакво безсмислено бъбрене или развален немски. След втората песен изпадна в крайна възбуда. Джеймс Уорд завърши изпълнението си с мелодия, която неудържимо напираше на устните му по време на схватка или бой. Тогава професор Верц заяви, че това не е безсмислица, а старогермански или по-скоро прагермански от такава древна епоха, от която езиковедите нямат и понятие. Той даже не можеше да си представи в каква глуха древност потъваше този език и все пак опитното ухо на професора долавяше в него нещо, което смътно напомняше познатите архаични форми. Поиска да узнае откъде са известни на Джеймс тези песни и го помоли да му заеме за известно време безценната книга, в която са преведени. Освен това пожела да узнае защо Уорд си дава вид, че е пълен невежа по отношение на германските езици. Уорд, разбира се, не можа да обясни защо се е правил на невежа, нито да даде на професора книгата. И след дълги уговорки и молби, продължили няколко месеца, професорът намрази Уорд и започна да го нарича шарлатанин и безсъвестен егоист — представете си само, да не му позволи и с крайчеца на окото да надникне в това забележително писание на език, по-древен от най-древния от езиците, привличали някога вниманието на лингвистите.

Съобщението, че е наполовина съвременен американец, наполовина древен тевтонец, никак не спомагаше за доброто настроение на крайно объркания младеж. Съвременният американец обаче беше силен характер, така че той, Джеймс Уорд (ако изобщо съществуваше и имаше право на самостоятелен живот), принуди към съгласие, по-точно към компромис другия, дивака, който скиташе нощем и не даваше мира на съседа си — културен изискан джентълмен, който искаше да живее, да обича и да работи като всички нормални хора. Денем и надвечер даваше воля на едната си личност, през нощта — на другата, а сутрин и от време на време нощем си отспиваше за двама. Сутрин спеше в леглото си като всеки цивилизован човек. Нощем спеше като диво животно сред дърветата, както в момента, когато беше настъпен от Слотър.

Джеймс Уорд убеди баща си да му отпусне значителен капитал, започна да се занимава с търговия и, трябва да се признае, енергично и успешно. Изцяло се отдаваше на работата си през деня, а съдружникът му работеше сутрин. След работа понякога се появяваше в обществото, но към девет-десет вечерта го обхващаше непреодолимо безпокойство и бързо се оттегляше до следващия ден. Приятелите и познатите му предполагаха, че се увлича от някакъв спорт. И бяха прави, макар никой да не се досещаше с какъв именно спорт се занимава — не биха се досетили даже ако бяха видели как гони нощем койотите из Мелничната долина. И никой не вярваше на капитаните на каботажните кораби, които твърдяха, че неведнъж в студено зимно утро в пролива Ракун по време на прилив или в бързото течение между островите на Козирога и Ангела са виждали на няколко мили от брега плуващ но вълните човек.

Джеймс Уорд живееше във вилата си в Мелничната долина в пълно уединение, ако не се смята Ли Синг, китайският готвач и довереник, който знаеше достатъчно за чудатостите на господаря си, но му плащаха добре, за да си държи езика зад зъбите и той се беше научил да мълчи. Като се наситеше на волните нощни разходки и се наспеше сутрин, Джеймс Уорд, след приготвената от Ли Синг солидна закуска, по обяд се прехвърляше с ферибота през залива в Сан Франциско и се появяваше в клуба или кантората същият нормален, уравновесен бизнесмен като всеки друг в града. Но настъпваше вечерта и нощта отново го зовеше. Завладяваше го безпокойство, сетивата му се изостряха. Слухът му ставаше по-чувствителен и неизброимото множество от нощни шумове му разказваше познатата увлекателна приказка. И ако беше сам, започваше нетърпеливо да кръстосва тясната стая, както хищник клетка.

Веднъж се осмели да се влюби. Но от тогава никога не си позволи подобно удоволствие. Страхуваше се. Работата е там, че ръцете и раменете на изплашената до смърт млада дама цяла седмица бяха в синини — това бяха следите от ласките, с които я беше обсипал в прилив на нежност, но — уви! — твърде късно вечерта. Ако срещата се беше състояла през деня, всичко щеше да мине прекрасно, би бил обикновен сдържано-страстен влюбен, а не грабващ жена свиреп дивак от непроходимите германски лесове. От получения опит си направи извод, че дневните срещи могат да бъдат успешни, но същевременно стигна до убеждението, че в случай на женитба семейният му живот е обречен на провал. С ужас си представяше как ще остане насаме с жена си след настъпването на тъмнината.

Ето защо Джеймс Уорд избягваше дамите, регулираше двойствения си живот, скалъпваше първия си милион и избягваше енергичните майчета, жадуващи да омъжат дъщеричките си от най-различни възрасти, но с еднакво нетърпеливо пламъче в очите; срещаше се с Лилиан Джерсдейл, но си беше поставил като правило никога да не остава с нея след осем вечерта; нощем се надбягваше с койотите, заспиваше в горските бърлоги и успяваше да държи живота си в тайна от всички с изключение на Ли Синг… а след това и на Дейв Слотър. Беше разтревожен, че младежът бе успял да види двамината, които живееха в него. Вярно, беше стреснал сериозно този бандит, но все пак можеше да се разприказва. А дори и да не кажеше нищо, все едно тайната му рано или късно щеше да излезе на бял свят.

И Джеймс Уорд реши да предприеме още един героичен опит да обуздае варварина тевтонец, който съставяше половината му същество. Той така стриктно следваше правилото да се среща с Лилиан само през деня и рано вечер, че настъпи време, когато тя се примири с това — може пък и да е за добро, — а той горещо се молеше в душата си нещата да не вземат лош обрат. Сигурно никой шампион не се е готвил за състезание така усилено и прилежно, както тренираше Джеймс Уорд, за да победи в себе си дивака. Покрай всичко останало се опитваше така да изтощи себе си през деня, че от умора да не чува по-късно зова на нощта. Често се откъсваше от работата и предприемаше дълги разходки на лов за дивеч в най-глухите и недостъпни места на областта, но го правеше задължително през деня. Вечер се връщаше изморен у дома. Там беше инсталирал десетки гимнастически уреди и стотици пъти повтаряше упражненията, които друг би направил десетина-дванадесет пъти. Като отстъпка пред самия себе си беше наредил към долния етаж да се пристрои веранда, от която можеше поне да се наслаждава на мириса на нощта докато спеше. Ли Синг го заключваше там вечерта и го пускаше чак сутринта, а двойната мрежа не му даваше възможност да избяга в гората.

Накрая, през август, той нае прислуга да помага на Ли Синг и рискува да покани в Мелничната долина гости — Лилиан, майка й, брат й и няколко общи приятели. Цели два дни се държа прекрасно. На третия ден остана до късно на партия бридж и имаше всички основания да се гордее със себе си. Умело скриваше безпокойството, което понякога го обхващаше, но се случи така, че Лилиан Джерсдейл се оказа негов противник в бриджа и седеше отдясно. Тя беше крехка като цвете жена и тази крехкост буквално го разпали тази вечер. Не че тя по-малко му харесваше в такива минути, не, просто изпитваше непреодолимо желание да я сграбчи и да я разкъса, особено когато тя печелеше.

Нареди да доведат в стаята шотландската му хрътка и когато му се струваше, че мускулите му ще се пръснат от напрежение, галеше кучето. Почувствал козината му под пръстите си, незабавно се успокояваше и можеше да продължи играта. Никой не подозираше, че зад безгрижния смях и тънката, добре пресметната игра гостоприемният домакин едва сдържа обзелите го страсти.

Когато стана време за лягане, Джеймс Уорд демонстративно пожела лека нощ на Лилиан. А след като Ли Синг го заключи в стаята, той се зае с физически упражнения, като двойно и тройно увеличаваше продължителността им, докато, останал без сили, рухна на дивана. Опитвайки се да заспи, той размисляше над двата проблема, които силно го тревожеха. Преди всичко — упражненията. Странно нещо — колкото по-усилено тренираше, толкова повече силите му се увеличаваха. Разбира се, до крайност изтощаваше живеещия в него тевтонски скитник, но по такъв начин очевидно само отдалечаваше съдбоносния ден, когато натрупаната в него енергия трябваше да избухне в чудовищна, невиждана вълна. Другата му задача бяха женитбата и хитрините, към които трябваше да прибягва, за да не остава насаме с жена си след настъпването на мрака.

В Мелничната долина дълго умуваха откъде онази нощ се беше появил мечокът, макар че служителите в цирка на братя Спрингс от Саосалито капнаха от умора, докато търсеха Големия Бен — „най-големия мечок в плен“. Но Големия Бен се измъкна от преследвачите си и от стотици имения и вили, кой знае защо, избра за посещение именно парка на Джеймс Уорд. Първото, което осъзна мистър Уорд, когато, треперещ от напрежение, скочи на крака, беше пламъкът на битката в гърдите и древната бойна песен на устните му. Отвън долитаха неистовият лай и злобното ръмжене на кучетата. После този адски шум внезапно, като от удар с нож, беше прорязан от пронизително квичене — знаеше, че това е неговото куче.

Без да надене чехлите, само по пижама, той счупи вратата, която така грижливо беше заключил Ли Синг, на един дъх прелетя по стълбището и изскочи навън. Но едва босите му крака докоснаха чакъла, с който беше посипана пътеката, рязко спря и се наведе, опипа с ръка заветното място под стълбата и измъкна огромна чепата тояга — верен спътник в безумните нощни приключения сред хълмовете. Яростният кучешки лай се приближаваше и размахвайки тоягата, се втурна насреща му.

Разтревожените гости се събраха на голямата веранда. Някой включи светлината, но не видяха нищо, освен изплашените си лица. От другата страна на ярко осветената пътека като тъмна стена се извисяваха дърветата. И някъде там, в непрогледния мрак, се разиграваше страхотна битка. Оттам долитаха диви животински крясъци, вой, ръмжене, шум от удари, трясък на счупени храсти.

Вълната на битката се изтърколи откъм дърветата на пътеката, точно пред верандата. Сега те видяха всичко. Мисис Джерсдейл изписка и губейки съзнание, се хвана за сина си. Лилиан трескаво, така че после дълго не чувстваше пръстите си, се вкопчи в парапета и застинала от ужас, гледаше червенокосия великан с яростен огън в погледа: позна в него човека, който трябваше да й стане съпруг. Размахвайки равномерно тоягата, нанасяше удари на рунтавия мечок — толкова грамаден не беше виждала.

Лилиан ужасно се боеше за любимия си и все пак не по-малко я плашеше самият Уорд. Нима можеше да си представи, че под колосаната риза и модния костюм на годеника й се таи такъв страшен, величествен варварин? И нима можеше да знае как изглежда мъжът в бой? Битката, която кипеше пред очите й, не беше, разбира се, битка от настоящето и мъжът не беше съвременен човек. Това не беше мистър Джеймс Дж. Уорд — бизнесменът от Сан Франциско, а някой неизвестен и безименен, някакъв свиреп първобитен дивак, който по каприз на случайността беше оживял след много хилядолетия.

С бесен лай кучетата се мятаха наоколо, хвърляха се върху мечока и отвличаха вниманието му. Едва звярът успяваше да се обърне, за да отблъсне нападателите отзад и човекът скачаше напред — стоварваше тоягата си върху него. Разяреният мечок отново се нахвърляше върху противника си, но Уорд отскачаше, като се стараеше да не налети върху кучетата, отстъпваше, обикаляше напред и назад. Тогава кучетата отново се хвърляха върху мечока и той отново им се озъбваше.

Краят на схватката беше неочакван. Мечокът се обърна и така цапна едно от кучетата с лапа, че то с пречупен гръбнак и изпотрошени ребра отлетя няколко фута настрани. Звярът в човека изпадна в ярост. На устните му изскочи пяна, от гърдите му се изтръгна див нечленоразделен вопъл. Той се хвърли напред и със замах стовари с всички сили тоягата върху изправеното на задни лапи животно. Даже черепът на мечока не можа да издържи такъв съкрушителен удар. Звярът рухна на земята и кучетата веднага го заръфаха.

Човекът с един скок прескочи ръмжащата глутница, стъпи върху мечото туловище и там, озарен от ярката светлина, опрян на тоягата си, запя победна песен на неизвестното наречие — толкова древна бе, че професор Верц би дал десет години от живота си да я чуе.

Гостите се спуснаха към победителя с бурни приветствия, но в този миг Джеймс Уорд внезапно погледна с очите на древния тевтонец нежната русокоса девойка от двадесети век, която обичаше, и нещо се скъса в него. С неуверени крачки тръгна към нея, после изпусна тоягата и, залитайки, едва не падна. Нещо се бе случило с него. Непоносимо го болеше главата. Струваше му се, че душата му се разпада на части. Уорд се обърна, проследявайки погледите на останалите, и видя разкъсания труп на мечката. Извика, спусна се да бяга, но го задържаха и грижливо го отведоха в къщата.

Джеймс Дж. Уорд, както и преди, ръководи работата на фирмата „Уорд, Ноулз и Ко“. Но сега не живее извън града и не гони нощем койотите. Древният тевтонец умря в нощта, когато в Мелничната долина се състоя битката с мечока.

Сега Джеймс Дж. Уорд е само Джеймс Дж. Уорд и никой друг. Нито частица от своето същество не дели с варварина, случайно оцелял от времето, когато светът е бил млад. Джеймс Дж. Уорд стана дотолкова съвременен човек, че напълно позна инстинктивния страх, който като горчиво проклятие висеше над цивилизацията. Бои се от тъмнината и мисълта да излезе нощем в гората го хвърля в ужас. Градската къща на Джеймс Уорд е образец на ред и изящество, а стопанинът й проявява голям интерес към всевъзможни устройства за защита от крадци. Навсякъде по стените са опънати кабели и след лягане рядко някой от гостите му може да се обърне в леглото, без да се включи сигналът за тревога. Сам изобрети сложен катинар, който можеше по време на пътуване да се носи в джоба на жилетката и да се използва без страх във всякакви условия. Но жена му не го смята за страхливец. Тя знае, че мъжът й не е страхливец.

А той като всяка знаменитост спокойно почива на лаврите си. Мъжеството на Джеймс Дж. Уорд не се поставя под съмнение от тези негови приятели, които знаят за произшествието в Мелничната долина.

ВРАГ НА ЦЕЛИЯ СВЯТ

Гениалният учен и страшен враг на човечеството Емил Глук най-накрая беше заловен от Сайлъс Бенърмен. Показанията на Глук, дадени преди да седне на електрическия стол, хвърлят светлина върху ред загадъчни, на пръв поглед несвързани помежду си събития, които предизвикаха такава суматоха в целия свят от 1933 до 1941 г. Преди да бъде публикуван този удивителен документ, светът дори не подозираше, че съществува някаква връзка между убийството на краля и кралицата на Португалия и смъртта на нюйоркските полицаи. Въпреки че деянията на Емил Глук са отвратителни, не може да не изпитваме известна жалост към този нещастен изрод и непризнат гений. Тази страна от биографията му никога не е осветявана, но като се запознаем със самопризнанията му и проучим многото свидетелски показания, документи и мемоари от това време, можем доста точно да си представим образа на Емил Глук и да разкрием под влиянието на какви фактори и обстоятелства се е формирало това чудовище в човешки образ и кое го е тласнало по страшния път на престъплението.

Емил Глук е роден в град Сиракюз, щата Ню Йорк, през 1895 г. Баща му Джоузеф Глук бил нощен пазач и служител на тайната полиция. През 1900 г. внезапно починал от пневмония. Майката на Емил Глук, хубавичко нежно същество, преди да се омъжи била модистка. Съсипана от мъка, не могла да преживее смъртта на съпруга си. Чувствителността, предадена на момчето по наследство от майката, получила в него болезнено развитие.

През 1901 г. Емил, който тогава бил на шест години, отишъл да живее при леля си мисис Ен Бартел. Тя била сестра на майка му, но не изпитвала никакви топли чувства към плахото впечатлително момче. Ен Бартел била суетна, ограничена и безсърдечна жена. Живеейки в постоянна немотия, тя на всичко отгоре била принудена да издържа мързеливия си и налудничав съпруг. Малкият Емил Глук се оказал нежелан нов член на семейството и, разбира се, Ен Бартел не пропуснала да му го внуши. За да покажем как са се държали с него в детството му, достатъчно е да посочим следния случай.

Емил живеел в дома на леля си малко повече от година, когато си счупил крака. Той се ударил като паднал от покрива — това забранено за игри място, където всички момчета са се катерили и ще се катерят, докато свят светува. Бедрената кост била счупена на две места. С помощта на изплашените си другарчета Емил успял да се довлече до тротоара, където изгубил съзнание. Съседските деца се страхували от свадливата, с резки черти жена, която била главата на семейство Бартел, но накрая събрали смелост да позвънят и й съобщили за нещастния случай. Ала тя даже не погледнала лежащото в безсъзнание момче и като затръшвала вратата, се върнала при коритото с прането. Времето минавало. Започнало да ръми, а Емил, който вече бил дошъл в съзнание, все още лежал на тротоара и плачел.

Кракът трябвало незабавно да се намести. Както винаги в такива случаи, температурата на момчето бързо се повишила и положението му станало опасно. Два часа по-късно, след като възмутените съседки се накарали на Ен Бартел, тя излязла да види момчето. Като смушкала лежащото в краката й безпомощно момче, жената истерично се отрекла от него. Крещяла, че детето не е нейно и трябва да се извика колата за бърза помощ, за да го откара в приемната на градската болница. После се върнала вкъщи.

Намерила се обаче една жена, Елизабет Шепстоун, която, щом разбрала как стоят нещата, накарала да сложат момчето на един свален кепенец, извикала лекар и като отблъснала Ен Бартел, наредила да внесат момчето в къщата. Когато дошъл докторът, Ен Бартел предупредила, че няма да му плати за услугите. Цели два месеца малкият Емил бил на легло. Първия месец лежал на гръб, без някой да го преобърне. Лежал изоставен и само понякога го посещавал претовареният с работа лекар. Емил нямал играчки, нищо, с което да запълни изнурително влачещите се дни на боледуването. Никой не му казал ласкава дума, никой не го погалил по главичката, не срещнал нито една проява на нежност и грижа… нищо, освен упреци и грубости от страна на Ен Бартел, която през цялото време повтаряла, че не й е нужен. И е напълно разбираемо как в такова обкръжение в душата на самотното и изоставено дете се появили ожесточение и враждебност към човешкия род, които после се проявили в деяния, ужасили целия свят.

Колкото и да е странно, но именно благодарение на Ен Бартел Емил получил висше образование. Обяснението всъщност е просто. Налудничавият й мъж, след като я зарязал, открил златна жила в Невада и се върнал вкъщи милионер. Ен Бартел, която мразела момчето, незабавно го изпратила във Фаристаунското частно училище на стотици мили далеч. Срамежливият и чувствителен, самотен и неразбран малък човек в училището бил по-самотен от всякога. Нито веднъж не си заминал у дома като другите момчета през ваканциите и празниците. Вместо това бродел по запустелите сгради и околностите, опитвал се да се сближи със слугите и градинарите, които не го разбирали и, както някои си спомнят, прекарвал дните си в полето или пред камината, наведен над някоя книга. Именно тогава си преуморил очите и трябвало да сложи очила, с които ни е така познат от снимките, публикувани във вестниците от 1941 година.

Емил Глук се оказал способен ученик. Дори само прилежността му била достатъчна, за да стигне далече, но работата не била толкова в старанието. Стигало му да хвърли един поглед върху текста и вече го знаел до съвършенство. В резултат на това прочел огромно количество допълнителна литература и за половин година овладял повече знания, отколкото един среден ученик за пет-шест години. През 1909 г., едва четиринадесетгодишен, той вече бил подготвен („повече от подготвен“, според думите на директора на училището) за Йейл или Харвард. Младата възраст му попречила да постъпи в някое от тези учебни заведения и през 1909 г. бил приет в старинния Баудойнски колеж. През 1913 г. го завършил с най-високи награди и незабавно заминал с професор Бредлаф в Бъркли, Калифорния. През целия си живот Емил Глук имал само един приятел — професор Бредлаф. Заради слабите си дробове професорът трябвало да се премести от щата Мейн в Калифорния. Помогнало и обстоятелството, че му била предложена катедра в университета на щата. През 1914 г. Емил Глук живял в Бъркли и преминал специален научен курс. В края на същата година смъртта на двама души объркала житейските му планове. В лицето на професор Бредлаф загубил единствения си приятел, а смъртта на Ен Бартел го лишила от средства за съществуване. Мразейки нещастния младеж до края на дните си, тя го лишила от наследство, като му оставила само сто долара.

През следващата година двадесетгодишният Емил Глук станал преподавател по химия в Калифорнийския университет. Там прекарал няколко спокойни години и изпълнявал скучни всекидневни задължения, честно заработвайки полагащото му се възнаграждение. Не преставал да учи и постигнал половин дрипа научни степени. Станал между другото доктор по социология, философия и естествени науки, макар по-късно да бил известен на хората само като професор Глук.

За първи път името му започнало да се появява по страниците на вестниците във връзка с неговата книга „Пол и прогрес“, когато бил на 27 години. Тази книга и досега остава един от основополагащите трудове по история и философия на брака. Дебелият том от седемстотин страници съдържа грижливо подбран научен материал и е изключително оригинален. Книгата била предназначена за учените и не целяла сензация. Но в последната глава Глук споменал чисто хипотетично целесъобразността на пробните бракове, като им посветил всичко на всичко три реда. Вестниците веднага се хванали за тези три реда и така „раздули нещата“, според тогавашния жаргон, че накарали целия свят да се смее над двадесет и седем годишния късоглед професор. Снимали го фотографи, обсаждали го репортьори, женските клубове из цялата страна приемали резолюции, осъждащи неговите безнравствени теории; а в законодателното събрание на щата при обсъждането на въпроса за субсидиите било внесено предложение да не се отпускат на университета предназначените за него суми, докато Глук не бъде уволнен. (Разбира се, никой от обвинителите не бил чел книгата, трите реда, поднесени от вестниците в изкривен вид, им стигали.) Оттогава Емил Глук намразил вестникарите. Заради тях сериозният и представляващ научна ценност шестгодишен труд станал одиозен. Въпреки че по-късно съжалявали за това, той до края на живота си така и не им простил.

Вестниците били виновни за още една неприятност, сполетяла Глук. В продължение на пет години след издаването на книгата мълчал, а такава затвореност не предвещава нищо добро за самотния човек. И можем само със съчувствие да си представим неговата ужасна самота в многолюдния университет, където нямал приятели и подкрепа. Единственото му утешение били книгите и той изцяло потънал в четене и занимания.

Но през 1927 г. приел поканата на емървилската „Общност на човешките интереси“ да изнесе лекция. Не се решил да говори без подготовка и ето сега пред нас е екземпляр от предварително написаната му реч. Тя е суха, сдържана, строго научна и, трябва да се отбележи, доста консервативна. Но в речта си споменал за (цитирам ръкописа) „… промишлената и социална революция, която се извършва в обществото“.

Репортьорът, който присъствал на събранието, се хванал за думата революция, измъкнал я от контекста и скалъпил репортаж, в който изкарал Емил Глук истински анархист. Веднага съобщението за „анархиста професор Глук“ било предадено по телеграфа и поместено на първите страници на всички вестници в страната.

Първия път Глук все още се опитвал да отговаря на нападките на пресата, но този път мълчал. Дори се ожесточил. Професорите и преподавателите го съветвали да напише опровержение, но той мрачно отклонил предложението им и даже когато го заплашили с уволнение, отказал да представи в свое оправдание текста на произнесената реч. Не пожелал да подаде оставка и бил изключен от числото на преподавателите в университета. Трябва да се добави, че върху председателя и членовете на управителния съвет бил оказан политически натиск.

Гонен, оклеветен, неразбран и самотен, нещастникът даже не се опитал да се защити. Цял живот бил преследван, но самият той на никого не правел зло. Но още не бил дотолкова ожесточен, че окончателно да излезе извън себе си. След като изгубил мястото си, без средства за съществуване, бил принуден да си търси нова работа. Отначало постъпил в корабостроителницата „Юниън айрън уъркс“ в Сан Франциско, където се проявил като много способен конструктор. Именно тук той детайлно се запознал с линейните кораби и устройството им. Но журналистите и тук не го оставили на мира и подробно описали във вестниците новото му занимание.

Глук веднага напуснал и си намерил нова работа, но след като журналистите пет-шест пъти го накарали да си сменя занятието, се закалил и престанал да обръща внимание на вестникарското преследване.

Това станало едва когато открил галванична работилница на „Телеграф авеню“ в Окланд. В малкото му предприятие работели трима работници и две момчета. Самият той също работел много. Според показанията на полицая Керю, Глук рядко напускал работилницата по-рано от един часа след полунощ. Именно през този период от живота си усъвършенствал системата на запалване на двигателите с вътрешно горене и я патентовал, което по-късно го направило богат.

Емил Глук отворил работилницата си през ранната пролет на 1928 г., същата, в която така катастрофално се влюбил в Айрин Текли. Сега е трудно да си представим, че любовта на такова необикновено същество като Емил Глук можела да бъде обикновена. Към това, което казахме за неговата гениалност, самота и болезнена чувствителност, трябва да добавим и пълното непознаване на жените. Поради неопитността си не съумял да изрази обзелите го чувства по обичайния начин, а прекалената стеснителност довела до доста чудати прояви на любовта му.

Айрин Текли била доста хубавичка, но несериозна и лекомислена млада жена. Работела в малка сладкарничка срещу работилницата на Глук, който често се отбивал там и докато пиел разхладителните си напитки, не свалял очи от момичето. Тя явно била напълно равнодушна към него и просто кокетничела. Казвала, че е „особняк“ и даже веднъж го нарекла „откачен“, докато разказвала как стои на щанда и се блещи в нея през очилата, как се изчервява и заеква, когато тя го гледа, и как често в смущението си стремително побягва навън.

Глук й правел изумителни подаръци — сребърен сервиз за чай, пръстен с брилянт, кожи, театрален бинокъл, скучна многотомна „История на света“ и мотоциклет, никелиран в собствената му работилница. На тези волности сложил край любовникът на момичето, който заел твърда позиция и я накарал да върне на Глук странния асортимент от подаръци.

Този човек на име Уилям Шербърн, грубо тъпо създание с квадратна челюст, успял от работник да се издигне до дребен предприемач. Глук нищо не разбирал. Той се опитал да се обясни с момичето, когато се връщало една вечер от работа. Тя се оплакала на Шербърн, който причакал и набил Глук. Побоят бил много жесток, за което свидетелства записът в регистрационната книга на „Бърза помощ“, където същата нощ попаднал Глук и останал на лечение цяла седмица.

Но Глук така и не разбрал нищо. Продължил опитите си да се обясни с момичето. Страхувайки се от Шербърн, се обърнал към началника на полицията с молба да му се разреши да носи пистолет. Молбата му била отхвърлена, а вестниците, както винаги, направили от това сензация. И точно тогава станало убийството на Айрин Текли. Това се случило в една съботна вечер, шест дни преди сватбата й с Шербърн. Тя работила до късно в сладкарницата, от която си тръгнала след 11 часа със седмичната си заплата в чантата. Пътувала с трамвай по „Сан Пабло авеню“ до 34-та улица, където слязла и пеш тръгнала към дома си, на три пресечки от трамвайната спирка. Повече никой не я видял жива. На другата сутрин била намерена удушена в някакъв незастроен участък.

Емил Глук бил незабавно арестуван. Нищо не могло да го спаси. Преки улики нямало, обвинили го въз основа на свидетелски показания, скалъпени от оукландската полиция. Няма съмнение, че по-голямата част от показанията били просто изфабрикувани. Показанията на капитан Шехан се оказали явно лъжесвидетелство и едва доста по-късно било доказано, че същата нощ „свидетелят“ не само не бил близо до местопрестъплението, но изобщо не бил в града, бил в някакво заведение по пътя за Сан Леандро.

Нещастният Глук бил осъден на доживотен затвор в Сен Куентин, но вестниците и обществеността смятали присъдата за съдебна грешка и настоявали за смъртно наказание.

Глук бил настанен в затвора Сен Куентин на 17 април 1929 г. Тогава бил на 34 години. Цели три години и половина (по-голямата част от времето в единична килия) му били предоставени за размисъл над човешката несправедливост. Именно в този период ожесточението му достигнало върха си и той възненавидял целия човешки род. През същия период направил още три неща: написал знаменития си трактат „За човешката етика“, забележителната брошура „Разумният престъпник“ и разработил ужасния си, чудовищен план за отмъщение. Едно събитие, което му се случило още докато работел в работилницата си, му подсказало идеята за уникалното оръдие на отмъщението. Както пише самият Глук в показанията си, по време на престоя си в затвора разработил теоретически всеки детайл на прибора си и, веднъж излязъл на свобода, можел веднага да пристъпи към отмъщение.

Освобождаването му предизвикало сензация. Но и то било престъпно удължено от бездушното бюрократично разтакаване, обичайно за това време. През нощта на 1 февруари 1932 г. по време на опит за грабеж на жител на Пиемонтските хълмове бил смъртно ранен бандитът Тим Хесуел. Живял още три дни и през това време не само си признал убийството на Айрин Текли, но дал и убедителни доказателства за престъплението си. Посочил своя съучастник, затворника от фолсъмския затвор Бърт Деникър, който умирал от туберкулоза, и онзи също си признал. Днес дори не можем да си представим бъркотията и разтакаването в съдопроизводството преди едно поколение. Доказателствата за невинността на Емил Глук били представени през февруари, а от затвора бил освободен едва през октомври. Несправедливо осъден, още осем месеца бил принуден да изтърпява незаслуженото наказание. Това ни най-малко не спомогнало за разведряване на духа му и ние лесно можем да си представим колко горчилка се натрупала в душата му за тези ужасни осем месеца.

Глук излязъл на свобода през есента на 1932 г. и отново името му се появило на първите страници на вестниците. Вместо да изразят съжаление по повод станалото недоразумение, вестниците в търсене на сензация продължили да го преследват. Вестникът „Сан Франсиско интелиджънсър“ стигнал още по-далеч. Редакторът му Джон Хартуел измислил остроумна версия, в която се игнорирали самопризнанията на двамата престъпници и се правел опит да се докаже, че в крайна сметка виновникът за убийството на Айрин Текли е Глук. Хартуел умрял. Умрял и Шербърн, а полицаят Филипс бил ранен в крака и уволнен от окландската полиция.

Убийството на Хартуел дълго останало неразрешима загадка. Той бил сам в кабинета си. Пистолетните изстрели били чути от разсилния. Той се втурнал в стаята и видял в креслото умиращия Хартуел. Полицията дълго си блъскала главата по какъв начин собственият му пистолет, намиращ се в заключеното чекмедже на бюрото, изведнъж е започнал да стреля. Куршумите пробили чекмеджето и надупчили редактора. Полицията отхвърлила версията за самоубийство, мисълта за убийство била сметната за абсурдна и отговорността за произшествието паднала върху компанията производителка на патрони „Еврика“. Полицаите смятали, че са произведени спонтанни изстрели и химиците на компанията трябвало да берат страх по време на следствието. Но полицията не знаела, че стая 633 в къщата срещу редакцията била наета от Емил Глук, който бил там по същото време, когато се разнесли мистериозните изстрели от пистолета на Хартуел.

Тогава никой не видял връзка между смъртта на Хартуел и смъртта на Уилям Шербърн. Шербърн все още живеел в къщата, която построил за Айрин Текли, и една сутрин през януари на 1933 г. бил намерен мъртъв. Следствието установило самоубийство, тъй като Шербърн бил застрелян със собствения си пистолет. Същата нощ станало още едно интересно събитие. На тротоара пред дома на Шербърн бил прострелян полицаят Филипс. Той допълзял до полицейския телефон на ъгъла и извикал „Бърза помощ“. Полицаят твърдял, че някой зад него е стрелял в крака му. Кракът бил раздробен от три куршума 38 калибър и се наложило да бъде ампутиран.

Но когато в полицията установили, че раната е нанесена със собствения пистолет на Филипс, станал за смях и го обвинили, че е бил пиян. Независимо от неговите уверения, че не е помирисвал алкохол и не е докосвал пистолета, който бил в задния му джоб, Филипс бил изгонен от полицията. Признанието на Глук, направено шест години по-късно, снело от нещастния полицай позорното обвинение. Понастоящем се радва на добро здраве и получава от общината прилична пенсия.

Като се саморазправил с личните си врагове, Емил Глук започнал да търси по-широко поле за дейност, въпреки че омразата му към вестникарите и полицаите, както и преди, оставала неудовлетворена. Докато се намирал в затвора, изобретената от него система за запалване на двигателите с вътрешно горене му носела все по-големи доходи и с всяка изминала година състоянието му се увеличавало. Бил независим, можел да пътува където пожелае и да удовлетвори чудовищното си желание за мъст.

Глук се превърнал в маниак и анархист, при това не идеен, а някакъв неистов анархист. Може би това не е подходящата дума и по-добре би било да го наречем нихилист и унищожител. Но както е известно, той не членувал в никоя терористична организация. Действал сам, но предизвикал хиляди пъти по-голям страх и причинил хиляди пъти повече разрушения от всички терористични организации, взети заедно.

Ознаменувал отпътуването си от Калифорния с взривяването на Форт Мейсън. В показанията си говори за това като за малък експеримент (просто потренирал и толкова). Осем години скитал по света, сеейки ужас, причинявайки загуби за стотици милиони долари, погубвайки безброй много хора. Единствената благоприятна последица от злодеянията му е опустошението, което предизвикал в редовете на самите терористи. Всеки път, когато извършел престъпление, полицията излавяла всички терористи, оказали се наблизо. Само в Рим след убийството на италианския крал били екзекутирани седемнадесет души.

Но най-потресаващото му деяние било като че ли убийството на краля и кралицата на Португалия. Това станало в деня на сватбата им. Срещу терористите били взети всички възможни защитни мерки. Улиците, водещи към църквата, били блокирани от двоен кордон войници, а кралската карета се охранявала от двеста кавалеристи. И изведнъж станало чудо. Автоматичните пушки на кавалеристите, както и винтовките на стоящите наблизо пехотинци започнали да стрелят. В настъпилата паника дулата на стрелящите пушки били насочени на всички страни. Касапницата била ужасна — конете, войниците, зрителите, кралят и кралицата станали на решето. Работата се усложнила и от това, че сред плътната тълпа зад веригата войници се взривили бомбите на двама терористи, които се намирали на известно разстояние един от друг. Терористите възнамерявали да хвърлят бомбите в кралската двойка, ако им се удаде такава възможност. Но кой можел да предположи какво ще се случи? Страшното опустошение, предизвикано от избухването на бомбите, усилило бъркотията. Предполагало се, че взривовете влизат в плановете на нападателите.

Само едно било необяснимо — поведението на войниците в момента, когато пушките им започнали да стрелят. Никой не можел да повярва, че те също участват в заговора. Но от куршумите им загинали стотици хора, в това число кралят и кралицата. От друга страна, още по-голямо недоумение предизвиквал фактът, че седемдесет процента от самите войници били убити или ранени. Някои си го обяснявали с това, че верните на дълга си войници от присъстващите по време на нападението над кралската карета са открили огън по предателите. Но въпреки че много от останалите живи били подложени на разпит, нито един от тях не дал показания, които да потвърдят тази версия. Те упорито твърдели, че въобще не са стреляли и че пушките им са започнали да стрелят сами. Провеждащите експертизата химици им се присмели, като заявили, че един патрон, зареден с новия бездимен барут, би могъл да се взриви сам, но възможността всички патрони в дадения район да избухнат едновременно абсолютно се изключвала. В края на краищата това поразително произшествие така и не получило обяснение.

Според общото мнение, формирало се в останалия свят, цялата тази работа била резултат от паниката, възникнала сред експанзивните латинци след избухването на бомбите на терористите. В тази връзка си спомнили един смешен случай, станал преди много години, когато се разиграло сражението между руската флота и английските рибарски лодки.

Емил Глук се подсмивал и продължавал пъкленото си дело. Той знаел какво се е случило. Но откъде можел да знае светът? Глук открил тайната на оръжието си случайно още докато работел в галваничната си работилница на „Телеграф авеню“ в Окланд. Случило се така, че компанията „Търстън пауър“ монтирала радиостанция близо до работилницата му. След известно време галваничната вана излязла от строя. Намотката на електромотора дала накъсо на много места. Докато оглеждал повредите, Глук забелязал в местата на късото съединение множество дребни спойки. Късото съединение нажежило намотката, разтворът кипнал и работата спряла. Но от какво било предизвикано то? Глук се замислил. Ходът на разсъжденията му бил прост. Преди поставянето на радиостанцията апаратурата работела добре. Тя излязла от строя едва след монтирането на предавателя. Следователно причината била в неговата работа. Но какво всъщност се случило? Отговорът бил намерен бързо. Ако електромагнитните вълни са способни да накарат железните стърготини на кохерера, намиращ се оттатък океана на три хиляди мили от предавателя, да се слепват, то електромагнитните вълни, излъчвани от радиостанция само на четиристотин фута от работилницата, можели да предизвикат същия ефект в зле изолираните места на намотката.

Тогава Глук не проявил особен интерес към това явление. Просто пренавил намотката и продължил да се занимава с галванопластика. Но по-късно в затвора си спомнил за този случай. Разбрал, че може да създаде безшумно незабележимо оръжие, с помощта на което да отмъсти на света. Великото откритие, което отнесе със себе си в гроба, се състояло в това, че умеел да контролира посоката и силата на електромагнитните вълни. По това време този проблем още не бил решен от радиоинженерите, както впрочем не е решен и сега. Но Емил Глук в затворническата си килия успял да се добере до същността му. И когато излязъл на свобода; успял да осъществи идеята си. След като умеел да направлява електромагнитните вълни, за него било доста проста работа да предизвика искра в барутните погреби на някой форт, в снарядите на линеен кораб или в патроните на пистолетите. Можел не само да взривява барута от разстояние, но и да предизвиква пожари. Не без негово участие избухнал големият бостънски пожар, но, както заявил в показанията си Глук, това било чиста случайност, вярно, добавил той, пожарът бил за него приятна изненада, за която никога по-късно не съжалявал.

Не друг, а Емил Глук предизвика ужасната германо-американска война, която отне около осемстотин хиляди човешки живота и причини почти неизчислими загуби. Да си спомним, че през 1939 г. вследствие на пикардийския инцидент отношенията между двете страни бяха обтегнати. И макар интересите на Германия да бяха донякъде засегнати, все пак не искаше война и в знак на мирните си намерения изпрати кронпринца и ескадра от седем линейни кораба на приятелска визита в САЩ. През нощта на 15 февруари седемте броненосеца пуснаха котва в Хъдзъновия залив срещу Ню Йорк.

Същата нощ Емил Глук излязъл в морето с катер, на който се намирал апаратът му. Този катер, както се изяснило малко по-късно, купил от „Рос Търнър кампъни“, а детайлите на апарата, който влязъл в действие същата нощ — от завода „Къламбиа илектрик“. Но тогава никой не знаеше това. Известно е само, че седемте броненосеца литнаха във въздуха един след друг на равни интервали от четири минути. Загинаха деветдесет процента от матросите и офицерите, в това число и кронпринцът.

Много години преди това събитие в залива на Хавана бил взривен американският линеен кораб „Мейн“, веднага след което започнала войната с Испания, макар тогава да съществували основателни съмнения дали взривът е бил резултат на диверсия или на случайност. Но взривът на седемте броненосеца с интервал от четири минути вече не можеше да бъде обяснен със случайност. Германия считаше, че взривовете са предизвикани от подводница и незабавно обяви война. И едва шест месеца след самопризнанието на Глук тя върна на Съединените щати Филипините и Хавайските острови.

През това време злият дух и човекомразец Емил Глук се носел като разрушителен смерч по земята. Той не оставял следи. С педантичността на учен унищожавал всички улики. Обикновено наемал стая или къща и тайно монтирал там апаратурата, която впрочем така усъвършенствал и опростил, че заемала съвсем малко място. След изпълнението на набелязания план предпазливо изнасял апаратурата. Това му гарантирало дълъг живот и множество ужасни престъпления.

Доста нашумяло дело беше епидемията от самонаранявания сред нюйоркските полицаи. Тя стана една от най-кошмарните тайни на нашето време. Само за две седмици повече от сто полицаи бяха ранени в краката със собствените си пистолети. Инспектор Джонс не успя да реши загадката, но в края на краищата надхитри Глук. По негова препоръка полицаите престанаха да носят пистолети и произшествията със спонтанните изстрели се прекратиха.

Рано пролетта на 1940 г. Глук унищожи корабостроителницата на остров Меър. От стаята си във Валиехо той изпратил електромагнитен лъч през пролива по посока на острова. Отначало го насочил към линейния кораб „Мериленд“. Корабът стоял в дока до минния склад. На предната му палуба била издигната временно дървена платформа, върху която се намирали повече от сто мини. Били предназначени за отбраната на Златните врати. Всяка от тях можела да унищожи десетина линейни кораба. Разрушенията били ужасни. Но това било само увертюра. Глук насочил лъча по крайбрежието на остров Меър и взривил пет торпедни катера, склада за снаряди и голям арсенал на източния край на острова. Местейки лъча на запад, по пътя закачил няколко склада, намиращи се на хълмовете във вътрешността на острова, взривил три крайцера и линейните кораби „Орегон“, „Делауер“, „Ню Хемпшир“ и „Флорида“, последният от които току-що бил влязъл в сухия док и този великолепен док бил унищожен заедно с кораба.

Ужасната катастрофа потресе цялата страна. Но тя дори не може да се сравни с това, което последва. През ранната есен на същата година Емил Глук помете от лицето на земята всичко, което се намираше по атлантическото крайбрежие от Мейн до Флорида. Фортовете, бреговите отбранителни съоръжения от всякакъв род, складовете за мини, торпеда и други боеприпаси литнаха във въздуха. Три месеца по-късно, в средата на зимата, със също такъв зашеметяващ удар опустоши северното крайбрежие на Средиземно море от Гибралтар до Гърция.

Всички страни бяха обхванати от страх. Никой не се съмняваше, че тези разрушения са дело на човешки ръце, но поради безпристрастието на Емил Глук беше ясно, че разрушителната работа не се води от една определена страна. Очевидно беше само едно: който и да стоеше зад тези действия, той представляваше заплаха за целия свят. Нито една страна не можеше да се смята защитена от разрушения. Никакви отбранителни мерки не можеха да бъдат взети срещу тайнствения и всемогъщ враг. Оръжията за водене на война бяха безполезни; малко е да се каже безполезни — да ги имаш, означаваше да бъдеш изложен на опасност. За една година беше прекратено производството на барут, а всички войници и моряци бяха отзовани от военните укрепления и корабите. На съвещанието на страните, състояло се по това време в Хага, дори започнаха сериозни обсъждания на въпроса за всеобщо разоръжаване.

В този момент сътрудникът на секретната служба на Съединените щати Сайлъс Бенърмен арестува Емил Глук и се прослави в цял свят. Отначало му се подигравали, но той така добре подготвил работата, че за няколко седмици убедил във виновността на Глук и най-закоравелите скептици. Но Бенърмен така и не могъл да обясни даже на себе си защо изведнъж решил, че Глук е замесен в жестоките престъпления. Вярно, изпълнявал във Валиехо секретна правителствена задача и бил там по време на взрива на остров Меър, вярно е и това, че виждал по улиците на града Емил Глук, когото му посочили като подозрителен чудак, но тогава не му направил никакво впечатление. Едва по време на отпуска си в Скалистите планини, четейки съобщенията за разрушения но атлантическото крайбрежие, Бенърмен изведнъж си спомнил за професора. Веднага му минало през ума, че има някаква връзка между Глук и разрушенията. Това било само хипотеза, но тя се оказала достатъчен повод за размисъл. Велико нещо е създаването на хипотези, които сами по себе си са продукт на подсъзнателната работа на ума. Това явление е така необяснимо, както е необяснимо например внезапното озарение, довело Нютон до откриването на закона за земното притегляне.

Останалото било лесно. „Къде е бил Глук, когато по атлантическото крайбрежие премина ураганът от разрушения?“ — се запитал Бенърмен. По негова молба му било поверено разследването на този случай. Той веднага установил, че през ранната есен на 1940 г. Глук пътешествал по атлантическото крайбрежие. Установил също така, че по време на епидемията от самонаранявания сред полицаите е бил в Ню Йорк. „А къде е Глук сега?“ — продължавал да се пита Бенърмен. И сякаш в отговор на този въпрос започнали да пристигат съобщения за масови разрушения по Средиземноморието.

Бенърмен знаел, че преди месец Глук е заминал за Европа. Дори не се наложило инспекторът да отпътува. Съпоставяйки телеграфните съобщения за разрушения и сведенията, предоставяни от сътрудничещите му европейски секретни служби, Бенърмен проследил пътя на Глук по цялото Средиземноморие и установил, че всеки път пристигането му на ново място съвпада по време с поредния взрив на брегови укрепления и военни кораби. Също така изяснил, че Глук току-що е отплувал с лайнера „Плутоник“ на компанията „Грийн стар“ за Съединените щати.

За Бенърмен всичко било ясно, оставало до пристигането на Глук да се доуточнят някои детайли. В това му помогнал Джордж Браун, специалист от радиокомпанията „Ууд систем“. Когато „Плутоник“ се показал на траверса на Сенди Хук, към него се приближил военен катер. Бенърмен се качил на борда и арестувал Емил Глук.

После се състоя съдът. Глук призна всичко. Давайки показания, той изрази съжаление единствено за това, че е действал прекалено бавно. Той каза, че ако можел да си представи своето бъдещо арестуване, би се постарал и разрушенията да бъдат хиляди пъти повече.

Глук умря и отнесе със себе си в гроба своята тайна, макар че, както стана известно, представители на френското правителство успели да се доберат до него и му предложили един милиард франка за изобретението му, което се съдържало в това, че можел да създава мощно насочено електромагнитно излъчване. „Какво? — попитал Глук. — Да ви го продам, за да ви дам възможност да поробите и угнетявате бедното човечество? Няма да стане!“

И въпреки че военните министерства на всички страни продължиха търсенията в своите секретни лаборатории, така и не успяха да разкрият тайната на изобретението на Глук.

Емил Глук беше екзекутиран на 4 декември 1941 г. на четиридесет и шест годишна възраст. Така завърши живота си най-нещастният гений на света, човекът с колосален интелект, чиито огромни способности вместо да бъдат използвани за добри дела, са получили такова извратено развитие, че притежателят им е станал най-удивителният от всички престъпници.

Из книгата на мистър А. Г. Бърнсайд „Оригинални престъпници“, публикува се с разрешение на издателството „Холидей и Уитсанд“

АЛЕНАТА ЧУМА

I

Пътеката минаваше по възвишението на някогашен железопътен насип. Но от много години линията беше изоставена. От двете страни на насипа се издигаше гора, дърветата и храстите се катереха по склона и като зелена вълна заливаха тясната, утъпкана от зверовете пътека, на която едва можеха да се разминат двама души. На места от земята стърчаха парчета ръждясали железа, които свидетелстваха, че отдолу, под слоя напластена шума и мъх, са релсите и траверсите. Едно младо, десетина дюйма дебело дръвче беше разкъсало съединението и беше извило края на релсата нагоре. Заедно с релсата, увиснала на дългия клин, причудливо стърчеше полуизгнилата траверса. Гнездото й отдавна беше затрупано с пясък и окапали листа. Колкото и да беше занемарен пътят, не беше трудно да се разбере, че линията е еднорелсова.

По пътеката вървяха двама души — старец и момче. Те се движеха бавно, тъй като старецът беше съвсем грохнал. Той тежко се подпираше на тоягата си, ръцете и краката му трепереха. Омазнена шапка от козя кожа пазеше главата му от слънцето. Изпод нея се подаваха редки кичури мръснобели коси. Старецът беше нахлупил над очите си остроумно направена козирка от голям лист и внимателно се вглеждаше къде стъпва. Брадата му, която падаше на сколуфи върху гърдите, би била снежнобяла, ако не беше димът от огньовете и капризите на времето.

Цялото му облекло се състоеше от проскубана ярина. Тънките, изсъхнали ръце и крака издаваха крайно преклонната възраст на стареца, а почернялата от слънцето кожа и многобройните рани, белези и драскотини говореха за това, че много години е трябвало да прекара под открито небе.

Момчето вървеше отпред, като с мъка се пригаждаше към бавните крачки на стареца. За дреха му служеше също такава проскубана кожа с оръфани краища и дупка за главата в средата. Беше дванадесет-тринадесетгодишно, не повече. В косите му беше кокетно втъкната наскоро отрязана глиганска опашка. В ръцете си държеше малък лък и стрела, на гърба му висеше колчан. От ножницата, окачена на прехвърлен през шията му ремък, стърчеше ръбатата дръжка на ловджийски нож.

Момчето беше силно почерняло от слънцето и стъпваше меко като котка. На мургавото му лице се открояваха яркосините очи, които гледаха живо и изпитателно, сякаш пронизваха всеки предмет, който му попаднеше на пътя. Освен това то усещаше и най-слабата миризма и потрепващите, издуващи се ноздри изпращаха до мозъка му непрекъснат поток сигнали от външния свят. Притежаваше остър, трениран слух. Без да полага каквито и да било усилия, то улавяше в привидното безмълвие и най-леките шумове, разделяше ги и ги класифицираше, независимо дали това беше шумоленето на листата от вятъра, бръмченето на пчела или комар, грохотът на далечния прибой, който се чуваше само в миг на затишие, или шетането на лалугер по пътеката, докато пренася пръст до входа на дупката си.

Изведнъж момчето застана нащрек. Зрението, слухът и обонянието му едновременно сигнализираха за опасност. Без да се обръща, то предупредително докосна стареца и двамата замряха. Пред тях, до самия край на насипа, изпукаха съчки. Момчето се вгледа в люлеещия се връх на един храст. От шубраците се измъкна огромна сива мечка и като видя хората, също спря като закована. Срещата явно не й хареса и тя заплашително изръмжа. Момчето бавно сложи стрела на лъка и също така бавно опъна тетивата, без да сваля поглед от мечката. Старецът замря на мястото си и също се вторачи в животното изпод козирката. Хората и звярът внимателно се изучаваха няколко секунди. Мечката започна да проявява признаци на нетърпение и момчето с кимване на глава показа на стареца, че трябва да се махне от пътеката и да слезе от насипа. Самото то също тръгна заднешком, като продължаваше да държи тетивата обтегната. Двамата почакаха малко, докато от другата страна на склона се чу затихващият трясък на изпочупени храсти — животното си беше отишло. Когато отново се изкачиха горе, момчето се усмихна.

— Ама че звяр!

Старецът кимна.

— От ден на ден стават все повече — оплака се той с тъничък, треперлив гласец. — Мислил ли съм някога, че ще доживея такова време, когато хората ще се страхуват да идват тук! Помня, когато бях малък, в хубаво време гражданите идваха тук със семействата си от Сан Франциско. И нямаше никакви мечки. Да, сър, нито една! Мечките бяха такава рядкост, че хората даваха пари, за да ги погледат в клетка.

— Какво е това пари, дядо?

Преди старецът да успее да отговори, момчето съобрази нещо, тържествуващо бръкна в чантата, която висеше под кожата и измъкна потъмнял, ожулен сребърен долар. Старецът поднесе монетата към носа си, очите му заблестяха.

— Нищо не виждам — промърмори той. — Погледни, Едвин, може би ще успееш да прочетеш годината на сечене.

Момчето се засмя.

— Ама че си чудак! Все лъжеш, че тия малки чертички значат нещо.

По лицето на стареца пробягна сянка на обичайно огорчение и той отново поднесе монетата към очите си.

— 2012 година! — изскимтя той и се заля в истеричен кикот. — Точно тогава Управата на Магнатите назначи Морган Пети за президент на Съединените щати! Това явно е една от последните сечени монети — Алената смърт дойде през 2013 година. Господи, не е за вярване! Изминаха 60 години оттогава и аз съм единственият, останал жив досега. Едвин, къде намери тази монета?

Момчето, което слушаше стареца със снизходително-търпеливия вид, с който слушат бъбренето на слабоумен, веднага отговори:

— Даде ми я Хоу-Хоу, а той я е намерил миналата пролет, когато пасеше козите край Сан Хосе. Хоу-Хоу каза, че това са пари. Дядо, не си ли гладен вече?

Очите на стареца лакомо припламнаха и като хвана по-здраво тоягата си, ускори крачка.

— Хубаво ще е, ако Заешката устна е хванал морски рак, та даже и два… — мърмореше той. — Месото на рака е вкусно, много вкусно, особено когато нямаш зъби, но затова пък имаш внуци, които обичат дядо си и се стараят да му уловят рак. Когато бях дете…

Едвин изведнъж видя нещо, спря и опъна лъка. То стоеше на края на малък овраг. Някога оттам беше минавала дренажна тръба, която после се беше разрушила и бликналият поток беше размил насипа. На другия край на долчинката, увиснала над сипея, стърчеше ръждива релса, обвита в дива лоза. Малко по-нататък, до един храст, се беше сгушил заек, който уплашено се кокореше. Разстоянието беше петдесетина фута, но стрелата, проблясвайки за миг във въздуха, стигна до целта. Раненото зверче изписка от уплаха и болка и тежко заподскача из храсталака. Тутакси се мярна загорялото тяло и развяващата се кожа — момчето скочи от склона и на един дъх изкачи отсрещната страна на оврага. Младите му мускули играеха като пружини, всичките му движения се отличаваха с необикновена грация и красота. Стотина фута по-нататък то настигна заека в храсталака и със замах удари главата му в близкия ствол и го даде на стареца да го носи.

— Месото на заека е много вкусно — захвана старецът с треперещия си гласец, — но ако става дума за деликатеси, предпочитам раците. Когато бях дете?

— Защо през цялото време дрънкаш глупости? — с досада прекъсна момчето словоохотливия си спътник.

То съвсем не изговори тези думи, а нещо, което смътно напомняше за тях, гърлени, експлозивни звуци, които се сливаха в кратки, отривисти думи, почти не предаващи оттенъците на смисъла. Но в неговата реч се долавяше сходство с речта на стареца, прилична на лош, развален английски.

— Защо вместо рак казваш „деликатес“? — продължи момчето. — Ракът си е рак. Никога ле съм чувал такава смешна дума!

Старецът въздъхна, но не възрази и по-нататък продължиха мълчаливо. Грохотът на прибоя стана по-силен, когато излязоха от гората в подножието на редицата пясъчни дюни, които стигаха до морето. Между дюните се лутаха кози, които пощипваха рядката тревица. Пазеше ги облечен в кожи юноша с голямо, подобно на вълк куче, което напомняше донякъде шотландско коли. Към шума на прибоя се прибавяше нещо като лай или рев — нисък, утробен, който се носеше откъм големите островърхи камъни на стотина ярда от брега. Там излизаха големите морски лъвове, припичаха се на слънце и се биеха помежду си. Наблизо се издигаше дим, а едно момче с дивашки вид хвърляше съчки в огъня. Наблизо лежаха няколко кучета, съвсем същите като това, което пазеше козите. Старецът ускори крачка и като се приближи до огъня, започна жадно да души.

— Стриди! — промърмори той възхитено. — Изглежда и рак, а, Хоу-Хоу? Е, момчета, вие наистина сте много добри към стария си дядо!

Хоу-Хоу, момче, приблизително връстник на Едвин, се засмя.

— За тебе ще има, дядо. Хванах четири рака.

Беше жалко да се гледа как ръцете на стареца се тресяха от лакомия. Бързо, доколкото му позволяваха вдървените колене, той се отпусна на пясъка и измъкна с тоягата си от жарта голяма мида. От топлината черупката се беше разтворила и възрозовото месо се беше опекло отлично. Старецът се разтрепери, хвана едно късче от мидата с палеца и показалеца и го поднесе към устата си. Но парчето се оказа прекалено горещо и той в същия миг го изплю. Старецът захленчи от болка, от очите му изскочиха сълзи и потекоха по страните му.

Момчетата бяха същински диваци, хуморът им беше доста груб и примитивен. Огорчението на дядото им се видя ужасно смешно и те избухнаха в силен кикот. Хоу-Хоу подскачаше край огъня, а Едвин в неописуем възторг се търкаляше по земята. Дотича и момчето, което пазеше козите, за да вземе и то участие във веселбата.

— Извади ги да изстинат, Едвин! — молеше огорченият старец, който дори не се опитваше да изтрие сълзите, стичащи се от очите му. — Дай ми и един рак. Нали знаеш, че дядо обича раци.

Черупките съхнеха на жарта и се пукаха от топлината със силно цвърчене. Мидите бяха големи, от три до шест дюйма дълги. Момчетата ги изгребваха с тоягите от пепелта и ги трупаха на един изхвърлен на брега дънер, за да ги изстудят.

— Когато бях момче, ние не се подигравахме на по-възрастните, а ги почитахме…

Потокът от несвързани жалби и упреци не секваше, но внуците не обръщаха никакво внимание на дядото. Всички се захванаха за ядене, като действаха с ръце, с енергично дъвчене и силно мляскане. Старецът ядеше предпазливо, като се стараеше да не бърза, за да не се опари отново. Третото момче на име Заешката устна незабелязано посипа с щипка пясък късчето мида, което дядото тъкмо поднасяше към устата си. Песъчинките се забиха в небцето и венците му и отново избухна оглушителен кикот. Нещастникът не се сещаше, че са му скроили лоша шега, пръхтя и плю, докато Едвин не се смили и му подаде една кратунка с прясна вода да си изплакне устата.

— А къде са раците, Хоу-Хоу? — попита Едвин. — Дядо иска да яде.

В очите на стареца отново светна лакомото пламъче, когато му подадоха рака. Клещите, черупките — всичко беше цяло, но месото вътре отдавна беше изсъхнало. С треперещи пръсти, в предвкусване на удоволствието, старецът откъсна едната щипка, но тя се оказа куха.

— Какъв е тоя рак, Хоу-Хоу? Къде е месото? — захленчи той.

— Аз се пошегувах, дядо. Няма раци. Не хванах нито един.

По сбръчканите бузи на стареца се стичаха сълзи на безсилна обида и разочарование, а момчетата едва не виеха от възторг. После Хоу-Хоу незабелязано сложи на мястото на изсъхналия рак друг, току-що изваден от огъня. Щипките му бяха вече откъснати и от бялото месо се вдигаше ароматна пара. Усетил познатата миризма, старецът учудено погледна надолу. Унинието му начаса се смени с радост. Той жадно вдъхна аромата, едва не подскочи от възторг и се нахвърли на храната. Това привично зрелище не задържа вниманието на внуците. Те не забелязваха нито откъслечните възгласи, които, мляскайки, издаваше старецът, нито безсмислените му, както им се струваше, фрази: „Ех, сега да имаше малко майонеза! Шейсет години — две поколения — да не хапнеш, даже да не видиш майонеза! А навремето се сервираше с раците във всяка кръчма.“

Като се натъпка до пръсване, старецът въздъхна дълбоко, изтри ръце в голите си крака и замислено се загледа в морето. Заедно с усещането за ситост нахлуха спомените.

— А някога същият този бряг беше пълен с хора, особено в неделен ден. И никой не се боеше от мечките. А ей там, точно на скалата, имаше голям ресторант, готвеха отлично и изборът беше много богат. Четири милиона души наброяваше тогава Сан Франциско. Сега в града и в цялата околност я се съберат 40 души, я не. Из залива непрекъснато плуваха кораби, някои влизаха през Златните врати, други излизаха в открито море. А по небето — аероплани, дирижабли и въздушни кораби. Те се движеха с по 200 мили в час. Пощенската компания „Ню Йорк енд Сан Франциско лимитид“ смяташе тази скорост за минимално допустимата. Имаше един французин, забравих му името — той беше успял да стигне до 300 мили в час. Но това беше рисковано, прекалено рисковано според консервативната публика. Ала той беше тръгнал по правилен път и сигурно щеше да постигне повече, ако не беше Великият мор. Когато бях дете познавах старци, които бяха виждали първите аероплани, а сега самият аз станах свидетел на това как изчезнаха последните и това бе преди 60 години.

Внуците не слушаха хлевоустия старец — те отдавна бяха свикнали с неговото бъбрене, пък и не разбираха по-голяма част от думите. Случайният наблюдател би могъл да забележи, че в несвързаните монолози на стареца речта му придобиваше до известна степен някогашната стройност и изящество на израза. Но когато се обръщаше към внуците си, той отново се нагаждаше към техния груб, примитивен език.

— Вярно, тогава раците бяха малко — разглаголстваше старецът. — Бяха ги изловили. Те се смятаха за най-изискан деликатес. Пък и ловният им сезон беше само някакъв си месец. А сега могат да се намерят по всяко време на годината. И, което е най-чудното, могат да се уловят точно тук, в крайбрежните Шамъни на Клиф Хаус, където беше ресторантът.

Пасящите наблизо кози изведнъж станаха неспокойни, струпаха се на куп и момчетата скочиха на крака. Кучетата край огъня се хвърлиха към ръмжащия си другар, който пазеше стадото, а козите побягнаха под защитата на хората. Пет-шест сиви измършавели вълци се промъкваха сред дюните, готови да нападнат ръмжащите кучета. Едвин изстреля една стрела, но тя падна преди да стигне целта. Тогава Заешката устна развъртя прашката си — оръжието, с което Давид беше излязъл срещу Голиат — и така силно метна камъка, че той изсвистя във въздуха. Камъкът падна насред глутницата и изплашените вълци отстъпиха в евкалиптовия гъсталак.

Момчетата се разсмяха и отново се излегнаха на пясъка, а старецът замислено въздъхна. Той явно беше преял и сега, сплел пръсти на корема си, отново захвана да разглаголства.

— „Световете си отиват като дим“ — издекламира той очевидно стих на някой автор. — Да, всичко е бързотечно като дим. И човешката цивилизация на тази планета също е дим. Хората опитомиха полезните животни, унищожиха вредните, разчистиха земята от буренака. Но след това човечеството умря, първобитният живот заля планетата и помете по пътя си всички човешки ценности. Горите и плевелите нападнаха полята, хищниците разкъсаха стадата и ето сега на брега на Клиф Хаус бродят вълци. — Старецът се ужаси от собствените си мисли. — Там, където някога безгрижно живееха четири милиона души, сега скитат гладни вълци и подивелите ни потомци са принудени да се защитават с праисторическо оръжие от хищниците. И всичко това заради Алената смърт?

Думата „алена“ привлече вниманието на Заешката устна.

— Пак старата песен! — каза той на Едвин. — Какво значи „алена“?

— „Вълнува ни тъй аленият лист на клена, както звукът на ловджийски рог“ — отново издекламира старецът.

— Това значи червена — отговори Едвин на Заешката устна. — Ти не знаеш това, защото си от племето на Шофьора. А те нищо не знаят. Алена значи червена, сигурен съм.

— Червеното си е червено, нали така? Защо тогава да се надуваме и да казваме „алена“? — мърмореше Заешката устна. — Дядо, защо винаги говориш такива думи, които никой не разбира? — обърна се той към стареца. — „Ален“ не значи нищо, но всички знаят какво е „червен“. Защо тогава не казваш „червен“?

— Защото това не е точно. Чумата беше алена. Само за някакъв си час цялото тяло и лицето на човек ставаха алени. Аз ако не знам, кой ще знае! Всичко стана пред собствените ми очи. И аз твърдя, че чумата беше алена, защото… е, защото наистина беше алена и това е! Няма друга дума.

— А по моему „червена“ е по-добре! — упорстваше Заешката устна. — И баща ми нарича червеното червено, а той не е глупак. Той ми е разказвал, че всички са измрели от Червения мор.

— Баща ти е от простолюдието и предците му са прости хора. Аз знам откъде произлиза племето на Шофьора. Дядо ти беше шофьор, слуга. Той нямаше никакво образование и служеше на друга хора. Вярно, баба ти беше от добро семейство, но децата й не се метнаха на нея. Много добре си спомням как ги срещнах за първи път — те ловяха риба на езерото Тимескал.

— А какво е това образование? — попита Едвин.

— Това е, когато наричат червеното алено — насмешливо подметна Заешката устна и отново се нахвърли върху стареца. — Баща ми казва, че жена ти е от племето Санта Роса и въобще не е знатна. Това му го е разказал неговият баща, преди да умре. Той казва, че преди Червения мор е миела чинии в една кръчма, макар че не знам какво е това. А ти знаеш ли, Едвин?

Едвин отрицателно поклати глава.

— Да, тя беше келнерка — призна старецът. — Но тя беше добра жена и майка на твоята майка. След чумата малко жени бяха останали. Тя се оказа единствената жена, която можех да взема, макар и да е „миела чинии“ в кръчма, както се изразява баща ти. Но не е хубаво да се говори така непочтително за предците.

— Пък баща ми казва, че жената на първия Шофьор била лейди…

— Какво е това лейди? — поинтересува се Хоу-Хоу.

— Лейди е жената на Шофьора — бързо се отзова Заешката устна.

— Първият Шофьор се казваше Бил и, както вече ви казах, беше от простолюдието — обясни дядото. — Но жена му беше лейди, знатна лейди. Преди Алената чума тя беше жена на Ван Уордън, президента на Управата на Промишлените магнати, един от десетимата, които управляваха Америка. Състоянието му беше милиард и осемстотин милиона долара — такива монети като тази в торбата ти, Едвин. А когато дойде Алената смърт, тя стана жена на Бил, основателя на племето на Шофьора. Как я налагаше само! Виждал съм го с очите си.

Хоу-Хоу, който лежеше по корем и от нямане какво да прави разгребваше с крака пясъка, изведнъж извика и заразглежда отначало палеца на крака си, после дупката, която беше изровил. Другите две момчета също се заеха бързо да разхвърлят с ръце пясъка и скоро откопаха три скелета. Двата бяха на възрастни хора, а третият — на дете. Старецът приклекна и се вгледа в находката.

— Жертви на Чумата — обяви той. — Последните дни нещастниците умираха както си вървяха. Това трябва да е семейство, което се е спасило с бягство, за да не се зарази, и смъртта ги е настигнала тук, на Клиф Хаус. Те… Слушай, какво правиш, Едвин?!

В гласа на стареца прозвуча ужас — Едвин старателно избиваше с тъпата страна на ловджийския си нож зъбите от челюстта на единия череп.

— Ще си ги нанижа! — отговори той.

Момчетата се хванаха за работа и вдигнаха нетърпим шум. Никой не чуваше стареца.

— Вие сте истински диваци!… Значи вече са на мода огърлиците от човешки зъби. Следващото поколение ще си пробие носовете и ще си окачи украшения от кости и раковини. Така ще стане. Човешкият род е обречен да потъне в мрака на първобитната нощ преди отново да започне кървавото възкачване към върховете на цивилизацията. А когато се разплодят прекалено и планетата стане тясна, хората ще започнат да се избиват. И тогава сигурно ще носят на пояса си човешки скалпове, както сега… както ти, Едвин, носиш тая гнусна свинска опашка. И това е най-кроткият от внуците ми! Махни тази опашка, Едвин, изхвърли я, момчето ми!

— Само опява тоя дядка! — отбеляза Заешката устна, когато момчетата извадиха всички зъби и седнаха да делят плячката.

Движенията им бяха бързи и резки, а говорът, особено когато спореха за някой голям или красив зъб, несвързан и отривист. Те говореха с едносрични думи и кратки, отсечени фрази. Това беше по-скоро някакво безсмислено дрънкане, отколкото език. И все пак в него се долавяха следи от граматически конструкции, някакво далечно сходство с формите на по-културен език. Даже речта на стареца беше до такава степен изкривена, че ако се запише буквално, читателят не би разбрал нищо. Но той използваше това подобие на език само когато се обръщаше към внуците си. А когато се разприказваше и започнеше да си говори сам, говорът му полека-лека се очистваше, приближаваше се до литературния. Изреченията се удължаваха, придобиваха отчетлив ритъм и лекота, които свидетелстваха за някогашен навик да говори от катедрата.

— Дядо, разкажи за Червената смърт! — помоли Заешката устна след като делбата на зъбите завърши.

— За Алената смърт — поправи го Едвин.

— И без тия чудновати думички — продължи Заешката устна. — Говори разбрано, дядо, като всички Санта Роса. Никой не говори като тебе.

II

Старецът беше явно поласкан от тази молба. Той се прокашля и започна:

— Преди петнадесет-двадесет години много хора слушаха разказите ми за Алената чума. Сега за съжаление явно никой не се интересува…

— Ето пак! — недоволно възкликна Заешката устна. — Не можеш ли да не говориш глупости? Говори разбрано. Какво значи „интересува“? Ломотиш като малко дете!

— Не се заяждай — намеси се Едвин, — че ще се ядоса и нищо няма да разкаже. Плюй на чудноватите думи. Все нещо ще разберем.

— Хайде, хайде, дядо! — настоя Хоу-Хоу, тъй като старецът през това време беше започнал тирада за неуважението към възрастните и колко жестоки стават хората, когато загине цивилизацията и те попаднат в първобитни условия.

Старецът започна разказа си.

— Тогава на земята живееха много хора. Само в Сан Франциско бяха четири милиона…

— А какво е това милион? — попита Едвин.

Старецът ласкаво го погледна.

— Знам, че можете да броите само до десет, затова ще ви науча. Дай си ръцете. Виж, двете ти ръце имат десет пръста, нали така? Е, добре. Сега вземам тая песъчинка — подръж я, Хоу-Хоу. — Старецът сложи песъчинката на дланта на момчето. — Тази песъчинка е все едно десетте пръста на Едвин. Добавям още една песъчинка — значи още десет пръста. След това прибавям още и още, докато не станат толкова песъчинки, колкото са пръстите на Едвин. Това прави сто. Запомнете тази дума — сто. Сега слагам в ръката на Заешката устна камъче. То прави десет песъчинки или десет пъти по десет пръста значи сто пръста. След това слагам десет камъчета. Те правят хиляда пръста. После вземам една мидена черупка, която означава десет камъчета или сто песъчинки, или хиляда пръста…

Старецът търпеливо повтаряше обясненията и се опитваше постепенно да налее в главите на внуците си най-обща представа за смятане. С увеличаване на числата той им даваше предмети с различна големина. Слагаше на дънера предметите, които означаваха големи числа и накрая изпадна в затруднение, защото за обозначаване на милион се наложи да вземе избитите от черепите зъби, а на милиард — черупките от раците. Накрая спря обясненията, защото забеляза, че внуците му проявяват признаци на умора.

— И тъй, Сан Франциско имаше четири милиона жители — слагаме четири зъба.

Момчетата бавно преместиха поглед от зъбите, подредени на дънера, към ръцете си, после към камъчетата, песъчинките и накрая към пръстите на Едвин. После плъзнаха поглед назад, в обратен ред — те се мъчеха да усвоят с ума си такова непостижимо количество.

— Ей че много хора, дядо — неуверено предположи най-накрая Едвин.

— Да, страшно много хора — като пясъка на брега и всяка песъчинка е възрастен или дете. Да, миличък, и всички тези хора живееха в Сан Франциско. А когато идваха тук, на брега, се събираха повече от песъчинките. Повече, много повече! Сан Франциско се смяташе за много красив град. А оттатък залива, където беше миналата година станът ни, живееха още повече хора. По цялото протежение от нос Ричмънд до Сан Леандро, в равнината и по хълмовете, се простираше нещо като цял огромен град със седеммилионно население. Разбирате ли? Седем зъба — това са седем милиона.

Момчетата отново отместиха поглед от пръстите на Едвин към наредените на дънера зъби и обратно.

— Светът беше препълнен с хора. Броят на населението на земята според преброяването от 2010 година беше осем милиарда, да, да, осем милиарда — осем черупки от рак. Не като сега. Хората знаеха много начини за добиване на храна. Колкото повече храна имаше, толкова повече ставаха хората. През 1800 година само в Европа населението било 170 милиона. След сто години — сложи една песъчинка, Хоу-Хоу, — през 1900 година, било вече петстотин милиона, значи към петте песъчинки трябва да се добави един зъб. Това показва колко лесно е било да се добива храна и колко бързо се е увеличавало населението. През 2000 година Европа имаше вече хиляда и петстотин милиона жители. Така беше навсякъде. Тези осем черупки означават осем милиарда души, които населяваха земята по времето, когато започна Алената чума.

Аз тогава бях млад човек на двадесет и седем години и живеех оттатък залива на Сан Франциско, в Бъркли. Едвин, помниш ли огромните каменни къщи, които видяхме, когато слязохме от хълмовете на Контра Коста? Ето в такава каменна къща живеех. Бях професор по английска литература.

Много от това, което разказваше старецът, беше непонятно за внуците, но те го слушаха с интерес, опитвайки се да разберат събитията от миналото.

— А за какво ви бяха тези каменни къщи? — попита Заешката устна.

— Помниш ли как баща ти те учеше да плуваш?

Заешката устна кимна.

— Та ето, в Калифорнийския университет — така се казваха тези каменни къщи — учехме момчетата и момичетата да мислят точно така, както аз с помощта на песъчинките, камъчетата и черупките на раците ви обясних колко хора живееха в онези времена. Трябваше да ги учим на много неща. Момчетата и момичетата, които учехме, се наричаха студенти. Те се събираха в големи стаи, по 40–50 души наведнъж, а аз им говорех разни неща. Както сега на вас. Разказвах им за книгите, написани преди много години, а понякога по същото това време…

— Значи всичко, което си правил, е било да говориш, да говориш… — учуди се Хоу-Хоу. — А кой набавяше месото, кой доеше козите, кой ловеше риба?

— Умен въпрос, Хоу-Хоу, умен въпрос! Както вече ви казах, добиването на храна по това време беше проста работа. Ние бяхме много умни. Няколко човека можеха да осигурят храната на много хора. А останалите се занимаваха с други неща. Ето аз например, както каза, само говорех. Да, аз говорех, говорех през цялото време и за това ми даваха храна, много и отлична храна. Не съм опитвал такава много години и едва ли някога ще опитам отново. Знаете ли, понякога съм склонен да мисля, че най-голямото постижение на нашата гигантска цивилизация беше храната — нейното невероятно изобилие, безкрайното й разнообразие и възхитителният й вкус. Да, момчета, това беше живот — какви възхитителни неща ядяхме тогава!

За внуците тия възторзи бяха непонятни, но те решиха, че дядото, както обикновено, се е отдал на старческа бъбривост.

— Тези, които ни осигуряваха храната, се наричаха „свободни граждани“. Но това беше шега. Ние от господстващата класа владеехме земята, машините, всичко на света, а тези хора работеха за нас. Ние прибирахме почти цялата храна, която те произвеждаха и им оставяхме съвсем малко, колкото да могат да работят и да изкарват за нас още повече храна.

— А аз щях да отида в гората и да си намеря храна — заяви Заешката устна. — И ако някой се опиташе да ми я вземе, щях да го убия.

Старецът се засмя.

— Нали ти казах, че ние, хората от господстващата класа, владеехме и земята, и горите, и всичко останало. Тези, които отказваха да произвеждат за нас храна, наказвахме или обричахме на гладна смърт. Но те не бяха много. Повечето предпочитаха все пак да ни хранят, да ни шият дрехи и въобще да правят за нас хиляди — сложи една черупка, Хоу-Хоу, — хиляди приятни неща. По това време аз се казвах професор Смит, професор Джеймс Хауърд Смит. Моите лекции бяха много популярни, иначе казано, много момчета и момичета обичаха да слушат как разказвам за книгите, които други хора бяха написали. Аз бях щастлив и ядях до насита всякакви вкусни неща. Ръцете ми бяха меки и нежни, защото не работех с тях, а тялото чисто и дрехите изящни… — Старецът с отвращение погледна дрипавата си кожа. — Такива неща не носехме. Даже робите се обличаха по-добре. И кожата ни винаги беше чиста. Всеки ден по много пъти си миехме ръцете и лицето. А вие никога не се миете, освен ако не паднете във водата или не ви хрумне да поплувате.

— Ти също не се миеш, дядо — възрази Хоу-Хоу.

— Какво ти миене! Времената са други. Сега съм един мърляв дядка. И никой не се мие, пък и няма с какво. Шестдесет години не съм виждал сапун. Вие не знаете какво е сапун и аз няма да ви обяснявам, защото говорим за друго — за Алената смърт. Ето, вие знаете какво е болежка. По-рано й казвахме болест. Много болести са предизвикани от микроби. Запомнете тази дума, микроби! Микробът е едно такова много дребно същество, което прилича на кърлежите, дето се появяват по кучетата пролетно време, когато избягат в гората. Само че микробът е още по-малък. Той даже не се вижда.

Хоу-Хоу се изсмя.

— Ама че си и ти, дядо! Как може да се говори за нещо, което не се вижда! Ако не си виждал тия неща, откъде знаеш, че ги има? Хайде де, обясни! Как можеш да знаеш за нещо, което не се вижда?

— Умен въпрос, Хоу-Хоу, много умен. И все пак ние успяхме да видим някои микроби. Работата е там, че ние имахме такива устройства, те се наричаха микроскопи и ултрамикроскопи. Ние ги приближавахме до очите си и гледахме през тях и всички неща ставаха по-големи, отколкото са в действителност, а без микроскоп не виждахме много работи. Най-добрите ни ултрамикроскопи увеличаваха микробите четиридесет хиляди пъти. Нали не сте забравили, че една черупка означава хиляда пръста? Вземете четиридесет мидени черупки — толкова пъти по-голям изглеждаше микробът, когато се гледаше през микроскоп. Освен това имахме още едно устройство — киноекран, с негова помощ увеличеният четиридесет хиляди пъти микроб ставаше още много хиляди пъти по-голям. Така можехме да разгледаме всичко, което не се виждаше с просто око. Вземете една песъчинка и я разделете на десет части. След това една от частите разтрошете на десет части, после още на десет, после още веднъж и още веднъж и правете това цял ден и може би ще получите такова мъничко зрънце каквото е микробът.

Момчетата гледаха стареца с нескрито недоверие. Заешката устна презрително пръхтеше, Хоу-Хоу тихичко хихикаше, но Едвин ги смушка с лакът да млъкнат.

— Кърлежът смуче кръвта на кучето, а микробите, нали са много малки, попадат в кръвта и там се плодят. В тялото на един човек понякога има милиарди микроби… Дайте ми, моля ви, една черупка от рак… Ето толкова, колкото означава тази черупка. Ние наричахме микробите микроорганизми. Когато милиони или милиарди микроорганизми попаднеха в тялото на човек, той се разболяваше. Микробите предизвикваха болестите. Тези микроби бяха безкрайно много — толкова видове, колкото са песъчинките по брега. Ние познавахме само някои от тях. Светът на микроорганизмите си оставаше невидим за нас, ние трудно прониквахме там и знаехме малко за него. И все пак някои видове микроби ни бяха известни. Например bacillus anthracis, micrococcus или Bacterium termo и Bacterium lactis — същите, от които и сега се заквасва козето мляко. Знаехме и различни видове Schizomycetes и много други…

И старецът се впусна в разсъждения за свойствата на различните микроорганизми, при това толкова дълги и усукани, че момчетата си смигнаха и се вгледаха в пустинния океан, забравили за словоохотливия старец.

— А Алената смърт, дядо? — напомни му най-сетне Едвин.

Старецът трепна и с усилие слезе от катедрата, от която четеше на някакви свои млади слушатели лекция за най-новите теории за болестотворните микроби с шестдесетгодишна давност.

— Да, да, Едвин, аз се увлякох. Какво да се прави, понякога спомените от миналото са така силни; забравям, че сега съм жалък старец, навлечен в козя кожа, който скита с внуците си — диваци, пасящи кози — из първобитната пустиня. „Световете си отиват като дим“ — така и нашата славна гигантска цивилизация отмина, изчезна като дим. Сега вече съм дядо, немощен старец и принадлежа към племето Санта Роса, защото се ожених за жена от това племе. Моите синове и дъщери се сродиха с други племена — племето на Шофьора, на Сакраменто, на Пало Алто. Ето Заешката устна е от племето на Шофьора. Ти, Едвин, си от рода Сакраменто, а ти, Хоу-Хоу — от Пало Алто. Името на това племе идва от името на града, който се намираше близо до едно друго огнище на културата — Станфордския университет. Ето, сега отново си спомних кой съм и какво съм. Всичко си дойде на мястото. И така, разказвах за Алената смърт. Докъде бях стигнал?

— Ти говореше за микробите, които не се виждат, но от тях човек уж се поболявал.

— Да, правилно. Та ето, отначало човек не забелязваше, че в тялото му са попаднали микроби — те бяха малко. Но след това всеки микроб се делеше наполовина и ставаха два микроба, те на свой ред се деляха надве и т.н., при това с такава бързина, че много скоро в тялото на човека имаше вече милиони микроби. Тогава той се поболяваше от болестта, наричана на този вид микроб, който беше попаднал в кръвта му. Тя можеше да бъде шарка, инфлуенца, жълта треска и още хиляди други болести.

Но, чудна работа! Непрекъснато се появяваха все нови и нови микроби. Едно време, когато хората на земята били малко, и болестите се броели на пръсти. Но хората се размножиха, заселиха се заедно в големите модерни градове и тогава започнаха да се появяват нови болести — в тялото на човека попадаха нови микроби. Милиони умираха от болести. Колкото по-нагъсто се заселваха, толкова по-страшни ставаха болестите. Някога, още в средата на века — това е много преди да се родя, — по Европа преминала Черната чума. И след това още много пъти я опустошавала. После туберкулозата — от нея неизбежно боледували там, където живеели много хора на едно място. Стотина години преди моето раждане избухнала епидемията от бубонна чума. А в Африка била разпространена сънната болест. Бактериолозите се бореха с болестите и ги побеждаваха така, както вие например убивате вълците, бранейки от тях козите, или смачквате москитите, които ви хапят. Бактериолозите…

— Дядо, а какво е това… Как ги каза?

— Как да ти обясня? Ето ти, Едвин, си пастир, твоята работа е да пазиш козите. Ти знаеш много за тях. А бактериологът се занимава с микробите, това е неговата работа и той знае много за тях. Та така, бактериолозите се бореха с микробите и понякога успяваха да ги унищожат. Една от най-страшните болести беше проказата. Цял век преди да се появи на бял свят, бактериолозите бяха открили микроба на проказата. Те го бяха изучили до съвършенство, бяха му направили много снимки, аз съм ги виждал. Но те така и не откриха начин да го унищожат. А през 1984 г. се появи пантобластичната чума. Тя избухна в страната, наречена Бразилия, и отнесе милиони хора. Бактериолозите откриха микроба на тази болест и намериха начин да го унищожат, така че чумата не се разпространи по-нататък. Те направиха т.нар. серум, който се вкарваше в тялото на човека. Серумът убиваше микроба без да навреди на болния. През 1910 година имаше пелагра и анкилостома. Бактериолозите бързо се справиха с тях. Но през 1947 г. се появи нова, съвсем неизвестна дотогава болест. С нея се заразяваха бебетата до десет месеца — ръцете и краката им се парализираха, те не можеха нито да се движат, нито да се хранят. Бяха необходими единадесет години, докато бактериолозите открият начин да унищожат микроба на тази болест и да спасят децата.

Независимо от тези болести и от новите, които пламваха по-късно, хората ставаха все повече и повече, защото беше лесно да се произвежда храна. Колкото по-лесно се добиваше храната, толкова повече ставаха хората. Колкото повече ставаха хората, толкова по-нагъсто се заселваха. И колкото по-нагъсто се заселваха, толкова по-често се появяваха нови болести. Много хора предупреждаваха за опасността. Още през 1929 г. Солдервецки предупреди бактериолозите, че светът не е застрахован срещу появата на някоя неизвестна болест, която може да се окаже хиляди пъти по-силна от всички известни дотогава и може да доведе до гибелта на стотици милиони хора, ако не и на цял милиард. И все пак светът на микроорганизмите си оставаше загадка. Учените знаеха, че той съществува, че от време на време оттам нахлуват пълчища микроби и покосяват човека. Това е почти всичко, което знаеха. Те се досещаха, че в този невидим свят има толкова различни видове микроби, колкото са песъчинките на морския бряг. Някои предполагаха, че в него могат да се зараждат и нови видове. Не се изключва възможността именно там да започва животът — „безграничната плодовитост“, както я наричаше Солдервецки, използвайки израза на други хора, писали преди него…

В този момент Заешката устна се изправи. На лицето му се четеше крайно презрение.

— Дядо — заяви той, — омръзна ми твоето дрънкане. Защо не разказваш за Червената смърт? Ако не искаш, кажи си и ние ще си тръгнем за стана.

Старецът мълчаливо го погледна и тихо заплака. Сълзи на безпомощна обида се търкаляха по страните му, сякаш всички горести на тези дълги осемдесет години се отразиха на печалното му лице.

— Я сядай! — намеси се Едвин. — Нали разказва! Той тъкмо стигна до Алената смърт, нали, дядо? Ей сега ще ни разкаже за всичко. Седни, Заешка устна! Дядо, продължавай.

III

Старецът изтри сълзите си с мръсните си юмруци и отново заговори с треперлив, тънък гласец, който постепенно укрепваше, докато разказвачът отново се почувства в свои води.

— Чумата пламна през лятото на 2013 година. Тогава бях на двадесет и седем и много добре си спомням всичко. Съобщенията по безжичния телеграф…

Заешката устна се изплю от негодувание и старецът побърза да обясни:

— По това време ние умеехме да разговаряме по въздуха на разстояние хиляди мили. И ето пристигна вестта, че в Ню Йорк върлува неизвестна болест. В този най-величествен град на Америка тогава живееха седемнадесет милиона. Отначало никой не придаде значение на това съобщение. Дребна работа — бяха умрели няколко души! Правеше впечатление обаче, че смъртта беше настъпила много бързо и първият признак на болестта бил почервеняването на лицето и цялото тяло. След двадесет и четири часа дойде съобщение, че и в Чикаго е регистриран такъв случай. Същия ден стана известно, че в Лондон, най-големия, отстъпващ само на Чикаго град, вече две седмици тайно се борят с чумата. Всички съобщения минаваха през цензура, тоест беше забранено да се говори на останалия свят, че в Лондон е започнала чума.

Работата явно вземаше сериозен обрат, но ние, в Калифорния, както впрочем и навсякъде другаде, ни най-малко не се разтревожихме. Всички бяхме убедени, че бактериолозите ще намерят средство против тази болест, както в миналото бяха намирали средства против другите болести. Но бедата беше, че микробите, попаднали в човешкия организъм, убиваха човека поразително бързо. Нямаше нито един случай на оздравяване. Това беше като азиатската холера — днес вечеряте с напълно здрав човек, а утре сутрин, ако станете по-рано, виждате как го карат на гробищата покрай дома ви. Само че тази неизвестна чума поразяваше още по-бързо, много по-бързо. Час след появата на първите признаци на заболяването човекът умираше. Някои изкарваха по няколко часа, но много умираха след 10–15 минути.

Отначало се ускоряваше пулсът, температурата се покачваше, после по лицето и цялото тяло изведнъж се появяваше аленочервен обрив. Малко хора забелязваха огъня и сърцебиенето — стряскаха се едва от обрива. В това време обикновено започваха спазмите, но те бяха кратки и не много силни. След като изтърпеше спазмите, човек повече не се мъчеше и чувстваше само как тялото бързо се вцепенява от краката нагоре. Отначало ходилата, после коленете и кръста, а когато парализата достигнеше сърцето, човекът умираше. Той не бълнуваше и не спеше. До края, до спирането на сърцето, болният оставаше в пълно съзнание. И още едно странно нещо — колко бързо се разлагаше трупът! Едва човек умираше, и тялото започваше да се разпада и сякаш се стапяше пред очите ти. Това бе една от причините чумата да се разпространява така бързо — милиарди микроби от трупа моментално попадаха във въздуха.

Ето защо бактериолозите имаха толкова малко шансове в борбата с болестта. Те умираха в лабораториите си, докато изследваха микробите на Алената смърт. Те се проявиха като истински герои. Мястото на умрелите веднага се заемаше от други. За първи път успяха да изолират бацила на чумата в Лондон. Телеграфът разнесе вестта навсякъде. Този учен се казваше Траск, но след малко повече от денонощие той умря. Учените в лабораториите си блъскаха главите да намерят средство, което да поразява чумните микроби. Нито едно от известните лекарства не помагаше. Проблемът беше да се намери такова средство, серум, който да убива микробите, но да не вреди на човека. Опитваха се даже да използват други микроби, да вкарват в тялото на болния такива микроорганизми, които са врагове на чумните…

— Дядо, че нали не се виждат тия работи, микробите де! — възрази Заешката устна. — А ти дрънкаш врели-некипели, все едно наистина ги има! Което не се вижда, въобще го няма. Къде се е чуло и видяло да се бориш против нещо, което го няма, с нещо друго, което го няма! В ония времена всички сте били глупаци! Затова сте се затрили. Да не мислиш, че съм повярвал на тия глупости?!

Дядото отново заплака, но Едвин веднага го взе под своя защита.

— Виж какво, Заешка устна, ти самият също вярваш в това, което не виждаш.

Заешката устна заклати глава.

— Ти нали вярваш, че умрелите стават от гробовете. Да не си ги виждал?

— Виждал съм ги, нали ти казах! Миналата година, когато ходих с баща си на лов за вълци.

— Е, хубаво, а защо винаги плюеш през лявото си рамо, когато минаваш през река! — напираше Едвин.

— Срещу уроки — бранеше се Заешката устна.

— Значи вярваш в уроки?

— Как да не вярвам!

— Ама нито веднъж не си ги виждал! — тържествуваше Едвин. — Ти си по-зле и от дядо с неговите микроби! Сам вярваш в неща, дето не си виждал. Хайде, дядо, разказвай нататък!

Заешката устна, покрусен от поражението в този метафизичен спор, прехапа устни и старецът продължи.

Няма да утежняваме разказа с излишни описания как внуците от време на време се препираха, прекъсвайки стареца, как тихо обсъждаха чутото и правеха всевъзможни предположения, опитвайки се да разберат онзи изчезнал непознат свят.

— … Накрая Алената смърт пламна и в Сан Франциско. Първият човек умря в понеделник сутринта, а от четвъртък в Окланд и в Сан Франциско хората измираха като мухи. Умираха навсякъде — в леглата си, на работните си места, на улицата. Във вторник аз самият видях как свършва болен от чума. Това беше мис Колбрен, моя студентка. Тя седеше в аудиторията точно пред мене и докато четях лекцията си, видях как лицето й изведнъж стана алено. Млъкнах и само я гледах — всички ние вече бяхме наплашени от слуховете за чумата. Момичетата запищяха и се втурнаха навън. След тях хукнаха и младежите. Останаха само двама. Мил Колбрен получи спазми, вярно, доста слаби, които продължиха не повече от минута. Един от младежите й донесе вода. Тя отпи съвсем малко и възкликна:

— Не чувствам краката си! — И след минута отново: — Краката ми съвсем изтръпнаха. Все едно, че ги няма. И коленете ми са съвсем студени. Почти не ги усещам.

Тя лежеше на пода. Сложихме под главата й куп тетрадки. С нищо друго не можехме да й помогнем. Тялото й изстиваше, парализата обхвана и кръста, а когато стигна сърцето, момичето умря. Бяха минали само петнадесетина минути — бях погледнал часовника — и тя свърши насред аудиторията. Такава хубава, кипяща от сили жена! От появата на първите признаци на болестта до момента на смъртта беше минал само четвърт час, така бързо поразяваше Алената чума.

През тези няколко минути, докато бях с умиращата, паниката беше обхванала целия университет. Студентите на тълпи напускаха залите и лабораториите. Когато излязох, за да докладвам на декана на факултета за случилото се, студентското градче беше пусто. Само няколко души, забавили се кой знае по какви причини, бързаха към домовете си. Двама от тях тичаха.

Деканът Хоуг беше сам в кабинета си, той изведнъж се беше състарил, лицето му беше покрито с бръчки, които преди не бях забелязвал. Щом ме видя, той с мъка се изправи и се затътри към вътрешния кабинет, тръшна вратата и бързо я заключи. Знаеше, че може да се зарази и се изплаши. Той извика през вратата да си вървя. Никога няма да забравя чувството, с което крачех по празните коридори, през замрялото градче. Не изпитвах страх. Да, знаех, че може да се заразя и вече се смятах за мъртъв. Но ме гнетеше не мисълта за смъртта, а ужасът на случилото се. Животът беше спрял. Сякаш беше настъпил краят на света, на моя свят. От самото си раждане дишах въздуха на университета. Житейският ми път беше предопределен. Баща ми беше професор в този университет, дядо ми също. В продължение на сто и петдесет години университетът беше работил като добре смазана машина. И ето сега тази машина внезапно спря. Имах чувството, че свещен пламък е угаснал на свещен олтар. Бях потресен до дъното на душата си.

Когато си влязох у дома, икономката извика и избяга. Позвъних, но никой не се обади и аз разбрах, че камериерката също се е скрила. Обходих къщата. В кухнята намерих готвачката, която се канеше да си тръгва. Като ме видя, тя запищя, изпусна куфара си, излетя през вратата и побягна към изхода, като продължаваше да пищи. Още чувам нейния пронизителен глас. При обикновени заболявания не се държахме така. Спокойно викахме лекар и болногледачки, които отлично познаваха работата си. Но сега всичко беше по-иначе. Човек се разболяваше внезапно и веднага умираше. Чумата не щадеше никого. Аленият обрив на лицето беше като печат на смъртта. Не съм чувал за нито един случай на оздравяване.

Останах съвсем сам в огромния си дом. Вече ви казах, че тогава можехме да разговаряме помежду си по жиците или по въздуха. Телефонът иззвъня — обаждаше се брат ми. Той каза, че няма да се прибере, защото се бои от зараза. Съобщи ми също, че двете ни сестри засега ще живеят в дома на професор Бейкън. Брат ми ме посъветва никъде да не излизам, докато не се убедя, че не съм болен.

Аз се съгласих с всичко, останах у дома и за първи път в живота си се опитах да си приготвя нещо за ядене. Признаци на чумата не се появяваха. Аз можех да разговарям по телефона с когото пожелая и да научавам новините. Освен това ми донасяха вестници. Наредих да ми ги оставят до входната врата. По този начин бях осведомен какво става по света.

В Ню Йорк и Чикаго цареше пълен хаос. Същото ставаше и в останалите големи градове. Около половината нюйоркски полицаи вече бяха загинали. Бяха умрели началникът на полицията и кметът на града. Никой не се грижеше за спазването на закона и за поддържане на реда. По улиците се търкаляха непогребани човешки трупове. Спря движението на корабите и влаковете, които доставяха продукти на големите градове и тълпите гладни бедняци опустошаваха магазините и складовете. Навсякъде пиянстваха, грабеха и убиваха. Населението бягаше от града — отначало заможните в собствените си автомобили и дирижабли, а след тях — огромни маси от простолюдието, пеш, които разнасяха чумата, гладуваха и грабеха по пътя си фермите, селата и градовете.

Новините научавахме от един човек, който се беше настанил с предавателя си на последния етаж на една висока сграда. Останалите в града — той предполагаше, че са няколко хиляди, буквално бяха полудели от страх и алкохол. Вероятно само един незабележим репортьор геройски остана на поста си докрай.

Той съобщи, че през последното денонощие в града не е пристигнал нито един презокеански въздушен кораб и не са идвали никакви съобщения от Англия. Вярно, беше успял да се свърже с Берлин (това беше един град в Германия). Оттам предаваха, че бактериологът Хофмайер, един от последователите на Мечников, е открил противочумен серум. Това беше последното съобщение от Европа. Оттогава ние, американците, не получавахме оттам новини. Дори и да беше успял Хофмайер да открие такъв серум, все едно вече е било късно, иначе тук непременно щяха да пристигнат изследователи от Европа. Може само да се предполага, че в Европа е станало същото като тук и само няколко десетки души са избягнали Алената смърт.

Връзката с Ню Йорк се поддържаше още едно денонощие. След това и тя прекъсна. Човекът, който предаваше съобщенията от високата сграда, сигурно беше загинал от чумата или от пожарите, които, според неговите описания, бушуваха наоколо. Това, което стана в Ню Йорк, се повтори навсякъде. Така беше и в Сан Францис-ко, и в Окланд, и в Бъркли. В четвъртък бяха измрели толкова хора, че нямаше кой да прибира труповете и те се търкаляха навсякъде. В петък през нощта жителите започнаха панически да напускат града. Представете си огромните, милионни тълпи хора, също като пасажите от сьомга в Сакраменто, които сме наблюдавали при хвърлянето на хайвера, нахлули откъм града в напразен стремеж да избягат от вездесъщата смърт. Но те носеха микробите в кръвта си. Даже въздушните кораби, на които по-заможните се опитваха да се спасят, бяха разносвачи на чумата.

Стотици въздушни кораби взеха курс към Хаваите, носейки със себе си чумата, но болестта вече върлуваше на островите. Успяхме да научим за това още преди в Сан Франциско да се възцари хаос и да няма кой да приема и предава съобщенията. Да изгубиш връзката с външния свят — това е невъобразимо, невероятно! Светът сякаш престана да съществува, изчезна без следа. Оттогава минаха шестдесет години. Знам, че трябва да има на света Ню Йорк, Европа, Азия, Африка, но оттогава никой не е чувал за тях. С идването на Алената смърт нашият свят се разпадна безвъзвратно. Хилядагодишна култура изчезна в един миг, „отлетя като дим“.

Вече ви казах, че богатите се опитваха да се спасят с въздушните си кораби, но в края на краищата, където и да се криеха, всички те загинаха, защото микробите бяха дори на корабите. Познавам само един човек, който беше оцелял — Мангерсън. Той по-късно стана Санта Роса и се ожени за най-голямата ми дъщеря. Мангерсън дойде в племето осем години след чумата. Тогава беше деветнадесетгодишен младеж и трябваше да чака цели дванадесет години, преди да успее да си вземе жена. Работата е там, че всички жени в племето бяха омъжени, а по-големите момичета — сгодени. Така че трябваше да чака, докато моята Мери стане на шестнадесет. Миналата година сина му, Куцата нога, го разкъса пума.

Когато пламна чумата, Мангерсън бил само на единадесет години. Баща му, един от Промишлените магнати, беше смятан за много богат и могъщ човек. Той отвел семейството си със собствения си въздушен кораб „Кондор“ и се опитал да се спаси в някакво глухо кътче на Британска Колумбия — това е на север оттук. Но нещо станало с кораба и те катастрофирали край планината Шаста, чували сте за нея — тя също е на север. Сред тях започнала чума и оживяло само единадесетгодишното момче. Осем години то скитало само из пустините и горските дебри с надеждата да срещне хора. Накрая Мангерсън се отправил на юг, където се натъкнал на нас, Санта Роса.

Но да не избързваме. И така, когато от градовете край залива на Сан Франциско започна поголовно бягство, аз позвъних на брат си — телефоните все още работеха. Казах му, че да се бяга нанякъде е чиста лудост, че аз, слава Богу, явно не съм заразен и че трябва да се скрием заедно с близките роднини на някое безопасно място. Избрахме сградата на химическия факултет в университетското градче, като решихме да се запасим с продукти и с оръжие да отблъскваме неканените гости.

След като уговорихме всичко, брат ми ме убеди да не излизам от дома си поне още един ден, за да бъдем напълно сигурни, че не съм заразен. Охотно се съгласих и той обеща да дойде при мене на другия ден. Ние обсъждахме как най-добре да се запасим с храна и да защитаваме сградата, но точно по средата на разговора телефонът прекъсна. Същата вечер угасна и електричеството и аз седях сам в пълна тъмнина. Вестниците вече не излизаха и аз не знаех какво става на улицата. Отнякъде се разнасяха викове и револверни изстрели, а през прозореца се виждаха отблясъците на огромен пожар, пламтящ някъде в посока на Окланд. Ужасна нощ! Не можах да затворя очи нито за миг. На тротоара точно пред дома ми застреляха човек — не знам какво беше станало там, чух само бързи изстрели с револвер, а след няколко минути — стонове и молби за помощ. Раненият допълзя до вратата на дома ми. Аз излязох при него, въоръжен с два револвера. В светлината на кибритената клечка видях, че умира от огнестрелните рани и че е заразен с чума. Заключих се вкъщи и още половин час чувах стонове и ридания.

На сутринта дойде брат ми. През това време бях събрал в един куфар най-необходимите си вещи. Но още щом го погледнах, разбрах, че не му е писано да ме придружи в сградата на химическия факултет. На лицето му се бяха появили зловещите признаци. Той ми протегна ръка, но аз отскочих ужасен.

— Погледни се в огледалото — наредих му аз.

Той се подчини и щом видя на лицето си аления обрив, който потъмняваше буквално с всяка секунда, падна без сили в креслото.

— Господи! — прошепна той. — Изглежда съм се заразил. Не се приближавай! Аз съм обречен.

След това започнаха спазмите. Той се мъчи два часа и до последната минута беше в съзнание. Само се оплакваше, че му е студено и че ходилата му са изтръпнали, после прасците и бедрата, докато парализата достигна сърцето и той умря.

Така поразяваше Алената смърт. Аз грабнах куфара и побягнах. Улиците представляваха страхотна гледка. Непрекъснато се препъвах в мъртъвци и умиращи. Хората падаха пред очите ми като покосени. В Бъркли пламтяха пожари, а Сан Франциско и Окланд се бяха превърнали в гигантска клада. Небето беше забулено от черен дим, така че посред бял ден беше тъмно като на здрачаване и само от време на време, когато се извиеше вятър, кървавочервеният слънчев диск мътно проглеждаше през мъглата. Сякаш идваше краят на света.

Навсякъде се виждаха автомобили, изоставени от собствениците защото горивото им беше свършило, а в гаражите не можеше да се намери нищо. Спомням си един такъв автомобил — на седалките лежаха мъж и жена, и двамата мъртви, а на тротоара недалеч от тях — още две жени с дете. Накъдето и да се обърнеш — все същата страшна картина.

Прокрадвайки се като сенки, за някъде бързаха хора — бледи като платно жени, които притискаха към гърдите си бебета, бащи, водещи дечицата си за ръка? Вървяха сами, по двойки, на цели семейства, като се стараеха колкото може по-бързо да се измъкнат от чумавия град. Някои мъкнеха продукти, други — одеяла и ценни вещи, но много хора тръгваха с празни ръце. Минах покрай една бакалница (това е място, където се продаваше храна). Собственикът на магазинчето — аз добре го познавах, беше спокоен и уравновесен човек, но крайно ограничен и упорит — защитаваше собствеността си от няколко мъже, които се опитваха да нахълтат вътре. Вратата вече беше откъсната от пантите, прозорците изпочупени, но бакалинът упорито продължаваше да стреля с револвера си, скрит зад тезгяха. На входа се издигаше купчина трупове, предполагам на тези, които беше успял да улучи, докато наблюдавах схватката от безопасно разстояние, един от бандитите изби прозореца на съседното магазинче за обувки и подпали къщата. Не се притекох на помощ на бакалина. Времето на благородните постъпки беше отминало. Цивилизацията се разпадаше и всеки спасяваше собствената си кожа.

IV

Побързах да се махна и на следващата пресечка пред очите ми се разкри поредната трагедия. Двама гнусни субекти ограбваха мъж и жена с две деца. Знаех кой е този човек, въпреки че почти не се познавахме. Той беше поет, от чиито стихове отдавна се възхищавах. И все пак не му се притекох на помощ. Тъкмо се приближих, когато се разнесе изстрел и той тежко падна на земята. Жената започна да крещи, но единият негодник тутакси я събори с юмрук. Извиках им заплашително, но те започнаха да стрелят и трябваше бързо да свия зад ъгъла. Там пътят ми бе преграден от пожар. Улицата беше забулена от дим, къщите от двете страни горяха. Отнякъде идваше пронизителен писък на жена, която викаше за помощ. Продължих нататък. В такива страшни минути сърцето на човек е от камък, пък и прекалено много хора търсеха помощ.

Като се върнах на пресечката, видях, че бандитите ги няма. Поетът и жена му лежаха мъртви на тротоара. Изстинах от ужас. Децата бяха изчезнали неизвестно къде. Едва сега разбрах защо бегълците бяха така наплашени и постоянно се оглеждаха. В сърцето на нашата цивилизация бяхме отгледали особена порода хора, диваци и варвари, които населяваха бордеите и работническите гета и сега, по време на всеобщото бедствие, се бяха изтръгнали на воля и се бяха нахвърлили върху нас като диви зверове. Именно зверове, иначе не могат да се нарекат! Те унищожаваха и самите себе си — пиянстваха, сбиваха се и, обхванати от лудост, се изтребваха взаимно. Случи ми се да наблюдавам група по-прилични работници, които със сила си проправяха път. Те вървяха в строг ред, жените и децата в средата, а болните и престарелите носеха на носилки. Коне теглеха автомобили с продукти. Неволно се загледах как тези хора се движеха по задимените улици и едва не ме застреляха, когато се изпречих на пътя им. Когато минаваха край мене, един от ръководителите им ми се извини. Той обясни, че само организиран отряд може да се защити от всевъзможни скитници и че те убиват на място грабителите и мародерите.

Тогава за първи път станах свидетел на едно зрелище, което по-късно стана нещо обичайно. В един от отряда изведнъж се появиха признаци на чума. Тези, които вървяха до него, се отдръпнаха и той, без да каже нито дума, излезе от редиците им. Една жена, която водеше за ръка момченце, вероятно съпругата му, понечи да го последва. Но мъжът я сгълча и й заповядала стои на мястото си, а останалите я задържаха. Това стана пред очите ми. После видях как човекът с аления обрив на лицето влезе в един вход на отсрещната страна на улицата. Чу се изстрел и той се строполи.

На два пъти ми се наложи да заобикалям пожарите, докато накрая се добрах до университета. Пред входа на градчето срещнах група преподаватели, които се бяха запътили към сградата на химическия факултет. Всички бяха дошли със семействата си, водеха даже слугите и гувернантките. Някакъв човек ме поздрави и аз едва познах професор Бадминтън. Той явно си беше проправял път през някой пожар, защото брадата му беше опърлена. Главата му беше превързана с окървавени бинтове, дрехите му висяха на парцали. Той ни разказа, че са го нападнали бандити и са му нанесли жесток побой, а брат му е загинал предната нощ, защитавайки дома им.

Насред пътя към нашето убежище професор Бадминтън изведнъж посочи лицето на мисис Суинтън. Чумен обрив! Останалите жени запищяха и хукнаха да бягат. Двете й деца и гувернантката побягнаха с тях. Но доктор Суинтън застана до жена си.

— Не се бавете, Смит, вървете — каза ми той. — И наглеждайте, моля ви, децата. Аз ще остана. Знам, че тя ще умре, но не мога да я изоставя. Ако не се заразя, по-късно ще ви настигна. Моля ви тогава да ме пуснете при вас.

Той се наведе над жена си, опитвайки се да облекчи последните й минути, а аз побързах да догоня останалите. Ние бяхме последните, на които позволиха да влязат в сградата. После поставихме охрана с автоматично оръжие, за да не пуска никого.

Отначало се предвиждаше да се укрият около шестдесет човека, но, разбира се, всеки беше довел роднините и приятелите си с техните семейства, така че се събрахме повече от четиристотин души. Вярно, сградата на химическия факултет беше доста голяма и се намираше отделно от останалите, затова можехме да не се страхуваме от бушуващите в града пожари.

Бяхме успели да съберем значителни запаси от продукти и продоволствената комисия определи дневни дажби и реда на получаването им. После избрахме още няколко комисии и се получи доста работоспособна организация. Аз бях избран за член на комисията по отбраната, макар че през първия ден към сградата не се приближи нито един бандит. Но ние ги виждахме в далечината и разбрахме по огньовете, че няколко шайки са се разположили на лагер в другия край на града. Те не преставаха да пият, да викат, да пеят неприлични текстове. Край тях светът се рушеше, като стена се издигаше черен дим, а тези отрепки се отдаваха на животинска разюзданост, псуваха, пиянстваха, биеха се и умираха. Впрочем не беше ли все едно! Така или иначе всички загинаха — добродетелни и безнравствени, силни и слаби, тези, които жадуваха да живеят, и другите, изморени от живота — с една дума, всички. Хората мряха. Умираше светът.

Измина едно денонощие, а никой от нас не показваше признаци на заболяване. Зарадвахме се и започнахме да копаем кладенец. Вие, разбира се, сте виждали онези железни тръби, по които по мое време водата стигаше до жилищата ни. Ние се страхувахме, че от пожарите тръбите ще се спукат и водата ще изтече от резервоарите. Пробихме циментовата настилка на централния двор пред сградата на факултета и започнахме да копаем. Сред нас имаше много младежи, студенти. Работехме ден и нощ. Опасенията ни се потвърдиха — три часа преди да стигнем до водоносен пласт водопроводът спря да работи.

Измина още едно денонощие без някой да се разболее. Изглеждаше, че сме спасени. Тогава още не знаехме това, което стана ясно по-късно — инкубационният период на чумата траеше няколко дни. Тъй като след появата на първите признаци човек умираше много бързо, ние предположихме, че инкубационният период е кратък. Затова след като бяха изминали две денонощия ние се радвахме, че никой не се е заразил.

Но третият ден ни донесе разочарование. Никога няма да забравя нощта преди това. От осем до дванадесет вечерта бях началник на караула и виждах от покрива на сградата как загиват плодовете на човешкия труд. Небето беше озарено от кървави отблясъци, на чиято светлина можеше да се чете книга. Сякаш целият свят беше обхванат от пламъци. Сан Франциско изригваше огън и дим като действащ вулкан. Горяха Окланд, Сан Леандро, Хейуърд, а на север, чак до нос Ричмънд, пламтяха огромни пожари. Това беше грандиозно и страшно. Да, момчета, огнените езици и диханието на смъртта помитаха цивилизацията. В десет вечерта, на кратки промеждутъци един след друг, избухнаха барутните складове на нос Пиньол. Взривовете бяха толкова силни, че нашата сграда се люлееше като при земетресение. Всички стъкла бяха изпотрошени. Аз слязох от покрива и обходих дългите коридори на факултета, като влизах във всички стаи да успокоя изплашените жени и да обясня какво се е случило.

Час по-късно, когато стоях до прозореца на долния етаж, в лагера на бандитите настана суматоха. Оттам се разнасяха викове, плач и изстрели. Свадата сигурно се дължеше на това, че здравите бяха решили да изгонят болните от лагера. Каквото и да е, някои болни бяха избягали оттам и се стълпиха пред входа на нашата сграда. Заповядахме им да не се приближават, но те ни обсипаха с проклятия и стреляха едновременно срещу нас с револверите си. Застаналият до прозореца професор Мериведър беше убит на място — куршумът го улучи право в челото. Ние също открихме огън и негодниците се разбягаха, с изключение на трима, сред които и една жена. Не им оставаше дълго да живеят и можеха да се очакват най-отчаяни постъпки от тяхна страна. Те ругаеха и гърмяха с револверите си. В кървавочервената светлина на пожарите, с пламтящи от болестта лица, те приличаха на някакви отвратителни фантастични чудовища. Единия застрелях собственоръчно, а другият мъж и жената, все още проклинайки, се строполиха под прозорците на сградата и трябваше да станем свидетели на смъртта им.

Положението ставаше критично. Прозорците на факултета бяха изпочупени при взрива на барутните складове и можехме да се заразим, тъй като наоколо се търкаляха разлагащи се трупове. Членовете на санитарната комисия решиха да вземат мерки. Двама души трябваше да премъкнат труповете по-далеч, а това значеше сигурна смърт, защото после никой нямаше да ги пусне обратно в убежището. Тези смелчаци се простиха с нас и излязоха от сградата. Те се пожертваха за спасението на другите четиристотин човека. Като отмъкнаха труповете, те печално постояха, махнаха ни за сбогом и бавно поеха към горящия град.

Но всичко беше напразно. На следващата сутрин се разболя младата гувернантка на семейството на професор Стаут. Това беше първият случай на чума сред нас. Нямахме право на сантименталност. За да не зарази останалите, ние я изгонихме от сградата и й заповядахме да си върви. Момичето се луташе из градчето, като ридаеше и отчаяно кършеше ръце. Разбира се, постъпката ни беше жестока, но какво трябваше да направим? Не можехме да изложим на опасност четиристотин човека заради един.

В една от лабораториите, където се бяха настанили три семейства, намерихме четири трупа и седем души в различни стадии на болестта.

И тогава започна най-страшното. Оставихме мъртвите на място и изолирахме болните. Сред останалите също се появиха признаци на заболяване и щом при някого забележехме симптомите на чумата, ние го отпращахме в изолаторните стаи. За да не ги докосваме, ние ги карахме да се местят сами. Сърцето ни се късаше от мъка. А чумата продължаваше да върлува и помещенията се изпълваха с мъртви и умиращи. Здравите се местеха от един етаж на друг, отстъпвайки пред смъртоносната вълна, която постепенно заливаше цялата сграда.

Факултетът се превърна в морга и през нощта всички, които още не бяхме засегнати от болестта, напуснахме, като взехме само оръжие, патрони и солиден запас от консерви. Установихме се на другия край на университетското градче, далеч от бандитите, поставихме постове и изпратихме в града разузнавачи, за да намерят коне, автомобили, фургони или каруци — с една дума, каквото и да е, само да натоварим запасите си и да се измъкнем от града като работническия отряд, който бях видял.

Аз бях определен за разузнавач. Доктор Хойл ми каза, че колата му е останала в гаража. Тръгнахме на двойки, мен ме придружаваше младият студент Домби. Трябваше да изминем половин миля през жилищните квартали на града, докато стигнем дома на доктор Хойл. Къщите тук бяха разположени отделно на зелени морави, скрити зад гъстите дървета. По някакъв каприз на огъня цели квартали бяха опожарени до основи, а други оставаха незасегнати, бяха оцелели даже отделни сгради. Навсякъде безчинстваха бандити. Ние вървяхме с извадени автоматични пистолети, за да прекъснем желанието им за нападение. Въпреки това пред дома на доктор Хойл се разигра трагедия.

Къщата беше цяла, но докато се приближавахме, от прозорците изскочиха огнени езици. Негодникът, който я беше подпалил, слезе със залитане по стълбището и се помъкна нанякъде. От джобовете му стърчаха бутилки с уиски, беше много пиян. Изпитах желание да го застрелям на място и досега съжалявам, че не го направих. Той вървеше с несигурна походка, мърмореше си нещо непонятно под носа, очите му бяха кръвясали, а бузата му под бакенбардите беше разкъсана от прясна рана. С една дума, никога не съм предполагал, че човек може да падне толкова ниско като този долен тип. Но аз се сдържах и той се облегна на дървото, за да ни направи път. Но щом се изравнихме с него, той внезапно измъкна револвер и стреля в главата на Домби. Това беше чудовищно безсмислена постъпка. Същата секунда аз натиснах спусъка. Но беше късно. Домби остана на място, даже не успя да извика. Мисля, че дори нямаше време да осъзнае какво е станало.

Оставих двамата убити и бързо се запътих покрай горящата къща към гаража, където беше автомобилът на доктор Хойл. Резервоарът беше пълен, колата беше в движение. Потеглих към университета направо през разрушения град. Останалите разузнавачи се бяха върнали преди мен, но нищо не бяха намерили. Вярно, професор Фърмид беше довел отнякъде едно шотландско пони, но горкото животно бе стояло вързано за празните ясли и за няколко дни така бе изтощено, че не можеше да носи никакъв товар. Някои от нас искаха да пуснем понито, но аз настоявах да го вземем със себе си — можехме да го заколим, ако продуктите ни свършат.

Когато потеглихме на път, бяхме 47 човека, повечето жени и деца. В колата качихме декана на факултета, старец, съвършено смазан от събитията през изминалата седмица, няколко деца и престарялата майка на професор Фърмид. Караше младият преподавател по английска филология Уотроп, който беше тежко ранен в крака. Останалите тръгнахме пеш. Професор Фърмид водеше понито.

Беше прекрасен летен ден, но димът от пожарите забулваше небето и само от време на време проблясваше зловещо неподвижният кървавочервен диск. Бяхме вече посвикнали с кървавото слънце. Но с дима не можехме да свикнем. В ноздрите ни смъдеше, клепачите ни се възпаляваха. Насочихме се към югоизток, прекосявайки безкрайните предградия край ниските хълмове, опасващи равнината, в която се ширеше градът. Само по този път можехме да излезем в селска местност.

Придвижвахме се бавно напред. Жените и децата не можеха да вървят по-бързо. Те не умееха да ходят като днешните хора. Да, всъщност ние никак не умеехме да ходим. Самият аз се научих чак след чумата. Затова всички трябваше да се съобразяваме с най-слабите, а заради бандитите не смеехме да се разделим на групи. Наистина те ставаха все по-малко, тези зверове в човешки облик. Много от тях бяха покосени от болестта, но въпреки това все още върлуваха големи банди. По пътя срещахме доста хубави къщи, но много по-често пред очите ни изникваха димящи развалини. Впрочем бандитите явно бяха поуталожили безумната си жажда за разрушение и сега по-рядко палеха домовете.

Ние оглеждахме частните гаражи с надежда да намерим годен автомобил или гориво. Търсенията ни не се увенчаха с успех. Бежанците бяха заграбили всички превозни средства. Край един такъв гараж загубихме Калхън, един прекрасен младеж. Той беше застрелян докато минаваше през моравата. Това беше единственият ни убит, въпреки че веднъж някакъв негодник съвсем неочаквано откри огън по нас. За щастие той гърмеше без да се цели и му видяхме сметката преди да успее да рани някого.

Когато минавахме през Фрутвейл, район на богатски къщи, чумата отново ни засегна. Жертвата този път беше професор Фърмид. Като ни направи знак да мълчим и да не казваме нищо на майка му, той свърна настрана в двора на една хубава къща. Седна на стълбите на предната веранда, а аз поизостанах, за да му махна с ръка. Същата нощ се разположихме на лагер оттатък Фрутвейл, но все още в чертите на града. Още няколко души умряха и ние на два пъти сменяхме мястото на бивака, за да сме по-далеч от мъртъвците. На сутринта бяхме останали тридесет души. Никога няма да забравя как мъжествено се държа деканът на факултета. По време на сутрешния преход жена му, която вървеше пеш, прояви признаци на гибелната болест. Когато тя отстъпи към канавката, за да можем да минем, той понечи да излезе от колата и да остане с жена си. Възпротивихме се, но той настоя и в крайна сметка ние отстъпихме. Защото кой от нас можеше да бъде сигурен, че ще оцелее!

През втората нощ от похода си спряхме оттатък Хейуърд, тъкмо там, където свършваше градът. На сутринта бяха живи само единадесет души. Като капак на всичко през нощта беше избягал с автомобила Уотроп, преподавателят с ранения крак. Той беше взел сестра си и майка си и задигнал значителна част от консервите. Същия този ден, докато си почивах край пътя, за последен път видях въздушен кораб. Димът тук беше много по-малко, отколкото в града и видях въздухоплана на височина около 2000 фута. В този миг той загуби управление и вятърът го понесе настрани. Не знам какво беше станало там, но буквално пред очите ми носът му започна на тласъци да се спуска. После явно се пръснаха преградите на газовите камери, корпусът зае вертикално положение и дирижабълът полетя като камък надолу. Оттогава не съм видял нито един въздушен апарат. Колко пъти след това съм се вглеждал в небето с напразната надежда да видя аероплан или дирижабъл — знак, че някъде по света цивилизацията се е запазила. Уви, напразно. Сигурно навсякъде беше станало това, което се случи с нас.

Когато на другия ден стигнахме Найлз, бяхме останали само трима. След Найлз видяхме по средата на шосето Уотроп. Колата беше разбита, на постланото на земята покривало лежаха труповете на Уотроп, сестра му и майка му.

Аз бях смъртно уморен, защото не бях свикнал да вървя пеш и през нощта спах като пребит. На сутринта открих, че съм останал сам. Кенфилд и Парсънс, последните ми спътници, бяха мъртви. От четиристотинте човека, които потърсиха убежище в сградата на химическия факултет, и от четиридесет и седемте, които тръгнаха на път, бях оцелял само аз. И шотландското пони. Не знам защо стана така, но фактът си е факт. Аз не се заразих от чумата. Организмът ми се оказа невъзприемчив към нея. На мене просто ми провървя — представете си само, след чумата от милион, по-точно от няколко милиона, да, да, от няколко милиона души само аз бях останал жив!

V

В продължение на два дни се крих в една китна горичка, недокосната от диханието на смъртта. Въпреки потиснатото си състояние (бях убеден, че всеки момент ще дойде и моят ред) лежах и събирах сили. Понито също се по-съживи и на третия ден го натоварих със скромния запас от консерви, който бе останал, и тръгнах на път. Не срещнах жив човек, нито възрастен, нито дете, затова пък на всяка крачка се натъквах на мъртъвци. За щастие имах достатъчно храна. Земята сега не е като някога. Тогава я разчистваха от дървета и храсталаци, обработваха я. Около мен растеше, зрееше и се пропиляваше богатство, което можеше да изхрани милиони. В полята берях зеленчуци и плодове. В опустелите ферми ловях кокошки и събирах яйца. В килерите често намирах консерви.

С домашните животни ставаха странни промени. Те постепенно подивяваха и започваха да се нападат взаимно. Най-лошо изпатиха кокошките и патиците. Свинете подивяха първи, след тях котките. Кучетата също бързо се приспособиха към промените и страшно се размножиха. Те изяждаха труповете, нощем виеха и лаеха, а през деня се изпокриваха по разни закътани места. Забелязах как постепенно си сменяха навиците. Отначало се движеха поотделно — настръхнали, готови всеки момент да се разкъсат взаимно. Но скоро започнаха да се събират в глутници. Кучето винаги е било обществено животно, още преди човекът да го опитоми. Преди чумата имаше страшно много породи кучета — гладки и с гъста, топла козина, съвсем дребни и огромни като пуми. Малките и слабите кучета загиваха от зъбите на събратята си. Изчезнаха и най-едрите, които не можеха да се приспособят към дивия живот. Разликите между породите се заличиха. Сега се въдят глутници от псета, както виждате, подобни на вълци.

— Но нали котките не се събират на глутници? — възрази Хоу-Хоу.

— Котката никога не е била обществено животно. Котката сама си е господар, както беше писал един автор от XIX век. Котката винаги си е била сама господар — и тогава, когато човекът я е опитомил, и по-късно, когато с векове я е одомашвал, и сега, когато отново е дива.

Конете също подивяха и всички великолепни, създадени от човека породи, се изродиха в сегашните дребни мустанги. Подивяха кравите, гълъбите и кокошките. Кокошки се въдят и сега, но далеч не са такива, каквито бяха преди.

… Аз май се поувлякох, а?… Бродех като в пустиня. Времето минаваше и аз започнах да тъгувам по хората. Но никого не срещах по пътя и започнах да се чувствам все по-самотен. Прекосих долината Ливърмор и планинската верига, която я отделя от другата много голяма долина — Сан Хоакин. Вие не сте били там, но това е много голяма долина, в която се въдят диви коне. Те се движат на огромни, многохилядни табуни. Аз лично съм ги виждал, когато бях там още веднъж, тридесет години по-късно. Вие си мислите, че тук, по крайбрежието, има много коне, но това е нищо в сравнение със Сан Хоакин. И още нещо интересно — подивелите крави се прехвърлиха на планинските склонове. Там сигурно им е по-лесно да се пазят от хищниците.

В селските местности бандитите и мародерите безчинстваха по-малко, отколкото в градовете. Срещал съм много ферми и селища, незасегнати от пожари. Но труповете, разпространяващи заразата, бяха навсякъде, така че аз вървях, без да спирам за дълго. Бях обзет от такава мъчителна тъга, че край Лейтроп прибрах две шотландски овчарки. Те дотолкова бяха отвикнали от свободата, че с радост отново се подчиниха на човека. Колитата дълги години бяха мои верни спътници и капка от тяхната кръв има даже у вашите кучета, момчета. Но самата порода за шестдесет години съвсем се загуби. Тези кучета са по-скоро опитомени вълци.

Заешката устна, изморен от дългия разказ, се изправи, огледа козето стадо и прецени положението на слънцето в небето. Едвин помоли стареца да разказва по-бързо и той продължи:

— Съвсем малко остана… Яхнал коня, който успях да хвана, и придружен от двете кучета и понито, аз пресякох Сан Хоакин и се отправих към чудната Йосемитска долина в планините на Сиера Невада. Там в един огромен хотел открих голям запас от консерви. Освен това навсякъде се ширеха тучни пасища, имаше много дивеч, а реката, която минаваше през долината, гъмжеше от пъстърва. Живях там в пълна самота три години. Само цивилизован човек може да разбере какво означава това. Вече не можех да издържам. Чувствах, че ще полудея. Човекът като кучето е обществено животно — той не може да живее сам. Мислех си, че щом аз съм оцелял, значи е оцелял и още някой. Пък и за три години чумните микроби сигурно бяха изчезнали и земята се беше очистила от тази гадост.

Яхнах коня и заедно с кучетата и понито се отправих назад. Отново прекосих Сан Хоакин, преминах хребета, слязох в долината Ливърмор и бях поразен от промяната. Не можех да позная местността — прекрасно обработените поля и градини бяха запустели и буренясали. Хората така старателно бяха отглеждали пшеницата, зеленчуците и плодните дървета, че те бяха станали нежни и слаби, а плевелите и храсталакът бяха непретенциозни и свикнали да се съпротивяват на човека. И когато хората престанаха да обработват земята, те задушиха стопанските култури. Бяха се навъдили множество койоти. Тук за първи път срещнах вълци — слизаха по двойки, по тройки, на малки глутници от хълмовете, където живееха по-рано.

Най-накрая край езерото Темескал, недалеч от мястото, където някога беше Окланд, аз срещнах живи хора. Как да ви опиша вълнението си, момчета, когато, яхнал коня, се спуснах от хълма към езерото и видях между дърветата дим от огън! Сърцето ми замря. Мислех, че ще полудея от радост. После чух детски плач, представете си, плач на живо пеленаче! В този миг залаяха кучета, моите им отвърнаха. Толкова бях свикнал с мисълта, че съм единственият, оцелял от чумата, че не можех да повярвам нито в дима, нито в детския плач.

И изведнъж там, на брега на езерото, на стотина фута от мен, видях едър мъж. Той стоеше на един стърчащ от водата камък и ловеше риба. Не можех да преодолея вълнението си. Спрях коня и исках да извикам, но не можах. Тогава му махнах с ръка. Стори ми се, че човекът ме погледна, но не ми махна в отговор. Без да слизам от коня, аз наведох глава и зажумях. Страх ме беше да погледна още веднъж нататък, защото знаех, че това е само мираж, че отворя ли очи, и човекът ще изчезне. Но това видение ми беше така скъпо, че не исках да го загубя. И нямаше да изчезне, аз знаех това, докато не отворя очи.

И стоях така с наведена глава, докато не чух кучешко ръмжене и мъжки глас. Как мислите, какво каза този глас? Ще ви кажа. Той рече: „Откъде се взехте пък вие, дявол да ви вземе?“ Ето с какви думи другият ти дядо ме посрещна на брега на езерото Темескал преди петдесет и седем години, Заешка устно. Не, това с нищо не може да се опише! Отворих очи — пред мен стоеше едър, загорял, космат човек с квадратна челюст, ниско чело и свирепи очи. Не помня как слязох от коня. Знам само, че в следващия миг сграбчих с две ръце ръката му и се разридах. Щях да го прегърна, ако той не се беше дръпнал — той винаги си е бил навъсен, недоверчив човек. Независимо от това аз плачех и не пусках ръката му.

Гласът на дядото трепна и секна от нахлулите спомени, по бузите му се търкаляха старчески сълзи. Момчетата го гледаха и се подсмихваха.

— Да, аз ридаех и исках да го прегърна, макар че Шофьора беше негодник, безчувствено животно. Не съм срещал по-отвратителен човек. Казваше се… Чакайте, как му беше името? Май съм забравил, странно! Впрочем всички му викаха Шофьора. Така се казваше професията му и прякорът си му остана. Ето защо племето, което той основа, и досега се казва племето на Шофьора.

Той беше ужасно зъл, безчестен човек. Не мога да разбера защо чумата го беше пощадила. Напук на всичките ни метафизични представи за абсолютната справедливост в света явно нямаше никаква справедливост. Защо беше оцелял тъкмо той, този морален урод, това леке върху лика на природата и при това такъв подъл измамник, какъвто светът не е виждал? Той не можеше да говори за нищо друго, освен за коли, мотори, бензин и гаражи. С особено удоволствие разказваше как е мамил и нагло е обирал хората, при които е служел, преди да пламне чумата. И въпреки всичко му беше съдено да оцелее, докато стотици милиони, не, милиарди люде, които бяха по-добри от него, загинаха!

Тръгнахме с Шофьора към стана. И там видях Веста, същата онази Веста. Това беше великолепно и… тъжно до сълзи. Веста Ван Уордън, младата съпруга на Джон Ван Уордън, облечена в дрипи, стоеше наведена над огъня и с мазолести, ожулени и изподрани ръце бъркаше някаква манджа — същата тази Веста, родена да владее най-голямото в историята на човечеството състояние. Мъжът й, Джон Ван Уордън, притежател на милиард и осемстотин милиона долара, беше Президент на Промишлените магнати и управляваше Америка. Освен това той беше член на Международния комитет по контрола, тоест един от седемте, които управляваха света. И самата Веста беше от такова благородно семейство. Баща й Филип Саксън беше Президент на Управата на Промишлените магнати до самата си смърт. Този пост беше станал почти наследствен и ако Филип Саксън имаше син, щеше да бъде негов приемник. Но той имаше само едно дете, Веста, скъпоценно цвете, създадено от вековете. След обявяването на годежа на Веста и Ван Уордън, Саксън посочи бъдещия си зет за свой приемник. Това беше, разбира се, изключително политически брак. Като тези, които бяха обичайни за венценосците особи, преди магнатите да ги сменят на кормилото на властта. Имам основание да мисля, че Веста никога не е обичала мъжа си с тази безумна, страстна любов, която възпяват поетите.

И същата тази Веста вари в опушеното котле някаква си рибена чорба и прекрасните й очи са възпалени от лютия дим! Да, тежка беше участта й! Тя беше единствената оцеляла на милион, също като мене и Шофьора. Навремето Ван Уордън беше построил разкошна лятна резиденция над самия залив на Сан Франциско върху един живописен хълм край Аламеда. Къщата беше обкръжена от огромен парк. Именно там Ван Уордън беше изпратил жена си, когато пламна чумата. Паркът се охраняваше от въоръжена стража и нищо, нито продуктите, нито даже писмата не можеха да влязат в къщата без дезинфекция. И все пак заразата проникна там, поразявайки стражата, слугите на работните им места и огромното множество приближени, които не избягаха от страх. Но и тези, които избягаха, измряха. Веста беше останала единственият жив човек в целия дворец, който се бе превърнал в истинска морга.

Шофьора бил един от избягалите. След два месеца той се върнал и открил, че Веста се е укрила в летния павилион, където била в пълна безопасност. Шофьора бил същински див звяр. Веста се скрила в парка и същата нощ тръгнала пеш към планината — тя, чиито изящни крачета никога не бяха стъпвали по остри камъни и чиято нежна кожа не беше докосвана от бодлите на трънак. Той се спуснал след нея и същата нощ я настигнал. Този мерзавец, представете си, я ударил! Пребил я от бой и я направил своя робиня. Тя, която не знаела какво е да си изцапаш ръцете, сега трябваше да събира съчки, да пали огън, да готви и въобще да върши цялата черна работа. Шофьора я караше да изнемогва от работа, а той като същински дивак се излежаваше на тревата и я зяпаше. Той не искаше да си мръдне пръста с изключение на редките случаи, когато отиваше на лов или за риба.

— Много правилно! — полугласно отбеляза Заешката устна към момчетата. — Аз го помня много добре. Дядката беше мъж на място. Държеше всички изкъсо и им беше взел страха. Баща ми беше женен за дъщеря му. Да можехте да видите как го налагаше Шофьора! Беше същински дявол. Ходехме на пръсти. Вече беше тръгнал да мре и пак се вдигна и така ме цапардоса с дългата си тояга — винаги я носеше с него, — че ми разби главата.

Заешката устна замислено потри кръглата си глава и момчетата отново се обърнаха към стареца, който възторжено хвалеше Веста, притежание на основателя на племето на Шофьора.

— Не можете даже да си представите колко чудовищно беше всичко! Шофьора беше слуга, разбирате ли, прост слуга! Той се е влачил по корем пред хората от нейния кръг. А тя е владетелка както по рождение, така и по силата на брака си. Тя държеше в малката си нежнорозова длан съдбите на милиони като него. По мое време и най-беглият допир с хора като Шофьора би осквернил Веста. Много добре знам това. Спомням си една случка. Мисис Голдуин, съпругата на един от Магнатите, изпусна чадъра си, когато се канеше да се качи по трапа в собствения си дирижабъл. Слугата направи непростима грешка — вдигна чадъра и го подаде на самата мисис Голдуин, една от най-знатните дами в света! Тя се дръпна от слугата като от прокажен и даде знак на секретаря си да вземе чадъра. Освен това заповяда незабавно да научат името на простака и да вземат мерки незабавно да бъде уволнен. Такава беше и Веста Ван Уордън. А Шофьора я направи своя робиня и се гавреше с нея.

… Спомних си! Бил, Бил Шофьора, така му викаха! Той беше примитивно, тъпо същество, лишено от всякакво благородство, което не познаваше великодушните подбуди, свойствени на културния човек. Не, няма абсолютна справедливост, иначе това чудо на чудесата, каквото беше Веста Ван Уордън, нямаше да се падне на Шофьора. Вие никога няма да разберете трагизма на положението, защото и вие сте груби малки диваци, които не познават нищо освен собствената си диващина! Защо Веста не стана моя? Аз съм човек с изтънчена култура, професор в голям университет. И въпреки това тя не би се унижила до познанство с мене — толкова високо беше положението й тогава! Представете си цялото унижение, на което беше подложена, като попадна в ръцете на Шофьора. И ако не беше крахът на цивилизацията, аз никога нямаше да се запозная с нея, не бих посмял да я погледна в очите, да разговарям с нея, да докосвам ръката й и… да я обичам, да, да, да я обичам и да знам, че тя отговаря на чувствата ми. Аз вярвам, знам, тя даже би ме обикнала — та край нея нямаше друг мъж освен Шофьора! Защо чумата, която погуби осем милиарда души, не уби още един — Шофьора?

Веднъж, когато Шофьора отиде за риба, тя започна да ме моли да го убия. Молеше ме със сълзи на очи. Но аз се страхувах, плашеха ме неговата ярост и сила. Наистина по-късно говорихме по въпроса. Предлагах му коня си, понито, кучетата, всичко, което имах, само да ми даде Веста. Но той ми се смееше в лицето и клатеше глава. Оскърбяваше ме. Заяви, че по-рано бил слуга, тъпкали са го мъже като мене и жени като Веста, а сега най-знатната дама на земята му слугува, готви му и му бави копелетата. „Вашето време беше преди чумата. А сега е моето време и хич не се оплаквам. И пари да ми дават, не бих се съгласил да върна миналото!“ Така ми каза, макар думите му да не бяха точно тези. Този негодник през цялото време бълваше ругатни.

Освен това ме предупреди, че ще ми откъсне главата и ще напердаши Веста, ако забележи, че я заглеждам. Какво можех да направя, като ме беше страх от него! Беше като див звяр. Вечерта, когато се натъкнах на стана им, ние с Веста дълго си спомняхме за нашия изчезнал свят. Говорехме за изкуство, книги, стихове, а Шофьора слушаше и глуповато се хилеше. Нашият разговор, от който не разбираше нито една дума, много скоро го измори и му досади. Тогава стана и заяви: „Виждате ли я Веста Ван Уордън? Беше надута красавица и важна птица — жена на магната Ван Уордън. Сега е моя жена. Да, професор Смит, времената се промениха, много се промениха! Ей, жено, я ми свали цървулите, живо! Искам професор Смит да знае как съм те дресирал!“

Видях как Веста прехапа устни, а в очите й припламна омраза. Той замахна с възлестия си юмрук и аз се изплаших. Не бих могъл да се преборя с него. Затова станах и си тръгнах, за да не бъда свидетел на подобно унижение. Но Шофьора се разсмя и заплаши да ме набие, ако не остана. И аз бях принуден да седя и да гледам как край огъня на брега на езерото Темескал Веста Ван Уордън коленичи и се зае да смъква цървулите от краката на тази ухилена космата маймуна.

… Не, момчета, вие не можете да разберете това! Вие не сте видели и нищо не знаете. Не можете да го разберете!

— На всичко е научена — подсмиваше се Шофьора, докато Веста изпълняваше неговата ужасна и унизителна заповед. — Понякога се дърпа, опъва се, но като я цапнеш веднъж по мутрата, пак става кротка като агънце.

А друг един път ми каза: „Ние трябва да започнем всичко отначало — да се плодим и да заселваме земята. Вие просто нямахте късмет, професоре, вие си нямате жена, а тука работите са като в рая. Но аз не съм горд и чуйте какво ще ви кажа — посочи мъничкото си, на малко повече от годинка, момиченце. — Ето жена за вас! Вярно, ще трябва да почакате, докато поотрасне. Какво ще кажете? Всички тук сме еднакви, но силата е у мене. Но не се надувам, професор Смит, аз ви оказвам чест, голяма чест. Съгласен съм нашата дъщеря, дъщерята на Шофьора и Веста Ван Уордън, да се сгоди за вас! Ех, дявол да го вземе, да можеше да види Ван Уордън!“

VI

Три седмици се мъчих в стана на Шофьора. Дали просто му омръзнах, или пък му се стори, че зле влияя на Веста, но така или иначе веднъж ми разказа, че преди година, като минавал през хълмовете на Контра Коста към пролива Каркинез, видял оттатък пролива дим. Това значеше, че там живеят хора, а той три седмици криеше от мене това безценно сведение. Незабавно тръгнах на път с конете и кучетата си и преминавайки Контра Коста, излязох на залива. Не видях на другия бряг никакъв дим, но в Коста открих малка лодка, на която натоварих животните си. От парче стар брезент направих платно и южният бриз понесе лодката през залива към развалините на Валехо. В покрайнините на града се натъкнах на следи от скорошен бивак. От многото черупки на ядливи мекотели разбрах защо тези хора са дошли на брега. Както се изясни по-късно, това беше племето Санта Роса. Аз потеглих след тях към долината Сонома през солените тресавища покрай железопътната линия. Там край разрушената тухларна в Глен Елен открих лагера им. Те бяха осемнадесет души. Сред тях имаше двама старци — единият беше банкерът Джонс, а другият — оттеглилият се от практика собственик на заложна къща Харисън. Последният беше взел за жена сестрата икономка на психиатричната клиника в град Напа. От цялото население на Напа и околните селища и ферми в тази многолюдна и плодородна навремето долина беше оцеляла само тя. Племето имаше трима по-млади мъже — фермерите Кардиф и Хейл, и Уейнтрайт — прост ратай. Всеки от тях си имаше жена. На Хейл, простоватия и необразован фермер, се беше паднала Айсидора — най-прекрасната жена след Веста, преживяла чумата. Тя се смяташе за една от най-знаменитите певици в света. Епидемията я заварила в Сан Франциско. Тя с часове ми разказваше за своите странствания и приключения, свършили, когато в горския резерват Мендосино я намерил Хейл и я взел със себе си. Не й оставало нищо друго, освен да му стане жена. Макар да бил необразован фермер, Хейл за щастие се оказал добър човек. Той притежаваше остро чувство за справедливост и необикновена честност. На Айсидора й беше несравнимо по-добре с него, отколкото на Веста с Шофьора.

Жените на Кардиф и Уейнтрайт бяха от простолюдието, яки, свикнали на труд — типът, най-добре приспособен към условията на първобитния живот, който трябваше да водят. Освен това в племето имаше двама ненормални от лудницата в Елдредж и пет-шест деца и бебета, родени след образуването на племето. И още Берта — много свястна жена — чуваш ли, Заешка устно, — каквото и да разправя баща ти за нея. Аз я взех за жена. Тя е майка на баща ти, Едвин, и на твоя, Хоу-Хоу. А дъщеря ни Вера се омъжи за бащата на Заешката устна, Съндоу, най-големият син на Веста Ван Уордън и Шофьора.

Така аз станах деветнадесетият член на племето Санта Роса. След мене към племето се присъединиха само двама пришълци. Единият беше Мангерсън, потомък на Магнати, който осем години беше скитал из горите на Северна Калифорния, преди да тръгне на юг и да ни срещне. На него му се наложи да чака дванадесет години, докато поотрасне дъщеря ми Мери, за да се ожени за нея. Другият се казваше Джонсън — той основа племето Юта. Беше дошъл при нас от Юта, страна, която се намира много далеч на изток, зад безкрайни пустини. Беше се добрал до Калифорния двадесет и седем години след епидемията. Той ни разказа, че в Юта оцелели само трима, той в това число, и тримата мъже. Много години ловували заедно, но накрая изпаднали в отчаяние, защото се страхували, че със смъртта им човешкият род на земята ще секне. Затова те се отправили на запад с надеждата да намерят в Калифорния жени. Само Джонсън беше успял да преодолее Великата пустиня, двамата му спътници бяха загинали по пътя. Когато ни срещна, беше вече на четиридесет и шест години. Той се ожени за четвъртата дъщеря на Айсидора и Хейл, а най-големият му син взе за жена леля ти, Заешка устно, третата дъщеря на Веста и Шофьора. Джонсън беше силен, волеви човек. Затова се отдели от Санта Роса и основа в Сан Хосе племето Юта. То беше съвсем малко — само девет души. Джонсън умря, но благодарение на някогашното му влияние и на здравото поколение племето Юта ще стане силно и ще изиграе водеща роля във възраждането на цивилизацията на земята.

Знаем още две племена — Лос Анджелитите и Кармелитите. Кармелитите произлизат от един мъж и една жена. Мъжът се казваше Лопес, кожата му беше мургава, защото беше потомък на древните мексиканци. Той бил каубой в едно животновъдно ранчо оттатък Кармел, а жена му — камериерка в голям хотел в Дел Монте. Седем години не знаехме нищо за съществуването на Лос Анджелитите. Там е хубав край, е, доста е горещо. Предполагам, че сегашното население на земята е около триста и петдесет четиристотин души, ако, разбира се, някъде не живеят и други, съвсем малки племена. Във всеки случай ние не знаем за тях. Откакто Джонсън дойде при нас от Юта, нямаме никакви сведения нито от изток, нито от другаде. Огромният свят, който помня от детството и младостта си, е изчезнал. Той престанала съществува. Аз съм последният свидетел на Алената смърт и само на мене са известни чудесата на този отдавна изчезнал свят. Хората, които бяха могъщи като богове и владееха земята, небесата и моретата, сега водят първобитен живот на бреговете на калифорнийските реки.

Раждат ни се много деца. Ето например сестра ти, Заешка устно, има вече четири. Хората стават все повече и отново се готвят да изкачат върховете на цивилизацията. Ще дойде време, когато на хората ще им стане тясно тук и ще започнат да се разселват и може да се очаква, че след неколкостотин поколения нашите далечни потомци постепенно ще се прехвърлят през Сиера Невада и с всяко ново поколение ще напредват по нашия велик континент на изток, заселвайки все нови и нови земи. Отново ще започнат великите преселения на арийските народи.

Но това ще става бавно, много бавно — твърде много трябва да се направи. Събитията ни отхвърлиха далеч назад. Ако беше останал жив поне един физик или химик! Но те загинаха, а ние изпозабравихме всичко, което знаехме. Вярно, Шофьора започна да обработва желязо. Той измайстори ковашко огнище, което ние използваме и досега. Но той беше мързелив и когато умря, отнесе със себе си в гроба всичко, което знаеше за металите и машините. А аз откъде можех да знам такива неща? Моята работа беше класическата философия, а не химията. Шофьора ни научи само на две неща — да варим огнено питие и да отглеждаме тютюн. И веднъж, пиян, той уби Веста. Сигурен съм, че е убил Веста в пристъп на пиянска жестокост, макар винаги да твърдеше, че е паднала в езерото и се е удавила.

Момчета, ще ви дам един съвет — пазете се от знахарите. Те се наричат доктори, като принизяват благородната някога професия. Всъщност те са знахари, шамани, които използват предразсъдъците и невежеството. Измамници и шарлатани, това са те. А ние сме паднали толкова ниско, че вярваме на измислиците им. Те стават все повече, както и ние, и ще се опитат да ни подчинят на волята си. Така че запомнете, те са измамници и шарлатани. Погледнете Кривогледия. Макар че е млад, той вече се нарича доктор. Продава билки против болести, обещава сполучлив лов и хубаво време срещу месо и кожи, изпраща на хората черна тояжка, която означава смърт, и прави хиляди други гадости. Той казва, че може всичко, а аз твърдя, че лъже. Аз, професор Джеймс Хауърд Смит, заявявам, че лъже. Казвал съм му го в очите. Защо още не ми е изпратил черната тояжка? Защото неговите заклинания не ми действат и той много добре го знае. А ти, Заешка устно, дотолкова си затънал в суеверие, че би умрял от страх, ако се събудиш през нощта и намериш край себе си такава пръчка. И ще умреш не заради особените свойства на черната тояжка, а защото си дивак, един невеж, първобитен дивак!

Знахарите трябва да бъдат унищожавани и да се откриват отново знанията, които хората са изгубили. Затова отново ви повтарям това, което винаги трябва да помните и да предадете на децата си. Трябва да им разкажете, че когато огънят нагрява водата, в нея се появява едно чудно нещо, което се нарича пара. Парата е по-силна от десетки хиляди хора и може да върши вместо тях цялата им работа. В блясъка на мълнията се таи също такъв силен слуга на човека, негов стар роб, който отново трябва да му служи.

Съвсем друго нещо е азбуката. С нейна помощ аз знам какво означават странните малки знаци, докато вие, момчета, познавате само примитивното пиктографично писмо. В сухата пещера на Телеграф Хил, в която се отбивам, когато племето ни слиза към морето, съм скрил много книги. В тях има велика мъдрост. Там е и ключът за азбуката, така че човек, който познава пиктографичното писмо, може да се научи да чете книги. Един ден хората пак ще могат да четат и ако пещерата оцелее, те ще научат, че някога е живял професор Джеймс Хауърд Смит, който е запазил за тях мъдростта на древните.

Имаше и едно хитро вещество, което хората неизбежно ще открият отново. То се нарича барут. С негова помощ ние убивахме сигурно и от разстояние. В земята има някои вещества, те се смесват в определено съотношение и тогава се получава барут. Забравил съм кои са тези вещества, а може и никога да не съм знаел. И много съжалявам за това. Ако знаех, щях да го направя и да убия Кривогледия, за да спася хората от суеверията му.

— Като порасна, ще дам на Кривогледия всички кози, месо и кожи, които имам, за да ме научи как да стана доктор! — заяви Хоу-Хоу. — И тогава всички ще ме уважават и ще ме слушат. Хората ще ми се кланят.

Старецът тъжно кимна с глава и промърмори:

— Странно е да чуваш остатъците от сложните форми на арийската реч от устата на един мърляв малък дивак, облечен в животински кожи! Светът се преобърна и причината за всичко това е чумата.

— Аз пък няма да те слушам! — гордо заяви Заешката устна на бъдещия знахар. — Ако ти платя да изпратиш някому черната тояжка, а той не умре, ще те убия. Запомни това, Хоу-Хоу!

— А аз ще направя така, че дядо да си спомни веществата, от които се прави барутът — тихо каза Едвин. — И тогава ще подчиня всички ви. Ти, Заешка устно, ще се сражаваш за мене и ще ми носиш месо, а ти, Хоу-Хоу, ще изпращаш по моя заповед черната тояжка, за да се страхуват от мене. Ако Заешката устна се опита да ме убие, ще му светя маслото със същия този барут. Не, дядо не е такъв глупак, както си мислите, и аз ще слушам разказите му и някога ще стана най-главен от вас!

Старецът тъжно поклати глава.

— Отново ще открият барута. Това е неизбежно — историята се повтаря. Хората ще се плодят и ще воюват. С помощта на барута ще започнат да убиват милиони себеподобни и само по този начин, от огъня и кръвта, някога, в далечното бъдеще, ще възникне нова цивилизация. Но какъв е смисълът? Както загина предишната, така ще загине и бъдещата. Ще са необходими може би петстотин хиляди години, за да се възвиси, но така или иначе, тя ще загине. Всичко загива и си отива. Няма да изчезнат само космическата сила и материята. Те вечно се движат, взаимодействат си и създават три непреходни типа — на свещеника, войника и властника. Устами младенца глаголит истина веков. Едни ще се сражават, други ще се молят, трети ще управляват, а останалите — множеството — ще се трудят до изнемога и ще страдат, и върху окървавените им трупове отново и отново ще издигат това необикновено, чудно красиво здание, което се нарича цивилизована държава. То ще расте независимо от всичко. Даже ако не се запазят скритите в пещерата книги, все едно хората отново ще открият старите истини и ще започнат да се кланят на старата лъжа и да учат на това децата си. Какъв е смисълът?…

Заешката устна скочи на крака, бързо огледа пасящите кози и погледна към залязващото слънце.

— Старецът от ден на ден става все по-бъбрив — каза той на Едвин. — Да си вървим в бивака.

Хоу-Хоу и Заешката устна повикаха кучетата, събраха козите накуп и ги подкараха по горската пътека, а Едвин остана със стареца и му помагаше да върви. Когато стигнаха до железопътния насип, Едвин спря и погледна назад. Заешката устна и Хоу-Хоу продължиха напред с козите и кучетата. Едвин гледаше дивите коне, които слизаха от хълмовете към пясъчния бряг. Табунът беше малък, от двайсетина глави — жребчета, млади коне и отрасли кобили, а до самата вода в пяната на прибоя стоеше великолепен жребец. Извил шия, той въртеше блестящите си диви очи и душеше соления мирис на морето.

— Какво има? — попита дядото.

— Коне — отговори момчето. — За първи път ги виждам на брега. В планините са се навъдили планинските лъвове и конете идват тук.

Слънцето се спускаше към хоризонта, забулен от безредна камара облаци и червените му лъчи се разтваряха като ветрило в небето. А от бялата пяна на разбиващите се о брега вълни пропълзяваха върху черните камъни морските лъвове. Те играеха, биеха се, любеха се и пееха своята песен, както преди хиляди векове.

— Да вървим, дядо — повика го Едвин.

И те закрачиха покрай релсите, към гората, да настигнат стадото — облечени в кожи старец и момче.

СИЛАТА НА СИЛНИТЕ

Притчите не лъжат, но лъжците говорят с притчи.

Лип Кинг

Дългобрадия млъкна, облиза мазните си пръсти и ги изтри в голите си хълбоци, едва покрити от проскубаната меча кожа. Около стареца бяха наклякали трима младежи, неговите внуци Бързоногия елен, Жълтоглавия и Боящия се от мрака. Те си приличаха — мършави, недодялани, с тесни бедра и криви крака и в същото време с широки гърди, масивни рамене и огромни ръце. Всички бяха омотани в животински кожи. Гърдите, раменете, ръцете и краката им бяха гъсто обрасли. Рошавите им коси падаха на сплъстени кичури над черните като мъниста, блестящи птичи очи. И тримата бяха с ниски чела, широки скули и тесни скосени брадички.

Нощта беше толкова звездна, че се виждаше дългата верига на покритите с гори хълмове, простиращи се докъдето стига погледът. Някъде далече небето беше озарено от отблясъците на изригващ вулкан. Зад гърбовете на хората зееше тъмното отвърстие на пещера, от което повяваше хлад. Близо до ярко пламтящия огън се виждаха остатъците от убита мечка, а наоколо, на прилично разстояние, лежаха огромни, рунтави, подобни на вълци кучета. Край всекиго от седящите около огъня бяха оставени лък, стрели и тежка тояга. До входа на пещерата бяха облегнати груби копия.

— Ето как напуснахме пещерите и започнахме да живеем по дърветата — отново заговори Дългобрадия.

Внуците неудържимо, по детски се засмяха на току-що чутия разказ. Засмя се и Дългобрадия и дългата костена игла, промушена в хрущяла на носа му, се затресе, заподскача нелепо, придавайки на лицето му още по-голяма свирепост. Старецът не произнесе точно тези думи, но животинските звуци, които издаваше с устни, означаваха същото.

— Това е първото, което помня от Крайморската долина — продължи Дългобрадия. — Да, ние бяхме глупави. Не знаехме къде е тайната на силата. Видите ли, всяко семейство живееше само̀ и се грижеше са̀мо за себе си. Бяхме тридесет семейства, а силата ни не нарастваше. Ние се страхувахме един от друг, не се навестявахме. Построихме си колиби по дърветата, а отвън, на площадката, пред входа, държахме купчина камъни, с които посрещахме тези, които се опитваха да дойдат при нас. Освен това имахме копия и стрели. Никой не се осмеляваше да мине под дървото на чуждо семейство. Брат ми веднъж го направи, старият Бу-уг му строши черепа и той умря.

Старият Бу-уг беше много силен. Казваха, че можел да откъсне главата на човек. Аз не съм чувал да е откъснал някому главата, защото всички гледаха да стоят по-далече от него. Боеше се и баща ми. Веднъж, когато баща ми беше на брега, Бу-уг отвлече майка ми. Тя не можеше да бяга бързо, защото предния ден брахме ягоди в планината и една мечка й нарани крака. Бу-уг я хвана и я помъкна на дървото си. Баща ми така и не успя да си я върне. Той се страхуваше. А Бу-уг се кривеше насреща му от дървото.

Баща ми не се ядосва дълго. Живееше сред нас още един силен човек, Силната ръка. Той беше много добър рибар. Веднъж Силната ръка се покатерил да търси яйца от чайки и паднал от скалата. След тази случка той вече не беше силен. Започна дълго да кашля, раменете му се превиха. Тогава баща ми взе жената на Силната ръка. Онзи дойде под нашето дърво и кашляше, а баща ми му се смееше и го замеряше с камъни. Така се правеше в онези времена. Ние не знаехме как да съединим силата си и да станем истински силни.

— Нима и братята си крадяха жените? — попита Бързоногия елен.

— Да, крадяха ги, когато решаваха да живеят отделно, всеки на свое дърво.

— Ние сега не правим така — каза Боящия се от мрака.

— Защото аз научих бащите ви на някои неща — Дългобрадия пъхна косматата си ръка в туловището на мечката, извади от корема шепа лой и започна замислено да я смуче. После отново избърса пръсти в хълбоците си и продължи: — Това, за което ви разказвам, беше много отдавна, когато не всичко разбирахме.

— Трябва да сте били глупаци, за да не разбирате — отбеляза Бързоногия елен.

И Жълтоглавия одобрително изръмжа.

— Да, така е, но ще видите как по-късно станахме още по-големи глупаци. И все пак в края на краищата се научихме на туй-онуй. Ето как стана това.

Ние, рибоядите, тогава не умеехме да съединим силата си така, че силата на племето да бъде сила на всички ни. А оттатък превала, в Голямата долина, живееха месоядите. Те бяха единни, заедно ловуваха, ходеха за риба, заедно воюваха. Един ден те дойдоха в нашата долина. Всички семейства се скриха в пещерите си, спотаиха се по дърветата. Месоядите бяха само десет души, но се сражаваха заедно, а ние — всяко семейство само за себе си.

Дългобрадия дълго и старателно брои на пръсти.

— Ние бяхме шестдесет души — обясни той накрая с жестове и звуци. — Ние бяхме силни, но не го знаехме. Видяхме как месоядите нападат дървото на Бу-уг. Той се би добре, но какво можеше да направи сам? Останалите просто гледаха. Когато няколко месояди се опитаха да се покатерят на дървото, Бу-уг трябваше да се покаже от колибата си, за да хвърли камъните по тях, а онези само това чакаха и го обсипаха със стрели. Така дойде краят на Бу-уг.

После месоядите се захванаха с Едноокия, които заедно със семейството си се беше скрил в своята пещера. Запалиха огън на входа и започнаха да ги опушват точно както ние днес опушихме и изгонихме от бърлогата й мечката. След това месоядите хукнаха към дървото на Шестопръстия и докато се справят с него и сина му, останалите се разбягахме. Но месоядите хванаха няколко от нашите жени, убиха двама старци, които не можеха да бягат бързо, и няколко деца. Жените отведоха със себе си в Голямата долина.

Когато оцелелите се върнаха, решихме да се съберем на съвет — сигурно защото всички бяхме уплашени и разбрахме, че имаме нужда един от друг. Да, ние направихме съвет, първия ни истински съвет. И тогава решихме да създадем племе. Бяхме получили добър урок. Всеки от месоядите се сражаваше за десетима, защото всичките десет се биеха заедно. Те бяха съединили силите си. А при нас тридесет семейства — шестдесет души — имаха силата само на един човек, защото всеки се сражаваше сам.

Съветвахме се дълго, беше ни трудно да се разберем, защото тогава нямахме думи, с които да разговаряме, както сега. Много по-късно Дървеницата измисли няколко думи, след него започнаха да го правят и другите. Но в края на краищата се разбрахме да съединим силите си и да бъдем заедно, когато месоядите отново дойдат отсам превала да крадат жените ни. Така се създаде племето.

Поставихме двама мъже денем и нощем да пазят превала, за да ни предупредят, ако дойдат месоядите. Те станаха очите на племето. Освен това избрахме десет души, които трябваше винаги да си носят копията, тоягите и стрелите и да бъдат готови да се сражават. По-рано, когато отивахме да ловим, да събираме миди или птичи яйца, вземахме си оръжието. Половината от времето търсехме храна, останалата половина следяхме да не ни нападне някой. Сега нещата се промениха. Мъжете отиваха невъоръжени, за да могат спокойно, без да си отвличат вниманието, да търсят храна. Когато жените отиваха в планината за корени и плодове, петима воини ходеха с тях да ги пазят. А на превала ден и нощ очите на племето дебнеха за врагове.

Но след това започнаха раздорите. И както винаги, заради жените. Мъжете, които нямаха свои жени, се опитваха да вземат чуждите и често избухваха свади — ту счупят нечия глава, ту прободат някого с копие. Докато един от стражите дежуреше на превала, откраднаха жена му и той дотича да си я вземе. След него дотича и другият страж, който се опасяваше за своята жена. Стана кавга и сред десетимата воини, които винаги носеха оръжие. Разделени наполовина, те се сражаваха помежду си, докато петимата под натиска на съперниците си отстъпиха към брега.

Така племето изгуби очите и стражите си. Вече нямахме силата на шестдесет души. Нямахме въобще никаква сила. Тогава още веднъж свикахме съвет и направихме първите закони. Аз тогава бях хлапе, но помня. Ние решихме, че ако искаме да бъдем силни, не трябва да се бием помежду си и че племето ще наказва със смърт всеки, който убие човек. По друг закон племето получаваше право да убие всеки мъж, откраднал чужда жена. Решихме, че ако човек с голяма сила обижда братята си по племе, останалите трябва да го накажат сурово. Ако му се позволи да използва силата си, за да обижда другите, хората ще бъдат обхванати от страх и племето ще се разпадне и ние отново ще станем така слаби, както при първото нападение на месоядите, когато убиха Бу-уг.

Живееше между нас един много силен човек на име Пищяла, който не признаваше закона. Той разчиташе само на своята сила, затова открадна жената на Тройната мида. Онзи се опита да се бие, но Пищяла му строши черепа. Той беше забравил, че като решиха да спазват закона, хората бяха съединили силите си, и племето го уби, а тялото му окачихме на един клон на собственото му дърво в знак на това, че законът е по-силен от който и да е човек. Всички ние бяхме законът и няма човек, който да е по-могъщ от закона.

Ставаха и други нередности, защото трябва да знаете, не е лесно да се създаде племе. Имаше много и най-различни спорове, понякога за дреболии, които ни отнемаха много време, но какво беше да се съберат всички на съвет! Съвещавахме се сутрин и денем, вечер и нощем. Не ни оставаше време да търсим храна, защото вечно възникваха нови неща за решаване — ту се назначаваха стражи на превала, ту се определяше каква част от храната да се дава на тези, които винаги носеха оръжие и затова не можеха да си я набавят сами.

За да се уреди всичко, беше нужен някой главен, който да стане глас на съвета и да се отчита пред него. Ние избрахме Фит-фит. Той беше силен и хитър, а когато се разсърдеше, правеше с уста „фит-фит“ като дива котка.

На десетимата, които пазеха племето, наредихме да натрупат в най-тясната част на долината стена от камъни. Помагаха им жените, младежите и даже мъжете, докато стената не стана много яка. Хората напуснаха пещерите, слязоха от дърветата и си построиха колиби под прикритието на стената. Тези големи колиби са по-удобни от пещерите и леговищата по дърветата и животът ни стана по-добър, защото всички съединихме силите си и образувахме племе. Благодарение на стената, на стражите и на съгледвачите на нас ни оставаше повече време за лов, риболов и събиране на корени и плодове. Имаше повече и по-хубава храна, никой не гладуваше. А Трикракия — бяха го нарекли така, защото като дете му бяха счупили крака и се подпираше на тояга, — та Трикракия събра семена от дива царевица и ги пося край дома си в долината. После посади корени и всякакви други растения, които беше намерил в планинските долини.

Благодарение на построената от нас стена, на стражите и съгледвачите ние се чувствахме в Крайморската долина в пълна безопасност. Никой не се биеше за храна, защото тя стигаше за всички. При нас започнаха да идват цели семейства от други племена в съседните долини, а също и оттатък планината, където людете живееха повече като животни, отколкото като хора. И скоро Крайморската долина беше така населена, че семействата не можеха да се преброят. Но още преди това беше разделена земята, която по-рано беше обща и принадлежеше на всички. Пример даде Трикракия, когато посади царевицата. Повечето обаче не се интересуваха от земята. Смятаха, че е глупаво да ограждаме с камъни участъците си. Храна имаше в изобилие, а какво друго му трябва на човек? Спомням си как с баща ми правихме оградата на Трикракия, а той в замяна ни даде царевица.

Получи се така, че няколко души завладяха земята, и най-много Трикракия. Тези, които имаха земя, я даваха на други срещу царевица, корени, мечи кожи и риба, която земеделците получаваха от рибарите. С една дума, не успяхме да се огледаме и свободна земя не остана.

Горе-долу по това време умря Фит-фит и за вожд беше избран синът му, Кучешкия зъб. Той сам настоя да го изберат, защото баща му беше вожд. Даже се смяташе за по-мъдър от баща си. И наистина, отначало той беше добър вожд, много се стараеше, така че съветът имаше все по-малко работа. По това време изникна още един, Кривата уста, и стана важен човек в Крайморската долина. Ние никога не му бяхме обръщали внимание, докато той не започна да разговаря с духовете на умрелите. После го нарекохме Дебелака, защото не работеше, много ядеше и стана голям и дебел. Дебелака обяви, че само той познава тайните на смъртта, че е гласът на Бога. Той се сдуши с Кучешкия зъб и онзи нареди да му построят голяма колиба. Дебелака наложи табу на колибата и държеше там Бога.

Кучешкия зъб полека-лека си присвои правата на съвета, а когато съветът започна да роптае, заплашвайки, че ще избере друг вожд, Дебелака се посъветва с Бога и каза, че това е неугодно на Божията воля. Трикракия и другите притежатели на земя подкрепиха вожда, те подкупиха най-силния в съвета, Морския лъв, като тайно му дадоха земя, много мечи кожи и няколко кошници царевица. И тогава Морския лъв каза, че с устата на Дебелака говори Бог и трябва да му се подчиним. Скоро назначиха Морския лъв за помощник на вожда и той говореше от името на Кучешкия зъб.

Освен това имаше в племето един, Плоския корем, нисичък и толкова тънък в средата, като че никога не се е наяждал до насита. В устието на реката, там, където в плитчината вълните затихват, той постави голям кош за риба. Никой дотогава не се беше сетил да лови рибата по този начин. Той прави коша няколко седмици с помощта на жена си и сина си, а ние му се смеехме. Но когато всичко беше готово, той още първия ден хвана толкова риба, колкото цялото племе не можеше да налови за една седмица. Това хрумване ни хареса. В реката имаше още едно подходящо място, където можеше да се постави голям кош. Ние с баща ми и още десетина човека решихме да последваме примера на Плоския корем. Но от голямата колиба на Кучешкия зъб дотичаха стражите. Те започнаха да ни бодат с копията и ни заповядаха да се махаме, защото Плоския корем с разрешението на Морския лъв, помощника на Кучешкия зъб, беше решил да постави и там кош.

Надигна се ропот и баща ми поиска да се свика съветът. Но когато стана да говори, Морския лъв му прободе гърлото с копие и баща ми умря. А Кучешкия зъб, Плоския корем, Трикракия и всички, които имаха земя, казаха, че така трябва. Дебелака потвърди — такава била Божията воля. След това хората се бояха да говорят в съвета и съветът се разпадна.

А имаше един — викаха му Свинската зурла, — който намисли да развъжда кози. Той беше разбрал, че месоядите правят така и скоро имаше цели стада. Тези, които нямаха нито земя, нито кошове за риба, се цаняваха при Свинската зурла, за да си изкарат прехраната. Те ходеха с козите, пазеха ги от диви кучета и тигри, изкарваха ги на паша в планината. Срещу това той им даваше козе месо и кожи да си покриват тялото, а те често разменяха козето месо за риба, царевица и корени.

Точно по това време се появиха парите. Измисли ги Морския лъв след като се посъветва с Кучешкия зъб и Дебелака. Работата е там, че тези тримата имаха дял във всичко, което се произвеждаше в Крайморската долина. От всеки три кошници царевица една се даваше на тях. Същото беше с рибата и козите. Те хранеха стражите и съгледвачите, а останалото си прибираха. Понякога, след голям улов, не знаеха какво да правят с дела си. И тогава Морския лъв накара жените да правят от мидени черупки пари — малки кръгли плочки, гладки и красиви, с отвърстие по средата. Плочките се нанизваха на конец и тези нанизи се наричаха пари.

За един наниз даваха 30 или 40 риби, но на жените, които правеха но един наниз на ден, даваха от дела на Кучешкия зъб, Дебелака и Морския лъв, който те не можеха да изядат, по две риби. Затова всички пари бяха техни. После казаха на Трикракия и на другите земевладелци, че ще вземат дела си от царевица и корени в пари. На Плоския корем също казаха, че ще вземат дела си от риба в пари, и на Свинската зурла казаха, че ще прибират дела си от кози и сирене в пари. Получи се така, че човек, който нямаше нищо, беше принуден да работи за тези, които притежаваха нещо, и му плащаха с пари. За тях той си купуваше царевица, риба, месо и сирене. А Трикракия и другите богаташи даваха на Кучешкия зъб, Морския лъв и Дебелака тяхната част в пари. Тези тримата плащаха на стражите и съгледвачите с пари, а те с тях си купуваха храна. И понеже Парите бяха евтини, Кучешкия зъб направи много хора свои стражи. Парите лесно се правеха и някои се опитваха сами да си направят плочки от мидени черупки. Но стражите ги биеха с копията и ги обсипваха със стрели, твърдейки, че тези, които правят пари, се опитват да разрушат могъществото на племето. А да се руши могъществото на племето не бива, защото тогава ще дойдат отвъд планината месоядите и ще избият всички.

Дебелака тълкуваше волята на Бога, но после повика Счупеното ребро и го направи жрец, за да провъзгласява волята на самия него, на Дебелака, и да държи вместо него речи. И двамата накараха другите да им служат. Така постъпиха и Плоския корем, и Трикракия, и Свинската зурла — край техните колиби вечно се припичаха разни безделници, които те използваха за различни поръчки. Все повече бяха хората, които се откъсваха от работа, а останалите трябваше да се трудят повече отпреди. Оказа се, че някои не искат да работят и търсят начин да накарат другите да работят вместо тях. Един, по прякор Кривогледия, намери такъв начин. Той пръв направи от царевица огнено питие. И после вече не работеше, защото тайно се беше наговорил с Кучешкия зъб, Дебелака и другите богаташи, че ще бъде единственият, който има право да прави огнено питие. Но самият той нищо не правеше. Вместо него работеха другите, а той им плащаше с пари. После продаваше питието и хората с охота го купуваха. А колко нанизи с пари беше дал на Кучешкия зъб, на Морския лъв и на останалите — чет нямаха!

Когато Кучешкия зъб реши да си вземе втора жена, а след това и трета, Дебелака и Счупеното ребро го подкрепиха. Те казаха, че Кучешкия зъб не е като останалите и че над него е само Бог, когото Дебелака криеше в запретената колиба. Кучешкия зъб потвърди думите им и каза, че би искал да знае кой е недоволен от това, че има много жени. Освен това направиха на Кучешкия зъб голяма лодка и за това откъснаха много хора от работата им. Те безделничеха и само когато той решеше да се качи на лодката, сядаха зад веслата. Освен това той назначи Тигровата муцуна за началник на стражата и оня стана дясната му ръка и убиваше хората, които не се харесваха на вожда. Тигровата муцуна на свой ред си назначи помощник, който стана дясната му ръка и убиваше хората, които не се харесваха на началника му.

И ето кое е странното: колкото по-тежка ставаше работата, толкова по-малко храна получавахме.

— Но вие сте имали кози и царевица, корени и кошове за риба — възрази Боящия се от мрака. — Вие сте работели и не сте могли да си набавите храна?

— Така е, можехме — съгласи се Дългобрадия. — Трима души хващаха с коша повече риба, отколкото цялото племе преди. Но не ви ли казах, че бяхме глупаци? Колкото повече храна се научавахме да добиваме, толкова по-лошо се хранехме.

— И не разбирахте, че всичко изяждат тези, които не работят? — попита Жълтоглавия.

Дългобрадия печално поклати глава.

— Кучетата на вожда бяха затлъстели от месото и хората, които не работеха и се припичаха на слънце, плуваха в тлъстини, а в същото време малките деца плачеха от глад и не можеха да заспят.

Потиснат от мрачната картина на глада, Бързоногия елен си откъсна парче мечешко и като го набоде на една пръчка, го изпече на жарта. С апетит, силно мляскайки, той изяде месото. Дългобрадия продължи:

— Когато започвахме да роптаем, ставаше Дебелака и разправяше, че Бог е наредил избраните да владеят земята и козите, кошовете за риба и огненото питие, че без такива мъдреци ще се превърнем в диви зверове, както в онези времена, когато живеехме по дърветата.

След него ставаше певецът, който служеше на вожда. Викаха му Дървеницата — един такъв дребен, уродлив, сгърчен, не умееше нито да работи, нито да воюва. Но обичаше сочен костен мозък, отбрана риба, прясно козе мляко, млади царевични мамули и удобно място до огнището. Той започна да съчинява песни в чест на вожда и успя без нищо да прави да бъде сит. А когато хората започваха да роптаят, някои даже хвърляха камъни по къщата на вожда, той захващаше песен за това колко е хубаво да си рибояд. Пееше, че ние сме божи избраници и най-достойните хора на земята. Наричаше месоядите гарвани и свине и ни призоваваше да се сражаваме доблестно и да умираме, изпълнявайки Божията повеля — да унищожаваме месоядите. От тази песен в сърцата ни лумваше пламък, ние горяхме от желание да тръгнем срещу врага. Забравяхме глада, забравяхме недоволството си и с викове тръгвахме след Тигровата муцуна през превала, убивахме месоядите и се радвахме на победата.

Но в Крайморската долина нещата не ставаха по-добри. Единствено ако работеше като ратай при Трикракия, Плоския корем или Дебелака, човек можеше да се изхрани, защото не беше останала свободна земя, на която да се отглежда царевица. Често Трикракия и приятелите му нямаха работа за всички. Тогава всички гладуваха, гладуваха жените, децата и старите им майки. Тигровата муцуна обяви, че желаещите могат да станат стражи и много от хората се съгласяваха, след това не правеха нищо, освен да бият с копията си тези, които работят и роптаят, че трябва да хранят толкова безделници.

Когато хората започваха да недоволстват, Дървеницата пееше нови песни. Той пееше, че Трикракия, Свинската зурла и останалите са силни и мъдри вождове и затова имат толкова много. Ние трябва да се гордеем с тях и да се радваме, че имаме такива мъдреци, да благодарим на съдбата. Ако не бяха те, казваше песента, ние щяхме да загинем от собственото си нищожество и от ръката на месоядите. Затова трябваше да сме щастливи, като им даваме всичко, което пожелаят. Дебелака, Свинската зурла и Тигровата муцуна се съгласяваха.

— Добре, тогава и аз ще бъда силен! — заяви веднъж Дългите зъби. Той събра царевица, свари огнено питие и започна да го продава за нанизи пари. Кривогледия много се ядоса и започна да го упреква. А онзи заяви, че също е силен и обеща да му строши главата, ако вдигне шум. Кривогледия се изплаши и отиде при Трикракия и Свинската зурла. После тримата отидоха при Кучешкия зъб. Той извика Морския лъв, а Морския лъв на свой ред изпрати вест на Тигровата муцуна. Тигровата муцуна изпрати стражите и те изгориха дома на Дългите зъби заедно с огненото питие, което беше сварил, а него и семейството му убиха. Дебелака каза, че това е справедливо, а Дървеницата запя нова песен за това, че трябва да се спазва законът, че Крайморската долина е най-прекрасното място на света и всеки, който я обича, трябва да тръгне да унищожава лошите месояди. В сърцата ни отново лумваше пламък и ние забравяхме недоволството си.

Странни неща ставаха в долината. Когато Плоския корем имаше добър улов и трябваше за малко пари да продава много риба, той я хвърляше обратно в морето, за да получи за останалата част повече пари. Понякога Трикракия даже не засяваше огромните си ниви, за да спечели от царевицата повече. Жените правеха много плочки от мидени черупки, защото за да се купи нещо, бяха нужни много пари. Тогава Кучешкия зъб забрани да се правят пари. Жените останаха без работа и започнаха да се наемат на местата на мъжете. Аз например ловях риба с кош и всеки пет дни получавах един наниз пари. Дойде сестра ми и за същата работа започнаха да й дават един наниз за десет дни. Трудът на жените беше по-евтин, пък и по-малко храна им трябваше. Тигровата муцуна заяви, че мъжете трябва да бъдат стражи. Само че аз не можех да стана страж — куцах с единия крак и Тигровата муцуна не би ме взел. Такива като мене бяха много. Ние, клетниците, можехме само да се молим за работа или да наглеждаме децата, докато жените са заети.

Жълтоглавия също огладня и опече на жарта къс мечешко месо.

— А защо не се вдигнахте и не ги избихте — Трикракия, Свинската зурла, Дебелака и всички останали? — учудено попита Боящия се от мрака. — Тогава щяхте да имате храна.

— Ние не разбирахме това — отговори Дългобрадия. — До гуша бяхме затънали в грижи, пък и тия стражи с копията, и приказките на Дебелака за Бога, и Дървеницата с неговите песни… А когато някой започнеше да се замисля и да изрича мислите си на глас, стражите на Тигровата муцуна го отвеждаха, връзваха го за една скала до самата вода и приливът го удавяше.

Странно нещо са това парите! Точно като песните на Дървеницата. Уж всичко беше както трябва — пък излизаше обратното. Ние дълго не можехме да разберем каква е работата. Кучешкия зъб започна да трупа пари. Той ги събираше в една къща, която стражите денонощно охраняваха. И колкото повече пари се трупаха там, толкова по-скъпи ставаха и трябваше да се работи по-дълго за един наниз. А и през цялото време се говореше за война с месоядите и Кучешкия зъб, и Тигровата муцуна пълнеха колибите си със зърно, сушена риба, пушено козе месо и сирене. Натрупаха огромни запаси, а хората в планините нямаха какво да ядат. И как мислите? Едва хората започваха да роптаят на глас, и Дървеницата захващаше нова песен, Дебелака разправяше, че Бог е заповядал да се унищожат месоядите, а Тигровата муцуна ни водеше отново през превала да убиваме и да умираме. Аз не бях достатъчно добър за страж, но когато се обявеше война, Тигровата муцуна ме вземаше заедно с останалите. Ние се сражавахме, докато не свършеха запасите пи отхрани. Тогава се връщахме и се хващахме отново за работи, за да ГИ попълним.

— Вие сте били луди — рече Бързоногия елен.

— Наистина бяхме луди — съгласи се Дългобрадия. — Ние нищо не разбирахме, абсолютно нищо. Счупения нос твърдеше, че всичко е устроено несправедливо. Вярно, станахме силни едва когато съединихме силите си, казваше той. Справедливо беше и това, че племето започна да лишава от сила тези, които обиждаха и биеха другите, които крадяха жените на братята си и убиваха съседите си. Но сега племето не става по-силно, а отслабва, казваше той, защото се появиха хора с друга сила, които му вредят. Това са Трикракия, зад когото стои силата на земята, Плоския корем, зад когото са рибарските кошове, Свинската зурла, зад когото е силата на козето месо. Счупения нос казваше, че те трябва да бъдат лишени от злата си сила, да бъдат накарани да работят и да не позволяваме на тези, които не работят, да ядат.

А Дървеницата вече пееше за Счупения нос и такива като него — че те теглели племето назад, към живота по дърветата.

Не, отговаряше Счупения нос, не, той не тегли назад, а иска да върви напред. Ние станахме силни, като съединихме силите си. Ако рибоядите обединят силите си с тези на месоядите, няма да има нито сражения, нито воини, нито стражи, всички ще започнат да се трудят и ще има толкова храна, че хората ще трябва да работят не повече от два часа на ден.

Но Дървеницата отново пееше, че Счупения нос е мързеливец. Той пееше „Песента на пчелите“ и тези, които я слушаха, си губеха ума като от огнено питие. В песента се говореше за трудолюбивия пчелен рой и за осата разбойник, която влязла да живее на техен гръб. Осата била мързелива и казвала, че няма смисъл да се работи, а трябва да се сприятелят с мечките, които са добри приятели, а не крадци на мед. Макар че Дървеницата говореше със заобикалки, всички разбираха, че пчелният рой е нашето племе в Крайморската долина, мечките са месоядите, а мързеливата оса е Счупения нос. Дървеницата пееше, че пчелите послушали осата и роякът започнал да гине, и хората започнаха недоволно да роптаят, юмруците им се свиха. А когато той запя как пчелите се вдигнали и ужилили осата до смърт, хората събраха камъни и започнаха да замерят Счупения нос. Той падна, а хората продължиха да хвърлят, докато го затрупаха с купчина камъни. И между тези, които тогава хвърляха камъни, бяха най-големите бедняци, които тежко се трудеха, но никога не се наяждаха до насита.

След смъртта на Счупения нос се намери само един, който не се боеше да стане и да каже какво мисли. Той беше Косматото лице. „Къде се дяна силата на силните? — питаше той. — Ние сме силните, заедно сме по-силни от Кучешкия зъб, Тигровата муцуна, Трикракия, Свинската зурла и останалите, които не работят, а ядат и ни вредят със злата си сила. Робите не могат да бъдат силни. Ако този, който пръв е получил огън, беше поискал да се възползва от силата си, ние щяхме да станем негови роби така, както сега сме роби на Плоския корем, който измисли коша, и на хората, който измислиха как да се обработва земята, да се отглеждат кози и да се вари огнено питие. Някога живеехме по дърветата, братя мои, и на всяка крачка ни дебнеха опасности. После престанахме да се бием помежду си, защото обединихме силите си. Защо тогава да се сражаваме с месоядите? Не е ли по-добре да обединим силите си? Тогава ще бъдем наистина силни. Ще действаме заедно, рибояди и месояди, заедно ще унищожаваме тигрите, лъвовете, вълците и дивите кучета, ще отглеждаме кози в планината, ще сеем в долината царевица и корени. Ще бъдем толкова силни, че хищниците ще избягат и ще загинат. И няма да има за нас прегради, защото силата на всеки ще бъде сила на всички хора по земята.“

Така говореше Косматото лице, но те го убиха, като заявиха, че е луд и ни тегли назад, към живота по дърветата. Това беше много странно. Всеки път, когато някой искаше да върви напред, тези, които тъпчеха на едно място, викаха: той ни тегли назад, да го унищожим! И бедняците също го замеряха с камъни, защото бяха глупави. Всички ние бяхме глупави освен тези, които не работеха и дебелееха. Глупаците бяха наричани мъдри, а мъдрите бяха замеряни с камъни. Тези, които работеха, не ядяха до насита, а тези, които не работеха, се ояждаха.

Племето продължи да губи силата си. Децата бяха болни и хилави. Понеже ядяхме малко, нападнаха ни болести и хората мряха като мухи. Тогава ни връхлетяха месоядите. Ние прекалено често ги нападахме и убивахме, сега те бяха дошли да се разплатят за пролятата кръв. Бяхме твърде слаби и болни и не успяхме да удържим стената. Месоядите избиха почти всички, освен няколко жени, които отведоха със себе си. Ние с Дървеницата успяхме да избягаме. Аз се скрих в един гъсталак, ловувах и не оставах гладен. После си откраднах жена от месоядите и се заселихме в пещерата на върха на планината, където не можеха да ни намерят. Родиха ни се трима сина, които на свой ред си откраднаха жени от месоядите. Е, останалото знаете, нали сте синове на моите синове!

— А Дървеницата? — попита Бързоногия елен. — Какво стана с него?

— Той се нареди добре — отиде при месоядите и стана певец на тамошния вожд. Сега е много стар, но песните му са предишните. Когато човек иска да върви напред, Дървеницата пее, че тегли назад, към живота по дърветата.

Разказвачът отново измъкна от туловището на мечката шепа лой и я задъвка с беззъбите си венци.

— Ще дойде време — каза той, като изтри пръсти в бедрата си, — когато глупаците ще измрат, а останалите ще тръгнат напред. Те ще обединят силите си и ще бъдат силни сред силните. Никой няма да воюва с останалите. Няма да има воини и стражи по стените. Те ще унищожат хищниците и по планинските склонове, както предсказа Косматото лице, ще пасат стада от кози, а в долините ще започнат да отглеждат царевица и корени. Всички хора ще бъдат братя и няма да има търтеи, които другите да хранят. Това време ще дойде, когато измрат глупаците, и няма да има поети, които да съчиняват „Песни на пчелите“. Хората не са пчели.

Издание:

Джек Лондон. Алената чума

СД „Орфия“, София, 1992

Редактор: Димитър Ленгечев

Набор: Пламен Иванов и Огнян Димитров

Художник на корицата: Джим Бърнс

Технически редактор: Йордан Игов

Коректор: Антоанета Петрова

ISBN 954-444-012-7

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Димитър Ленгечев. Като оглозгана кост на пътя

Червеното божество

Когато светът беше млад

I

II

III

Враг на целия свят

Алената чума

I

II

III

IV

V

VI

Силата на силните

Допълнителна информация

Заслуги