СТИВЪН КИНГ, ПИТЪР СТРОБ

ТАЛИСМАНЪТ

Превод: Жана Димитрова

chitanka.info

Дванайсетгодишният Джак Сойер се впуска в ужасяващо и вълнуващо пътешествие в търсене на Талисмана — единственото, което може да спаси майка му от смърт и да срази враговете, стремящи се да унищожат и двамата. Ала за постигане на целта си, Джак трябва да прекоси не само Съединените щати, но и зловещите Територии — огледален образ на нашия свят. Той попада в нова реалност, напомняща епохата на Средновековието, където се вихри вечната битка между Доброто и Злото. Там момчето открива „Двойниците“ — странни отражения на хора, които познават Земята. Но само малцина притежават неговата способност да се прехвърля между два свята. Докато Джак се придвижва на Запад, е изправен пред низ от предизвикателства — от пленичествата на сиропиталище, ръководено от садистичен религиозен фанатик, до внезапно нападение на Териториите.

Тази книга се посвещава на Рут Кинг и Елвина Строб

„И така, когато Том и аз се добрахме до върха на хълма, погледнахме надолу към селото и видяхме да трепкат три-четири светлинки, може би в къщите, където имаше болни люде. Звездите над нас блещукаха меко, а долу край селото влачеше води реката, повече от километър широка, смълчана и страхотно величествена.“

Марк Твен — „Хъкълбери Фин“

„Новите ми дрехи бяха станали само кал и мръсотия, а аз бях изморен като куче.“

Марк Твен — „Хъкълбери Фин“

ДЖЕК ОТПРАШВА

ГЛАВА ПЪРВА

ХОТЕЛ „АЛХАМБРА“[1] И ПАРКЪТ

1.

На петнадесети септември 1981 година Джек Сойер стоеше с ръце в джобовете на джинсите си там, където водата и земята се събираха, и гледаше към спокойния Атлантически океан. Той беше дванадесетгодишно, високо за възрастта си момче. Бризът отмяташе назад кестенявата му, може би твърде дълга коса и откриваше фино, гладко чело. Джек стоеше, изпълнен с противоречивите, болезнени чувства, с които бе живял през последните три месеца, откакто майка му беше заключила къщата им на Родео Драйв в Лос Анжелос и в някаква бъркотия от мебели, чекове и посредници по недвижими имоти бе наела апартамент в „Сентръл Парк Уест“. Те бяха избягали и оттам, за да се озоват в този тих курорт на океанския бряг в Ню Хампшир. Редът и спокойствието бяха изчезнали от света на Джек. Животът му изглеждаше променлив и неконтролируем като надигащата се пред него вода. Майка му го теглеше по света, дърпаше го от място на място, но какво теглеше нея самата?

Майка му бягаше, бягаше.

Джек се обърна и огледа пустия бряг първо наляво, после надясно. Вляво се намираше лунапаркът „Аркадия“[2], увеселителен парк, в който от юни до септември непрекъснато цареше врява и олелия. Сега той се ширеше тих и смълчан като сърце между два удара. Увеселителното влакче стърчеше подобно на изгърбен към еднообразното, заоблачено небе скелет, металните му конструкции приличаха на щрихи от рисунка с въглен. Там долу беше новият му приятел Спийди Паркър, но в момента момчето не можеше да мисли за него. Вдясно се намираха хотел „Алхамбра“ и паркът и тъкмо натам неудържимо го носеха мислите му. В деня, когато пристигнаха, на Джек за миг му се бе сторило, че над осеяния с капандури покрив вижда дъга. Поличба и обещание за по-добри времена. Но дъга нямаше. Само един ветропоказател, движен от приумиците на вятъра, се въртеше отляво-надясно и отдясно-наляво. Пренебрегнал неизреченото желание на майка си да се погрижи за багажа, Джек беше слязъл от взетата под наем кола и бе погледнал нагоре. Над въртящото се месингово петле на ветропоказателя бе надвиснало единствено едно мрачно небе.

— Отвори багажника и вземи чантите, синчето ми — бе извикала майка му. — Една изтощена стара актриса гори от желание да наеме стая и да поседне с някакво питие.

— Обикновено мартини — добави Джек.

— Предполагаемият отговор беше: „Не си чак толкова стара“. — Тя с усилие се надигна от седалката на колата.

— Не си чак толкова стара.

Тя му се бе усмихнала лъчисто с усмивката на предишната, „отишла по дяволите“ Лили Кавано (Сойер), кралица на второкласните филми през последните две десетилетия, и беше изправила гръб.

— Тук всичко ще бъде наред, Джеки. Всичко ще бъде наред тук. Градчето наистина е чудесно.

Една чайка бавно кръжеше над покрива на хотела и Джек за секунда бе изпитал тревожното усещане, че ветропоказателят литва.

— Ще се отървем за известно време от телефонните разговори, нали?

— Бива — бе отвърнал той. Тя искаше да се скрие от чичо Морган, искаше да прекрати кавгите със съдружника на покойния си съпруг, искаше да се сгуши в леглото с едно обикновено мартини и да дръпне завивките над главата си…

„Мамо, какво става с теб?“

Имаше твърде много смърт, половината свят бе изтъкан от смърт. Чайката изкряка над главите им.

— Хайде, дете, хайде — бе казала майка му. — Сега ще забравим всичко и ще започнем наново.

„Добре че съществува поне чичо Томи, за да се притече на помощ, ако нещата наистина се объркат“ — бе си помислил Джек тогава.

Но чичо Томи е бил вече мъртъв. Новината просто бе продължавала да чака на другия край на безброй телефонни жици.

[1] Алхамбра — дворец на мавританските крале в Гранада, Испания, построен в 14 век, особено популярен след едноименната книга на Уошингтън Ървинг (1783–1859). ↑

[2] Аркадия — планински район в Южна Гърция, традиционно познат заради пасторалната невинност на жителите си, представяни в древногръцката поезия като щастливи пастири и ловци. В преносен смисъл — щастливо място. ↑

2.

Хотел „Алхамбра“ бе надвиснал над водата — огромна викторианска купчина от грамадни гранитни блокове, която почти се сливаше с оскъдната крайбрежна ивица, една стърчаща ключица от гранит — тук, на брега на Атлантическия океан в Ню Хампшир. Симетрично подреденият парк на хотела почти не се виждаше от мястото, където стоеше Джек. Тъмна, зелена линия от жив плет — това беше всичко. Месинговото петле стърчеше към небето и сочеше северозапад. Гравирана табела във фоайето съобщаваше, че тъкмо тук през 1838 година Северната методистка[1] църква свикала първия от големите митинги в Нова Англия в защита на идеята за премахване на робството, на който Даниел Уебстър[2] говорил пламенно и дълго, почти до самозабрава. Табелата припомняше думите му: „От днес нататък знайте, че робството като американска институция залиня и скоро ще трябва да умре във всички наши щати и територии.“

[1] Методисти — Членове на най-голямото християнско вероизповедание в САЩ, което набляга на личния и обществен морал и се основава на доктрината на холандския теолог-протестант Якоб Арминиус, че Христос е умрял заради всички хора, а не само заради богоизбраните. ↑

[2] Даниел Уебстър (1782–1852) — Американски политически деец и оратор. ↑

3.

Бяха пристигнали миналата седмица през деня, който сложи край на неспокойните им месеци в Ню Йорк. В Аркадия Бийч нямаше адвокати, наети от Морган Слоут, за да изскачат от коли и да размахват документи, които „трябва да бъдат подписани, трябва да бъдат попълнени, госпожо Сойер“. В Аркадия Бийч телефоните не цепеха въздуха от обяд до три през нощта (чичо Морган сякаш забравяше, че жителите на „Сентръл Парк Уест“ имаха часова разлика с Калифорния). Всъщност телефоните в Аркадия Бийч изобщо не звъняха.

Докато майка му внимателно шофираше с присвити очи по улиците на малкото курортно градче, Джек забеляза един-единствен човек — побъркан старец, който безцелно буташе празна количка от супермаркет по тротоара. Над тях безизразно сивееше това мрачно небе, неуютно небе. В пълен контраст с Ню Йорк тук се чуваше само непрестанният вой на вятъра, който фучеше по безлюдните улици, сторили се на Джек твърде широки без придаващото им живот движение. Магазините също пустееха с окачени по витрините табели с надпис: „Отворено само в почивните дни“ или дори по-безнадеждното: „Очакваме ви през юни!“. На улицата пред „Алхамбра“ имаше стотина празни места за паркиране, масите в съседната сладкарница „Аркадия“ също бяха празни.

И дрипави побъркани старци бутаха колички от супермаркет по безлюдни улици.

„В това закътано градче прекарах трите най-щастливи седмици в живота си“ — сподели Лили, докато задминаваха стареца (Джек го видя как се обърна, огледа ги страхливо и подозрително и промърмори нещо, което той не разбра), а после зави и влязоха в алеята на парка пред хотела.

Значи затова бяха нахвърляли всичко най-необходимо в куфари, чанти и полиетиленови торбички, бяха превъртели ключа на апартамента (напълно пренебрегнаха бясното звънене на телефона, което сякаш се промъкна през ключалката и ги съпроводи по коридора). Затова бяха напълнили багажника и задната седалка на взетата под наем кола с всичките си претъпкани чанти и кутии и часове наред пълзяха на север по Хенри Хъдсън Паркуей, а после прекараха още повече часове в друсане по шосе Е-95 — само защото Лили Кавано Сойер някога е била щастлива тук. През 1968, годината преди да се роди Джек, Лили била посочена като кандидатка за наградата „Оскар“ за ролята си в някакъв филм, наречен „Блясък“. „Блясък“ беше по-добър филм от повечето, в които бе участвувала Лили,тъй като в него тя имаше възможност да демонстрира много по-богат талант, отколкото позволяваха обичайните й роли на пропаднали момичета. Никой не очаквал Лили да спечели, а най-малко самата тя, но Лили продължавала да смята общоприетото клише, че е истинска чест да бъдеш посочен за кандидат, за чиста монета. Тя наистина се чувствувала почетена, дълбоко и искрено, и за да ознаменуват първото й значимо професионално признание, Фил Сойер мъдро я завел за три седмици в хотел „Алхамбра“ на срещуположната страна на континента. Там двамата наблюдавали раздаването на наградите, докато пиели шампанско в леглото. (Ако Джек беше по-зрял и ако му бе хрумнало да се замисли, би могъл да пресметне и да открие, че „Алхамбра“ е мястото, където е бил заченат.)

В семейството се разказваше историята, че когато прочели имената на актрисите, посочени като кандидатки за „Оскар“ за второстепенна роля, Лили изревала на Фил:

— Само имай късмет да спечеля и да не съм там! Незабавно ще се покатеря като маймуна върху гърдите ти и ще забия острите си токчета в тях!

Но когато спечелила Рут Гордън, Лили възкликнала:

— Тя наистина го заслужава! Страхотна е! — После смушкала съпруга си в гърдите и добавила: — Най-добре ми намери още една подобна роля, велик импресарио такъв!

Но повече роли като онази не се появиха. Последната героиня на Лили две години след смъртта на Фил беше някаква цинична бивша проститутка във филм със заглавие „Моторизирани маниаци“.

Докато измъкваше багажа, Джек беше сигурен, че с идването им тук Лили ознаменува точно онези дни. Един рекламен плик се бе разкъсал точно през надписа и в багажника се бяха разпилели в пълен безпорядък свити на топка чорапи, снимки, шахматни фигури и книжки с комикси. Джек успя да напъха повечето от тези неща в другите чанти. Лили бавно се изкачваше по стъпалата пред хотела, държеше се за парапета като старица.

— Ще намеря пиколото — каза тя, без да се обърне.

Джек пусна багажа, изправи се и отново погледна там нагоре, където бе сигурен, че е видял дъга. Нямаше дъга, а само неуютно, ветровито небе.

И тогава:

— Ела при мен — каза някой зад него с тих, но съвършено ясен глас.

— Какво? — попита той и се обърна. Пред него се простираха празният парк и безлюдната алея.

— Каза ли нещо? — Майка му се бе подпряла на топката на голямата дървена врата и изглеждаше скована, като че ли някакъв мускул на гърба й се бе изметнал.

— Не, нищо — отвърна той. Не бе имало никакъв глас, никаква дъга. Той забрави и двете и погледна към майка си, която се бореше с масивната врата. — Почакай, ей сега ще ти помогна — извика Джек и затича по стъпалата, непохватно повлякъл огромния куфар и натъпканата с пуловери чанта.

4.

Преди да срещне Спийди Паркър, Джек бе прекарал дните си в хотела в някакво замаяно, унесено състояние. Имаше чувството, че целият му живот е като сън, изпълнен със сенки и необясними усещания. Даже ужасната новина за чичо Томи, която достигна до тях по телефона, не успя напълно да го измъкне от летаргията му, въпреки цялата си злокобност. Ако Джек беше мистик, щеше да си помисли, че е попаднал във властта на някакви непонятни сили, които манипулират живота на майка му, както и неговия собствен живот. Но дванадесетгодишният Джек Сойер бе същество, свикнало да върши нещо, и когато тихата монотонност на дните тук смени глъчката на Манхатън, той напълно се обърка.

Джек откри, че стои на плажа и нито си спомня как е дошъл, нито има представа защо. Знаеше, че скърби за чичо Томи, но му се струваше, че съзнанието му е потънало в сън и е оставило тялото му само да се грижи за себе си. Той не бе успял да се концентрира достатъчно дълго, за да проумее сюжетните линии в комичния сериал, който бяха гледали с Лили късно вечерта, а още по-малко да запомни взаимоотношенията на героите.

— Изморен си от непрекъснатото мотане наоколо — каза майка му, дръпна дълбоко от цигарата си и го погледна през виещия се дим. — Просто трябва да се отпуснеш и да почиваш известно време, Джеки. Градчето е чудесно. Хайде да му се наслаждаваме, докато можем.

Боб Нюхарт, твърде червеникав на екрана пред тях, вглъбено зяпаше някаква обувка в дясната си ръка.

— Точно това правя самата аз, Джеки — усмихна му се тя. — Почивам и се наслаждавам.

Джек погледна часовника си. Бяха минали цели два часа, откакто седнаха пред телевизора, но той не можеше да си спомни каквото и да било от програмата.

Тъкмо се надигна, за да си легне, и телефонът иззвъня. Добрият стар чичо Морган Слоут ги бе открил. Новините на чичо Морган никога не бяха особено приятни, но тази очевидно беше истинска бомба дори по неговите стандарти. Джек стоеше в средата на стаята и гледаше как лицето на майка му пребледнява, пребледнява и става смъртно бледо, а ръката й бавно се вдига и притиска шията, където през последните няколко месеца се бяха появили нови бръчки. Тя не промълви нито дума, само на края прошепна: „Благодаря, Морган“ и затвори. После се обърна към сина си. Изглеждаше по-стара и по-болна отвсякога.

— Е, Джеки, трябва да бъдеш смел.

Той не се чувствуваше смел.

Тогава тя го хвана за ръката и му каза:

— Днес следобед чичо Томи е бил прегазен, Джек.

Той зяпна — струваше му се, че не му достига въздух.

— Блъснала го една камионетка, докато пресичал булевард „Ла Сиенега“. Някакъв свидетел твърдял, че била черна и имала надпис „ПАЛАВНИК“ отстрани, но това е… това е всичко.

Лили заплака. След миг, почти изненадан, Джек също заплака.

Всичко това се беше случило преди три дни, но на Джек му се струваше, че са минали векове.

5.

На петнадесети септември 1981 година Джек Сойер стоеше и гледаше към спокойната вода, застанал на тесния плаж пред хотела, който изглеждаше като замък от роман на сър Уолтър Скот. Искаше му се да заплаче, но не можеше да освободи сълзите си. Беше заобиколен от смърт, половината свят бе изтъкан от смърт, нямаше дъги. Камионетката с надпис „ПАЛАВНИК“ беше изтрила чичо Томи от лицето на земята. Чичо Томи — мъртъв в Лос Анжелос, твърде далеч от източното крайбрежие, където всъщност бе мястото му. Дори дете като Джек разбираше, че един човек, който усеща, че трябва да си сложи вратовръзка преди да излезе, за да хапне сандвич с говеждо в „Арби“, изобщо няма работа по западното крайбрежие.

Баща му беше мъртъв, чичо Томи беше мъртъв, може би майка му също умираше. Джек усещаше смъртта и тук, в Аркадия Бийч, където тя говореше по телефона с гласа на чичо Морган. Няма друго нещо така потискащо и пошло като меланхоличната атмосфера на курорт извън сезона, когато човек непрекъснато се препъва в призраците на отминалите лета. Тя сякаш е втъкана в същността на нещата, в мириса на океанския бриз. Джек се страхуваше… страхуваше се от дълго време. Престоят му тук, където навсякъде цареше спокойствие, само му помогна да осъзнае това, помогна му да осъзнае, че може би Смъртта е шофирала през цялото време от Ню Йорк насам по шосе Е-95, надничала е през цигарения дим, молела го е да намери малко джаз по радиото в колата.

Той си спомняше — смътно — баща му да казва, че е бил роден с глава на възрастен, но главата му сега не се чувствуваше възрастна. Точно сега главата му се чувствуваше твърде млада. „Страх ме е! — помисли си той. — Дяволски ме е страх! Май тук е краят на света, а?“

Чайки прорязваха сивото небе. И тишината беше сива като небето, сиво-пепелява като растящите сенки под очите на майка му.

6.

Когато беше отишъл в лунапарка и бе срещнал Лестър Спийди Паркър, Джек съвсем не знаеше колко дни са минали в безцелно убиване на времето, но пасивното усещане, че е в нечия власт, някак си го напусна. Лестър Паркър беше негър с къдрава посивяла коса и дълбоки бръчки по бузите. Може и да бе постигнал много в живота си преди, като пътуващ певец на блус, но сега беше съвсем незабележителен. Това, което говореше, също не се отличаваше с кой знае каква забележителност. Въпреки това, когато Джек безцелно се вмъкна при електронните игри в лунапарка и срещна бледите очи на Спийди, той усети как цялата му обърканост го напуска и как отново става предишният Джек, сякаш някаква магична струя се бе вляла директно от възрастния мъж в него. Спийди му се усмихна и каза:

— Е, май се сдобих с компания. Едно пътниче току-що дойде при мен.

Джек наистина не се чувствуваше вече объркан. Само преди миг му се струваше, че е като оплетен в мокра вълна и захарен памук, а ето го свободен сега. Сякаш някаква сребърна нимба проблесна около главата на негъра, малък ореол от светлина, който изчезна веднага щом Джек премигна. Едва сега той забеляза, че Спийди се е подпрял на дръжката на широка, тежка метла.

— Добре ли си, синко? — Чистачът сложи ръка на кръста си и се изправи. — Накъде е тръгнал светът? Към лошо или към добро, а?

— О, към добро — отвърна Джек.

— В такъв случай бих рекъл, че идваш точно където трябва. Как те викат?

„Пътниче Джек — му бе казал Спийди в онзи пръв ден, — хей, пътнико Джек. — Той беше облегнал високото си, кокалесто тяло на една ротативка и обвил ръце около дръжката на метлата като за танц. — Човекът, дето го виждаш тук, е Лестър Спийди Паркър, синко, и той пътник някога, ха-ха, ами да, Спийди беше все на път, всички пътища знаеше той едно време, ама много отдавна. Имах си оркестър, пътниче Джек, свирехме го блуса. С китари. Направихме си и няколко плочи, да, ама няма да те засрамвам като те питам дали някога си ги чувал.“

Всяка сричка имаше своя собствена мелодия, всяка фраза — свой ритъм и стъпка. Спийди Паркър носеше метла вместо китара, но си оставаше музикант. Пет секунди разговор с него бяха достатъчни на Джек, за да разбере, че неговият обожаващ джаз баща би се разтопил от удоволствие в компанията на този човек.

Три или четири дни той се влачи след Спийди през по-голямата част от времето, наблюдаваше го как работи и помагаше, когато можеше. Спийди му разреши да закове няколко гвоздея, да изтърка с пясък едно-две колчета, които се нуждаеха от боядисване. Простите задачи, извършени под инструкциите на Спийди, бяха единственото му учение през тези дни, но те го караха да се чувствува по-добре. Сега Джек разглеждаше първите си дни в Аркадия Бийч като период на някаква монотонна окаяност, от която неговият нов приятел го бе избавил. А че Спийди Паркър е приятел, беше съвсем сигурно, толкова сигурно всъщност, че чак граничеше с мистерия. През тези няколко дни, откакто Джек се бе отърсил от своята замаяност (или откакто Спийди го бе отървал от нея като я разпръсна с един поглед на избледнелите си очи), Спийди Паркър му бе станал по-близък от всеки друг приятел, с изключение може би на Ричард Слоут, когото Джек познаваше едва ли не от люлката. И дори сега той усещаше топлото и земно присъствие на Спийди в долния край на улицата да противодействува на ужаса му, че е загубил чичо Томи, и на страха му, че майка му наистина умира. Отново го връхлетя предишното неприятно усещане, че е насочван, че е манипулиран, сякаш някаква дълга, невидима жица ги е придърпала с майка му към това запустяло градче на брега на океана.

Те го искаха тук, които и да бяха тези те.

Или това беше просто някаква лудост? В съзнанието му изплува прегърбеният старик, очевидно загубил ума си, който мърмори нещо сам на себе си, докато бута празна количка от супермаркет по тротоара.

Една чайка изкряка във въздуха и Джек си даде обещание да се опита да говори със Спийди Паркър за своите странни усещания. Даже ако Спийди помисли, че се е смахнал, даже ако му се присмее. Но Джек просто знаеше, че той няма да го направи. Те наистина бяха приятели, защото едно от нещата, в които Джек бе напълно сигурен, беше, че той би могъл да сподели почти всичко със стария пазач.

Но Джек още не бе готов за това. Нали всичко изглеждаше толкова смахнато, че дори той самият все още не го разбираше. Почти неохотно Джек обърна гръб на лунапарка и се запрепъва през пясъка към хотела.

ГЛАВА ВТОРА

ФУНИЯТА СЕ ОТВАРЯ

1.

Мина още един ден, а Джек продължаваше да е объркан. През нощта обаче го споходи един от най-ужасните кошмари на света. Той сънува как някакво страховито изчадие — дребен като джудже урод с очи не на място и разкапваща се, петносана кожа — идва за майка му. „Майка ти е почти мъртва, Джек, хайде, казвай алилуя!“ — грачеше чудовището и Джек знаеше, както човек винаги със сигурност знае в съня си, че то е радиоактивно и докосне ли го, той също ще умре. Събуди се плувнал в пот и едва не запищя. Равномерно долитащите удари на прибоя му помогнаха да осъзнае къде се намира, но минаха часове преди да успее да заспи отново.

Бе решил да разкаже на майка си за съня на сутринта, но Лили седеше кисела и неразговорчива, а около нея се виеше облак цигарен дим. Чак когато той тръгна да излиза от кафенето на хотела по някаква измислена работа, тя едва-едва му се усмихна.

— Помисли какво искаш да ядеш довечера!

— А?

— Ами да. Само да не е някаква бърза закуска. Не съм била целия път от Лос Анжелос до Ню Хампшир, за да се тровя с хот-дог.

— Тогава нека опитаме някое от онези рибарски ресторантчета в Хамптън Бийч — отвърна Джек.

— Хубаво. Отивай да играеш.

„Отивай да играеш! — помисли си Джек с напълно неприсъща му горчивина. — Как ли пък не! Страхотно! Отивай да играеш. С кого? Мамо, защо сме тук? Защо дойдохме тук? Колко си болна? Как стана така? Защо не искаш да говориш с мен за чичо Томи? Какво е намислил чичо Морган? Какво…“

Въпроси, въпроси. И никой от тях не струваше и пукната пара, защото нямаше кой да им отговори.

„Освен ако Спийди не…“

Но това беше нелепо. Как би могъл един стар негър, с когото тъкмо се беше запознал, да реши някой от проблемите му?

И все пак мисълта за Спийди Паркър продължаваше да трепка в главата му, докато Джек безцелно се шляеше по крайбрежната алея и отчайващо пустия плаж.

2.

„Май тук е краят на света, а?“ — отново си помисли Джек. Чайки прорязваха сивото небе. Календарът твърдеше, че още е лято, но тук, в Аркадия Бийч, лятото свършваше в началото на септември. И тишината беше сива като небето.

Той погледна надолу към кецовете си и видя, че по тях беше полепнало нещо като катран. „Мръсотия от плажа — помисли си Джек. — Някакъв боклук.“ Нямаше представа къде го беше забърсал, но сконфузен се отдръпна от водата.

Чайките в небето кръжаха и пищяха. Една от тях изкряка пронизително и той чу безжизнено, почти метално изхрускване. Обърна се навреме, за да я види как с пърхащи крила тромаво каца на стърчащата скала. Сякаш за да се увери, че е сама, тя завъртя глава няколко пъти бързо, почти като робот. После заподскача надолу към мястото, където пуснатата от нея мида лежеше на равния, утъпкан пясък. Мидата бе отворила черупки като яйце и Джек видя суровото месо вътре, то още потръпваше… или може би така му се стори.

„Не искам да видя това!“

Но преди да успее да се обърне, извитата жълта човка на чайката задърпа месото, опъна го като ластик и той усети, че стомахът му се свива на хлъзгава топка. В главата му прозвуча плачът на тази опъната тъкан — нищо членоразделно, само безсловесен писък на виеща от болка плът.

Той отново се опита да отмести поглед от чайката, но не можа. Човката й се отвори и Джек зърна мръсното й розово гърло. Мидата пльокна назад в пукнатата си черупка и чайката за миг го погледна, черните й като смъртта очи потвърждаваха цялата ужасна истина: бащите умират, майките умират, чичовците умират даже когато са учили в Йейл и изглеждат солидни като банков трезор в скъпите си елегантни костюми с жилетка. Може би и децата умират… и накрая остава само безсловесният, безсмислен писък на жива плът.

„Хей! — каза Джек на глас, без да има представа, че изговаря мислите си. — Хей, я ме остави на мира!“

Чайката се наведе над улова си, но продължи да го наблюдава с черните си като мъниста очи. После отново започна да рови в месото. „Джек, искаш ли малко? Я виж как потръпва! За Бога, още не знае, че е мъртво, толкова е свежо!“

Твърдата жълта човка се заби отново в месото и затегли. Дррръъъппп…

Скъса се. Главата на чайката се отметна нагоре към сивото септемврийско небе и гърлото й се раздвижи. И сякаш отново го гледаше така, както те гледат очите на някои портрети, независимо къде си застанал. А очите… той познаваше тези очи.

Изведнъж закопня за майка си, за тъмносините й очи. Не можеше да си спомни да е я е жадувал толкова отчаяно още от времето, когато беше много, много мъничък. „Нани, нани — зазвуча песента й в главата му, а гласът й бе гласът на вятъра, сега тук, някъде другаде след миг. — Нани, нани, спинкай, Джеки, мое бебенце-вързопче, тръгна татко ти на лов.“ Цялата онази суетня. Майка му го люлее, пуши цигарите от пакета „Хърбърт Таритън“ една след друга, чете сценарии, наричаше ги „моите занимавки“. Той помнеше това „моите занимавки“. „Нани, нани, Джеки. Всичко е наред! Обичам те, Джеки. Шшшт… спинкай, спинкай. Нани-на.“ Чайката го гледаше.

С внезапен ужас, който изпълни гърлото му като гореща солена вода, той забеляза, че тя наистина го вижда. Тези черни очи (чии?) го виждаха. Той познаваше този поглед.

Сурова ивица месо продължаваше да виси от човката на чайката. Когато я погледна, тя го погълна. Човката й се отвори в зловещо ухилване, което не можеше да се сбърка.

Тогава той се обърна и затича — навел глава, затворил очи, за да спре горещите солени сълзи, а кецовете му затъваха в пясъка. И ако имаше начин някой да се издигне нагоре, да се издигне нагоре и нагоре, чак дотам, където кръжат чайките, той би видял само него, само него и неговите следи в този сив ден. Джек Сойер, дванадесетгодишен и сам, забравил за Спийди Паркър, тичаше към хотела, а гласът му, почти заглушен от сълзите и вятъра, крещеше отново и отново, и отново: „Не, не, не…“

3.

Останал без дъх, Джек спря на височинката в края на плажа. Остра болка прорязваше лявата му страна от средата на ребрата до подмишницата му. Той седна на една от пейките, поставени от общината за възрастните хора, и махна косата от очите си.

„Стегни се. Ако сержант Фъри се предаде, кой ще води ревящите командоси?“

Той се усмихна и всъщност се почувствува малко по-добре. Тук отгоре, на петдесет стъпки от водата, нещата изглеждаха малко по-добре. Може би заради промяната в атмосферното налягане или нещо такова. Това, което се бе случило с чичо Томи, беше ужасно, но той предполагаше, че ще го превъзмогне, ще свикне да го приема. Поне така твърдеше майка му. Чичо Морган бе необикновено досаден точно напоследък, но пък той винаги си е бил досадник.

Колкото до майка му… е, това беше най-важното, нали така?

„Всъщност — мислеше си Джек, докато седеше на пейката и ровеше с палец в пясъка, — всъщност тя би могла да се оправи. Напълно е възможно да се оправи.“ В края на краищата, никой не беше заявил на висок глас, че това е рак, нали? Не. Ако имаше рак, тя не би го довела тук, нали? Вероятно сега щяха да са в Швейцария, където майка му щеше да прави минерални бани, да се тъпче с овчи зародиши или нещо такова.

Така че, може би…

Тих, скриптящ звук натрапчиво достигна до съзнанието му. Джек погледна надолу и се ококори. Пясъкът под левия му кец бе започнал да се движи. Фините бели зрънца се въртяха и описваха кръгче с диаметър колкото дължината на човешки пръст. Пясъкът в средата му изведнъж пропадна й там се образува трапчинка, дълбока около три пръста. Страните на тази трапчинка също се движеха, въртяха се, бързо описваха кръгове в посока, обратна на часовниковата стрелка.

„Не е истина — незабавно си рече той, но сърцето му отново затупка неспокойно. Дишането му също се ускори. — Не е истина, това е един от сънищата наяве. Това е всичко. Или може би някой рак, или нещо такова…“

Но не беше рак и не беше сън наяве. Това не бе онзи свят, за който той мечтаеше, когато му ставаше скучно или може би малко страшно. А че не е някой рак, бе дяволски сигурно.

Пясъкът се въртеше по-бързо. Звукът, сух и монотонен, го наведе на мисълта за статично електричество, за един опит, който миналата година бяха правили в училище с Лайденска стъкленица. Но този шептящ звук много повече приличаше на дълга безумна въздишка, на последния дъх на смъртник.

Още пясък се смъкна навътре и започна да се върти. Сега това вече не беше трапчинка, а истинска фуния в пясъка, нещо като обърнат смерч. Яркожълтата обвивка на някаква дъвка се показа, после се скри, показа се, скри се и отново се показа. Всеки път се показваше отново. Докато фунията се уголемяваше, Джек прочиташе все повече от надписа й: „JU“, после „JUI“, после „JUICY F“. Фунията се разширяваше и пясъкът отново отхвръкваше от обвивката, бързо и грубо, сякаш враждебна ръка с едно дръпване смъкваше покривката на оправено легло. „JUICY FRUIT“ — прочете той, преди обвивката да изхвърчи нагоре.

Пясъкът се преобръщаше по-бързо и по-бързо със съскаща ярост. „Хъхъхъъъъъъшшшшшш“ — свистеше той и Джек го наблюдаваше отначало смаян, а после ужасен. Пясъкът се отваряше като огромно тъмно око,окото на чайката, която пусна мидата върху скалата, а след това издърпа живата й плът като ластик.

„Хъхъхъъъъъъшшшшшш“ — присмиваше му се със своя зловещ, сух и подигравателен глас пясъкът. И това не беше измислен глас. Нямаше значение колко много му се искаше, гласът само да му се причува. Той бе истински.

„Изкуствените му зъби изхвърчаха, Джек, когато онзи «ПАЛАВНИК» го удари, о, разлетяха се и изтракаха чудесно! Йейл не Йейл, дойде ли камионетката с надпис «ПАЛАВНИК» и избие ли изкуствените ти зъби, Джеки, с теб е свършено. А майка ти…“

И той отново тичаше като сляп, без да поглежда назад, с развяна над челото кестенява коса и широко разтворени, ужасени очи.

4.

Джек вървеше възможно най-бързо през мрачното фоайе на хотела. Атмосферата там забраняваше тичането. Беше тихо като в библиотека и сивата светлина, проникваща през високите тесни прозорци, омекотяваше и замъгляваше вече избелелите килими. Джек премина в тръс чак при рецепцията, но прегърбеният, с пепелив цвят на лицето администратор от дневната смяна избра тъкмо тази секунда, за да излезе от задната стаичка през извитата дървена арка. Администраторът не каза нищо, но ъгълчетата на вечно намръщената му уста увиснаха с още един сантиметър. Беше същото, както когато те хванат да тичаш в черква. Джек отри челото си с ръкав и се застави да измине оставащия до асансьора път с бавна стъпка. Натисна бутона, начумереният поглед на администратора го изгаряше между плешките. Джек го бе видял да се усмихва само веднъж тази седмица — когато позна майка му. Усмивката му бе приета с минималната стандартна учтивост.

„Предполагам, че човек трябва да е горе-долу толкова стар, за да си спомни Лили Кавано“ — бе казала тя на Джек веднага щом останаха сами в апартамента си. А имаше времена, и то не много отдавна, когато това, че е идентифицирана, че е разпозната заради един от петдесетте филма, в които бе играла през петдесетте и шестдесетте години (хората я наричаха „Кралица на второкласните филми“, а тя се определяше като „Любимка на зрителите от автокината“), от някой шофьор на такси, келнер или продавачка на блузи в „Сакс“ на булевард „Уилшир“, оправяше настроението й за часове. Сега дори това просто удоволствие бе пресъхнало за нея.

Джек потрепера пред непомръдващите врати на асансьора, отново чу невъзможния и познат глас да се извисява към него от въртящата се пясъчна фуния. За секунда той видя Томас Удбайн — солидният и уравновесен чичо Томи Удбайн, който бе смятан за един от настойниците му, за сигурна опора при трудности и обърквания — премазан и мъртъв на булевард „Ла Сиенега“, зъбите му, разпилени като пуканки в канавката на двадесет стъпки от него. Джек отново ръгна бутона.

„Побързай!“

После видя нещо по-лошо: двама мъже с безстрастни лица теглеха майка му към една чакаща кола. Изведнъж му се припишка. Подпря се с длан на бутона и прегърбеният чиновник зад рецепцията издаде слизест звук на неодобрение. Джек натисна с крайчето на другата си ръка онова магично място точно под стомаха и то намали налягането на мехура му. Вече можеше да чуе бавното бръмчене на слизащия асансьор. Затвори очи и стисна крака. Майка му изглеждаше несигурна, загубена и объркана, и мъжете я натикаха в колата толкова лесно, сякаш имаха работа с изтощено куче коли. Но това не ставаше в действителност, той знаеше, че е само спомен, част от който сигурно е бил един от сънищата наяве, и той се бе случил не на майка му, а на него самия.

Когато махагоновите врати на асансьора се плъзнаха встрани и откриха сумрачния интериор, а от олющеното огледало с кафяви петна надникна собственото му лице, тази сцена от неговата седма годинка още веднъж го връхлетя и той видя очите на единия от мъжете да стават жълти, усети как ръката на другия се превръща в нещо като лапа, твърда и нечовешка… Джек скочи в асансьора като боднат с вилица.

Не беше възможно. Сънищата наяве не бяха възможни, той не беше видял очите на мъжа да се превръщат от сини в жълти, и майка му беше фина и елегантна, нямаше от какво да се страхува, никой не умираше, а опасност беше това, което чайката означава за мидата. Той затвори очи и асансьорът се заизкачва с мъка.

Онова нещо в пясъка му се бе присмивало.

Джек се измъкна през пролуката веднага щом вратите започнаха да се разделят. Изтопурка покрай затворените муцуни на другите асансьори, зави надясно по облицования с ламперия коридор и затича покрай свещниците и картините към техния апартамент. Тук тичането изглеждаше по-малко светотатствено. Бяха наели 407 и 408 — две спални, малък кухненски бокс и всекидневна с изглед към дългия, равен плаж и безбрежния океан. Майка му бе свила цветя отнякъде, беше ги подредила във вази и строила около тях малката си колекция от снимки в рамки. Джек на пет, Джек на единадесет, Джек като пеленаче в ръцете на баща си. Баща му, Филип Сойер, на волана на старото Де Сото, което той и Морган Слоут бяха карали към Калифорния в невъобразимите дни, когато са били толкова бедни, че често им се е налагало да спят в колата.

Джек отвори вратата на номер 408, влетя във всекидневната и извика:

— Мамо? Мамо?

Цветята го посрещнаха, снимките се усмихваха, отговор нямаше. „Мамо!“ Вратата зад него се затвори с трясък. Джек усети, че стомахът му се свива. Втурна се през всекидневната към голямата спалня вдясно. „Мамо!“ Още една ваза ярки цветя с дълги дръжки. Празното легло изглеждаше колосано и изгладено, толкова твърдо, че изпусната върху него монета би отскочила. На нощното шкафче до него бяха подредени множество кафяви шишенца с витамини и други хапчета. Джек излезе с гърба напред. Видя как през прозореца една след друга го връхлитат черни вълни.

Двама мъже се показват от невзрачна кола, те също са невзрачни, мъчат се да я достигнат…

— Мамо! — извика той.

— Чувам те, Джек — обади се гласът на майка му зад вратата на банята. — Какво има, за Бога?…

— Ох — възкликна той и усети, че мускулите му се отпускат. — Ох, извинявай. Просто не знаех къде си.

— Къпя се — каза тя. — Приготвям се за вечеря. Мисля, че това все още е разрешено, нали?

Джек осъзна, че вече не му се пишка. Тръшна се в едно от твърдите кресла и облекчено затвори очи. Тя все още беше добре…

„Все още е добре засега“ — прошепна зловещ глас и Джек отново си представи как пясъчната фуния се отваря и се върти.

5.

На десетина километра нагоре по крайбрежното шосе, тъкмо преди да се влезе в Хамптън, те намериха ресторант, наречен „Замъкът на омара“. Джек бе дал твърде бегъл отчет за деня си. Той бе започнал да се отърсва от ужаса, изпитан на плажа, остави го да избледнява в паметта му. Келнер в червено сако, украсено с щампован на гърба му жълт омар, ги заведе до една маса край високите прозорци.

— Госпожата ще иска ли аперитив?

Лицето на келнера имаше студения като камък израз, характерен за персонала на курортите извън сезона. Докато го гледаше, Джек прочете във воднистите му сини очи раздразнение от неговото скъпо спортно сако и небрежно елегантната вечерна рокля на майка му и усети, че го пробожда един по-познат ужас: стана му мъчно за вкъщи. „Мамо, ако наистина не си болна, какво по дяволите правим тук? Този курорт е празен! Ужасяващ е! Господи!“

— Донесете ми едно обикновено мартини — каза тя.

— Госпожо? — вдигна вежди келнерът.

— В една чаша слагате лед — започна тя. — Върху леда пускате маслина. Върху маслината джин „Танкъри“. После… запомнихте ли дотук?

„Мамо, за Бога, не виждаш ли очите му? Мислиш се за очарователна, а той смята, че му се подиграваш! Не виждаш ли очите му?“

Не. Не виждаше. И тази липса на съпричастност, след като тя винаги бе имала остър усет за това как се чувствуват другите хора, беше още един камък, запратен в сърцето му. Тя се затваряше в себе си… за всичко.

— Да, госпожо.

— После — продължи тя — вземате бутилка какъвто и да е вермут и я навеждате над чашата. След това отново оставяте бутилката на полицата и ми донасяте чашата. Става ли?

— Да, госпожо. — Студените воднисти очи бяха втренчени в майка му, в тях изобщо нямаше симпатия.

„Ние сме сами тук — помисли си Джек и за пръв път осъзна това. — Господи, колко сме сами!“

— А за младия господин?

— Една кола — отчаян каза Джек.

Келнерът ги остави. Лили порови в чантата си и извади пакет „Хърбърт Таритоновки“ (бе ги нарекла така още по времето, когато Джек беше бебе, след това продължи да казва: „Я ми подай Таритоновките ей там от полицата, Джеки“, така мислеше за тях и сега). Запали една и остро изпусна дима на три пъти.

Това беше още един камък в сърцето му. Преди две години майка му изцяло отказа цигарите. Джек бе очаквал, че тя ще пропуши отново, със странния фатализъм, който е дръзката половина на детската доверчивост и невинност. Майка му винаги беше пушила, скоро щеше отново да пропуши. Но тя не го направи… не и до преди три месеца в Ню Йорк. „Карлтън“. Обикаляше из всекидневната им в апартамента в „Сентръл Парк Уест“ и пушеше като комин или седеше пред шкафа с грамофонни плочи и преобръщаше своята стара колекция с рок или плочите с джаз на покойния си съпруг.

— Отново ли пушиш, мамо? — бе я попитал той тогава.

— Да, пуша. Зелеви листа — отвърна тя.

— Не ми се щеше да го правиш.

— Защо не си пуснеш телевизора? — каза тя с необичайна острота и се обърна към него, стиснала устни. — Може би ще успееш да намериш преподобния Айк или Джими Суагарт и да се присъединиш към проповедите им с молитвите си в ъгъла.

— Извинявай — бе промърморил той.

Е, тогава бяха само „Карлтън“. Зелеви листа. Но сега вече се бе появил синьо-белият старомоден пакет „Хърбърт Таритън“, горната част на цигарите му изглеждаше като филтър, но не беше. Джек смътно си спомняше как баща му казва на някого, че самият той пушел „Уинстън“, а жена му — „Черни дробове“.

— Нещо странно ли виждаш, Джек? — попита го тя сега, втренчила трескавите си очи в него, докато държеше цигарата по стария, леко ексцентричен начин между средния и безименния пръст на дясната си ръка. Предизвикваше го да каже нещо. Предизвикваше го да каже: „Мамо, забелязвам, че отново пушиш Хърбърт Таритоновките. Означава ли това, че смяташ, че няма какво повече да губиш?“

— Не — отвърна той. Отново усети, че му е мъчно за дома, и му се приплака. — С изключение на това място. Малко е странно.

Тя се огледа наоколо и се ухили. Двама келнери, единият дебел, другият слаб, и двамата в червени сака със златни омари на гърба, стояха до летящите врати към кухнята и тихичко си говореха. Кадифено въже препречваше входа към голям неосветен салон, където столовете тъмнееха обърнати върху масите. В срещуположния край на помещението през огромната остъклена стена се виждаше готическият плажен пейзаж, който накара Джек да си спомни за „Любимката на смъртта“, един филм, в който бе участвувала майка му. Тя бе изпълнила ролята на богата млада жена, която се омъжва за мургав и красив непознат пряко волята на родителите си. Мургавият и красив непознат я завежда в голяма къща край океана и се опитва да я подлуди. „Любимката на смъртта“ беше филм, повече или по-малко типичен за кариерата на Лили Кавано — тя бе играла главните роли в доста черно-бели филми, в които красиви, но забравими актьори се разкарват във фордове с гюруци с шапки на главите.

Надписът на табелата, окачена на кадифеното въже пред входа на тъмнеещата дупка, бе нелепо сдържан: „Салонът е затворен“.

— Малко е мрачно, нали? — отбеляза майка му.

— Прилича на „Зоната на здрача“ — отвърна той и тя се разсмя. Смехът й бе остър и болнав, но някак си прекрасен.

— Да, Джеки, Джеки, Джеки — каза тя и се наведе, за да разроши усмихната твърде дългата му коса.

Той отблъсна ръката й и също се усмихна. (Ох, пръстите й са само кожа и кости, нали? „Тя е почти мъртва, Джек…“)

— Не дразни лъва! — поклати глава той.

— Хич не ме е страх!

— Доста си смела за възрастта си.

— Възраст, а! Само се опитай да ми измъкнеш пари за кино тази седмица!

— Ааа!

Те се усмихваха един на друг, но Джек не можеше да си спомни някога да му се е плакало толкова много или да я е обичал толкова силно. От майка му сега лъхаше някаква отчаяна смелост… и връщането към „Черните дробове“ беше част от нея.

Донесоха им напитките. Тя леко чукна чашата си в неговата.

— За нас!

Отпиха. Келнерът донесе менюто.

— Прекалих ли преди малко с него, Джеки?

— Може би съвсем мъничко — отвърна той. Тя се замисли за миг, после сви рамене.

— Какво ще си поръчаш?

— Сигурно писия.

— Нека бъдат две.

И той поръча за тях двамата, чувствуваше се недодялан и объркан, но знаеше, че изпълнява нейното желание и когато келнерът се отдалечи, прочете в очите й, че не се бе справил зле. И заслугата за това беше резултат от усилията на чичо Томи. След едно посещение в „Харди“ чичо Томи му бе казал: „Мисля, че не си безнадежден случай, Джек, стига да успеем да излекуваме отвратителната ти склонност към аламинутите.“

Храната дойде. Той излапа писията си, която беше топла, подправена с лимон и вкусна. Лили само си поигра с нейната, изяде няколко зелени бобчета и после разбърка нещата в чинията си.

— Тук училището започна преди две седмици — съобщи Джек по средата на вечерята.

Когато беше видял големите жълти автобуси с надпис "Общински училища „Аркадия“, той се бе почувствувал виновен. И колкото и абсурдна да беше мисълта му при създадените обстоятелства, тя бе вярна. Той кръшкаше от училище.

Тя го погледна въпросително. Беше си поръчала и изпила втора чаша. Сега келнерът й донесе трета.

— Ей така го казах — сви рамене Джек.

— Искаш ли да ходиш?

— Хм! Май не! Не тук!

— Добре — отвърна тя, — понеже проклетият картон с ваксините ти не е в мен. Няма да ти разрешат да се запишеш без документи за родословното ти дърво, приятелче.

— Не ме наричай приятелче — каза Джек, но Лили дори не се усмихна на тази стара шега.

„Момче, ти защо не си на училище?“

Джек премигна, сякаш наистина бе чул въпроса, прозвучал в главата му.

— Какво има? — попита тя.

— Нищо. Ами… в лунапарка има един човек. Портиер, пазач и всичко останало. Един стар негър. Той ме попита защо не ходя на училище.

Тя се наведе напред, без да се усмихва, мрачна и почти уплашена.

— Ти какво му каза?

Джек сви рамене.

— Казах,че ще бъда нещо като частен ученик. Спомняш ли си как по едно време Ричард наистина беше. Лекарите казаха на чичо Морган,че Ричард не трябва да ходи на училище шест седмици, но че можел да се разхожда навън и да прави всичко останало. — Джек се усмихна леко. — Мисля, че беше късметлия.

Лили малко си поотдъхна.

— Не ми харесва да говориш с непознати, Джек.

— Мамо, той е само…

— Не ме е грижа кой е той. Не искам да говориш с непознати.

Джек си спомни негъра, сивата му като стоманена тел коса, тъмното му набраздено лице, странните му светли очи. Той размахваше метлата в голямата зала с игри на кея. Игрите бяха единствената част от лунапарк „Аркадия“, отворена през цялата година, но и тя беше безлюдна тогава, ако се изключат Джек, негърът и двамата старци в дъното. Старците играеха скийбол в апатично мълчание.

Но сега, докато седеше с майка си в този леко страховит ресторант, не негърът беше този, който му зададе въпроса, а той самият.

„Защо не съм на училище?“

„Нека бъде просто както тя казва, синко. Нямаш картон с ваксините си, нямаш документи. Да не мислиш, че тя е дошла тук с акта ти за раждане. Така ли си мислиш, а? Тя бяга, синко, и ти бягаш с нея. Ти…“

— Имаш ли писмо от Ричард? — прекъсна мислите му тя и когато изрече въпроса си, изведнъж му хрумна… не, тази дума беше твърде нежна, направо го връхлетя! Ръцете му потрепераха, чашата му падна от масата и се пръсна на пода.

„Тя е почти мъртва, Джек.“

Гласът от въртящата се пясъчна фуния, гласът, звучал в главата му.

Гласът на чичо Морган! Не може би, не почти, не наподобяващ неговия. Той бе чул истински глас. Гласът на бащата на Ричард!

6.

Докато се прибираха с колата, тя го попита:

— Какво ти стана там, Джек?

— Нищо. Сърцето ми направи онзи малък смешен номер на Джийн Крупа[1].

— Я не ме будалкай, Джеки!

Светлинките на предното табло хвърляха отблясъци върху лицето й и то изглеждаше бледо и изпито. Между средния и безименния пръст на дясната й ръка тлееше цигара. Тя караше много бавно, точно под четиридесет, както правеше винаги, когато е пила доста. Седалката й беше дръпната максимално напред, полата й бе събрана нагоре и коленете й се полюляваха като щъркели от двете страни на кормилния прът, а брадичката й сякаш висеше над волана. За миг му заприлича на вещица и той бързо отмести поглед встрани.

— Не се и опитвам — промърмори той.

— Какво?

— Не те будалкам — каза той. — Приличаше на някакъв спазъм, това е всичко. Извинявай.

— Няма нищо. Помислих си, че е нещо, свързано с Ричард Слоут.

— Не.

„Баща му говори с мен от една дупка в пясъка долу на плажа, това е всичко. Чух гласа му в главата си, също като в някой филм, в който човек чува гласове отвъд. Той ми каза, че си почти мъртва.“

— Той липсва ли ти, Джек?

— Кой, Ричард ли?

— Не, Спиро Егню[2]! Разбира се, че Ричард.

— Понякога.

Сега Ричард Слоут беше в Илинойс и ходеше на училище. Едно от тези частни училища, в които църковната служба е задължителна и никой няма младежки пъпки.

— Пак ще се видите. — Тя разроши косата му.

— Мамо, ти добре ли си? — Думите му излетяха като залп. Несъзнателно заби пръсти в бедрата си.

— Да — каза тя и си запали нова цигара (беше намалила на двадесет, за да го направи, някакъв стар пикап профуча край тях с надут клаксон). — Никога не съм била по-добре.

— С колко отслабна?

— Джеки, човек никога не може да стане прекалено слаб или прекалено богат. — Тя замълча, после му се усмихна. Усмивката й беше толкова изморена и наранена, че му разкри цялата истина, която искаше да знае.

— Мамо…

— Хайде стига — прекъсна го тя. — Всичко е наред. Честна дума. Виж дали можеш да намериш малко джаз на УКВ.

— Но…

— Намери малко джаз, Джеки, и замълчи.

Той намери джаз по една бостънска станция, някакъв алтсаксофон импровизираше „Ти си всичко на света“. Шумът на океана долиташе като стабилен, безсмислен контрапункт. По-късно Джек успя да различи стърчащия към небето огромен скелет на влакчето. После — извитите крила на хотел „Алхамбра“. И ако това беше дом, то те си бяха у дома.

[1] Джийн Крупа — Барабанист в оркестъра на Бени Гудман. Името му се свързва с феноменални изпълнения. По време на концертите е осветяван така, че публиката да наблюдава играта на сянката му върху задната стена. ↑

[2] Спиро Егню (р. 1918г.) — През 1969 избран за вицепрезидент на САЩ, подал оставка през 1973 година. ↑

ГЛАВА ТРЕТА

СПИЙДИ ПАРКЪР

1.

На следващия ден слънцето се бе върнало — високо, ярко слънце, наслоено като боя над равния плаж и скосената, покрита с червени керемиди ивица покрив, която Джек виждаше от прозореца на спалнята си. Ниска, дълга вълна далече във водата сякаш се втвърди под светлината и изпрати ярък сноп лъчи право срещу очите му. Слънчевата светлина тук му се струваше различна от онази в Калифорния. Изглеждаше някак си по-слаба, по-студена, по-малко живителна. Вълната навън в тъмния океан се стопи, после отново се надигна и ярка, заслепяваща златна ивица пробяга през нея. Джек се отвърна от прозореца. Вече се бе изкъпал и облякъл и биологическият му часовник му казваше, че е време да тръгва към спирката на училищния автобус. Седем и петнадесет. Но той, разбира се, нямаше да ходи на училище днес, вече нищо не беше нормално и той и майка му просто щяха да се носят като призраци нови дванадесет часа през днешния ден. Нямаше режим,нямаше задължения, нямаше домашни… изобщо нямаше ред, с изключение на този, определян от часовете за хранене.

А днес работен ден ли беше? Джек спря на крачка от леглото си и усети как го обзема лека паника при мисълта, че светът му е загубил очертанията си… не, днес май не беше събота. Джек пресметна дните назад, за да стигне до деня, за който имаше спомен — предишната неделя. Според броенето напред излезе, че днес е четвъртък. В четвъртъците той беше имал часове по компютър с господин Балго, а преди тях физическо. Поне такава бе седмичната му програма, когато животът му продължаваше да върви по релсите си, време, което сега му се струваше безвъзвратно отминало, въпреки че беше свършило само преди месеци.

Джек премина от спалнята си във всекидневната. Дръпна пердетата, ослепително ярката светлина нахлу в стаята и обезцвети мебелите. Той натисна копчето на телевизора и се друсна върху твърдия диван. Майка му нямаше да се надигне поне още петнадесет минути, а може би и повече, като се има предвид, че беше изпила три питиета с вечерята снощи.

Джек погледна към вратата на спалнята й.

Двадесет минути по-късно леко почука на вратата.

— Мамо!

Отговори му неясно промърморване. Джек бутна вратата, която се отвори с изскърцване, и надникна. Тя надигна глава от възглавницата и го погледна с полуотворени очи.

— Джеки. Добро утро. Колко е часът?

— Почти осем.

— Вече! Умираш ли от глад? — Тя седна в леглото и притисна с длани очите си.

— В известен смисъл. Повдига ми се от седенето тук. Просто се чудех дали ще ставаш скоро.

— Не, ако не се налага. Имаш ли нещо против? Слез долу в ресторанта и си избери нещо за закуска. А ако после се помотаеш и по плажа, няма да е лошо, нали? Ще имаш доста по-добра майка днес, ако й отпуснеш още някой час в леглото.

— Добре — отвърна той. — Ще се видим по-късно.

Главата й вече отново лежеше върху възглавницата.

Джек изключи телевизора, увери се, че ключът е в джоба на джинсите му и се запъти навън.

Асансьорът миришеше на камфор и амоняк, някоя от камериерките беше разсипала бутилка от количката си. Вратите се отвориха, администраторът се смръщи насреща му и демонстративно се обърна встрани. „Това, че си някакъв си пикльо на филмова звезда, съвсем не ти дава специални привилегии тук, момчето ми… и защо ли не си на училище?“ Джек свърна към облицования с ламперия вход на ресторанта „Агнешко печено“ и в сумрака на обширното помещение видя редици празни маси. Бяха заредени само пет-шест. Една келнерка с бяла блуза и червена плисирана пола го погледна и бързо отмести поглед встрани. Семейство спаружени старци седяха един срещу друг на маса в дъното на помещението. Други закусващи нямаше. Докато Джек се оглеждаше, старикът се надвеси над масата и ловко наряза пърженото яйце на жена си.

— Сам ли сте? — Управителката на ресторанта беше изникнала до него и вече посягаше да вземе лист с менюто от купчината до книгата за резервации.

— Промених решението си, извинете — каза Джек и се измъкна.

„Салонът на голямата вълна“, кафенето на хотел „Алхамбра“, се простираше покрай цялото фоайе и надолу покрай дългия пуст коридор с отблъскващи празни витрини по стената. Гладът на Джек се изпари при мисълта, че ще седи сам на бара и ще наблюдава как отегченият готвач пляска ивици бекон върху почернелия грил. Май щеше да почака да стане майка му. Или още по-добре ще е да излезе и да види дали не може да си купи понички и кутийка мляко в някой от магазините по улицата към градчето.

Той блъсна тежката входна врата на хотела и излезе навън под лъчите на слънцето. За миг очите го заболяха от яркия им блясък, светът бе окъпан от заслепяваща светлина. Джек примижа и съжали, че е забравил да си вземе очилата. Прекоси покритата с червени тухли площадка, слезе по четирите извити стъпала и тръгна по главната алея на парка пред хотела.

Какво ще стане, ако тя умре?

Какво ще стане с него, къде ще отиде той, кой ще се грижи за него, ако най-лошото нещо на света наистина се случи и тя умре, просто умре горе в хотелската стая?

Той тръсна глава, опита се да отпрати ужасната мисъл, преди спотаената паника да изскочи от добре подредения парк на хотел „Алхамбра“ и да го връхлети. Той нямаше да плаче, нямаше да разреши това да му се случи и нямаше да си позволява да мисли за Таритоновките и за това, с колко килограма бе отслабнала тя, нито за чувството, което имаше понякога, — че тя е напълно безпомощна и се лута без посока. Сега Джек вървеше много бързо, мушнал ръце в джобовете си. Прескочи от виещата се през парка пътека на алеята за коли, водеща от хотела към крайбрежната улица. „Тя бяга, синко, и ти бягаш с нея.“ Бяга, но от кого? И накъде? Насам ли бяга, към този запустял курорт?

Той стигна до широката улица, която се простираше нагоре покрай плажа и водеше към градчето, и сега цялата пустош на пейзажа пред него беше водовъртеж, можеше да го погълне и да го изплюе в някакво черно място, където никога не са съществували мир и безопасност. Носещата се над пустото шосе чайка описа широк кръг, после се изви и се гмурна обратно към плажа. Джек я проследи с поглед как се смалява във въздуха, чак докато се превърна в бяло петно над хаотично щръкналите към небето релси на влакчето.

Лестър Спийди Паркър, негър със сива къдрава коса и дълбоки бръчки, прорязващи бузите му, се намираше там долу, някъде в лунапарка, и тъкмо него трябваше да види Джек сега. И това му бе толкова ясно, колкото и внезапното му прозрение за бащата на Ричард.

Някаква чайка пронизително изпищя, една вълна запрати ярка златна светлина към него и Джек видя чичо Морган и новия си приятел Спийди като две фигури, почти алегорично противопоставени, сякаш бяха статуите на ДЕНЯ и НОЩТА, закрепени върху колони, на ЛУНАТА и СЛЪНЦЕТО, на тъмнината и светлината. Това, което Джек бе разбрал веднага, щом откри, че баща му би харесал Спийди Паркър, беше, че бившият певец на блус не би навредил никому. Чичо Морган… е, той беше съвсем различно нещо. Чичо Морган живееше, за да върти бизнес, за да прави сделки и да действува. Той беше толкова амбициозен, че оспорваше всеки леко съмнителен резултат при някоя игра тенис, толкова амбициозен всъщност, че си служеше с хитрост дори при игра на карти със залог едно пени, когато от време на време синът му успееше да го придума да се присъедини. Поне Джек мислеше, че чичо Морган бе хитрувал в няколко от техните игри… и че не беше човек, който смята, че победата изисква почтеност.

НОЩ и ДЕН, ЛУНА и СЛЪНЦЕ, ТЪМНИНА и СВЕТЛИНА. И негърът беше по-добрата от двете противоположности. И когато мисълта на Джек го отведе толкова далече, цялата онази паника, която бе надвил в малкия парк на хотела, отново се опита да го връхлети. Той си плю на петите и затича.

2.

Когато момчето видя Спийди да увива с изолирбанд някакъв дебел шнур — коленичил отвън до сивата олющена стена с наведена и почти опряна в кея посивяла глава и прозиращо през излинялото, зелено дъно на работните му панталони мършаво тяло, то осъзна, че няма никаква представа за това какво е смятало да каже на пазача и дали изобщо е възнамерявало да му каже нещо. Спийди превъртя още веднъж черната ролка около шнура, поклати глава, извади от увисналия джоб на ризата си очукана чекийка и с хирургическа сръчност отряза лентата от ролката. Джек щеше да избяга и оттук, ако можеше, но той хем пречеше на работата на човека, хем смяташе, че е лудост да мисли, че Спийди наистина би могъл да му помогне по някакъв начин. Що за помощ можеше да получи той от един стар пазач в празен лунапарк?

Тогава Спийди изви глава, откри присъствието на момчето и лицето му изрази топло, приветствено чувство, не толкова чрез усмивка, колкото чрез задълбочаване на всичките си груби бръчки, и Джек разбра, че поне не е натрапник.

— Пътнико Джек — каза Спийди, — бях започнал да се страхувам, че си решил да стоиш далеч от мен. И то тъкмо, когато трябва да станем приятели. Хубаво е, че те виждам отново, синко.

— Да, наистина е хубаво — въздъхна Джек.

Спийди пусна чекийката обратно в джоба на ризата си и толкова лесно, толкова атлетично изправи високото си, кокалесто тяло, сякаш то беше безтегловно.

— Цялото туй място минава покрай ушите ми — каза той. — Просто ги насочвам сегиз-тогиз насам-натам, то туй е достатъчно за да се догадя дали всичко си върви повече или по-малко както трябва. — Той спря насред мисълта си и се вгледа в лицето на Джек. — Светът не ще да е много хубав точно сега, чини ми се. Пътникът Джек май го е загазил с големи тревоги, а? Тъй ли стана, синко?

— Да, в известен смисъл — започна Джек, който още нямаше представа как да изрази нещата, които го безпокояха. Те не можеха да бъдат напъхани в обикновени изречения, защото обикновените изречения караха всичко да изглежда рационално. Едно… две… три: светът на Джек вече не се движеше по тези прави коловози. Всичко, което не можеше да изрече, тежеше в гърдите му.

Той отчаяно погледна високия слаб човек пред себе си. Ръцете на Спийди бяха напъхани дълбоко в джобовете, гъстите му сиви вежди бяха сключени от двете страни на дълбоката вертикална бръчка. Очите на Спийди, толкова светли, като че ли изобщо нямаха цвят, отскочиха от подкожушената боя на кея и срещнаха неговите собствени, и изведнъж Джек отново се почувствува по-добре. Не разбра защо, но, изглежда, Спийди можеше директно да му предава емоции,сякаш двамата не бяха се запознали само преди седмица,а преди години,и бяха споделили много повече от няколкото думи в безлюдната зала с игрите.

— Хайде стига толкоз работа засега — каза Спийди като погледна към „Алхамбра“. — Като върша повече, само ги разглезвам. Май хич не си ми виждал кабинета, нали?

Джек поклати глава.

— Време е за едно освежително, момче. Сега му е времето, ще знайш.

Той се запъти надолу по кея с широката си походка, а Джек затупурка след него. Смъкнаха се надолу по стъпалата и тръгнаха през рехавата трева по сбитата кафява почва към сградите в срещуположния край на парка, и тогава Джек се смая, защото Спийди запя:

— Пътнико Джек, хей, пътниче Джек, дълъг път те чака, дваж по-дълъг ще е той, тръгнеш ли назад.

„Това не е точно пеене — помисли си Джек, — а някаква странна смесица между пеене и говорене.“ И ако не бяха думите, той щеше с наслада да слуша дрезгавия, уверен глас на Спийди.

— Дълъг, дълъг път го чака този момък млад, дваж по-дълъг дълъг ще е той, тръгне ли назад.

Спийди му хвърли почти светкавичен поглед през рамо.

— Защо ме наричаш така? — попита го Джек. — Защо ме кръсти Джек Пътника? Понеже съм от Калифорния ли?

Бяха стигнали до избелялата синя будка за билети на входа на ограденото място, в което беше влакчето, и Спийди пак мушна ръцете си в джобовете на торбестите зелени панталони, завъртя се на пети и облегна рамо на синята стена. Джек си помисли, че бързината и лекотата на движенията му са почти театрални — сякаш Спийди бе знаел точно кога ще му зададе този въпрос.

— От Калифорния бил той, и тука бил дошъл, но дълъг, дълъг, дълъг път пак ще го върне там… — пееше Спийди и на Джек му се стори, че чувството, изписано по грубоватото му лице, е бликнало неволно.

— Не знаеш ти, не мислиш ти, мой бедни пътник Джек, че дълъг, дълъг, дълъг път там ще те върне пак.

— Какво! — възкликна Джек. — Да се върна ли? Мисля, че майка ми дори продаде къщата или я даде под наем, или нещо такова. По дяволите, Спийди, не разбирам какво се опитваш да направиш.

Той изпита облекчение, когато Спийди не му отговори със своето монотонно, ритмично пеене-нареждане, а с нормален глас каза:

— Обзалагам се, че не си спомняш да си ме срещал преди, Джек. Не си спомняш, нали?

— Да съм те срещал преди ли? И къде да е било това?

— Ами сигурно в Калифорния. Мисля, че ние сме се срещали там. Не така, че да си спомняш, пътниче Джек. Беше много набързо, за минутка-две. Ще да е било… я да видя… ще да е било преди четири-пет години. Деветстотин и седемдесет и шеста.

Джек го погледна напълно смаян. Деветстотин седемдесет и шеста ли? Тогава той е бил седемгодишен.

— Я да видим ще го открием ли малкия ми кабинет — каза Спийди и отлепи рамо от будката със същата безтегловна грациозност.

Джек го последва и се запромушва между високите подпорни колони на влакчето — черните им сенки покриваха прашната пустош, осеяна с бирени кутийки и обвивки от бонбони, и наподобяваха плетениците на онази детска игра, при която участниците със затворени очи се опитват да свържат означени върху листа точки. Релсите на влакчето висяха над тях като недовършен небостъргач. Джек забеляза, че Спийди, изправил глава, се движи с лекотата на баскетболист, а отпуснатите му ръце свободно се полюляват край него. Наклонът на тялото му, стойката му в мрачния лабиринт под подпорите изглеждаха младежки, сякаш Спийди беше някъде около двадесетте.

После пазачът излезе отново под ярката слънчева светлина и допълнителните петдесет години посивиха косата му и набръчкаха врата му. Джек се спря до последния ред колони; усещаше, че илюзорната младост на Спийди Паркър е ключът към сънищата му наяве, че те са някак си много близо и витаят около него.

„Хиляда деветстотин седемдесет и шеста, така ли? В Калифорния?“ Джек се влачеше след Спийди, който се бе насочил към мъничка, боядисана в червено дървена барака, опряла задната си стена в оградата на лунапарка. Беше сигурен, че никога не е срещал Спийди в Калифорния… но почти видимото присъствие на неговите фантазии извика в паметта му друг странен спомен от онези дни, той усети и видя един късен следобед от времето, когато шестгодишният Джеки се забавляваше с една черна количка-такси зад канапето в кантората на баща си… а баща му и чичо Морган неочаквано, като по чудо говореха за сънищата наяве.

„Те имат магия, както ние имаме лекарства, нали така? Една земеделска монархия, която използува магия, вместо наука. Но как да разберем до каква шибана проклетия ще се стигне, ако им дадем електричество? Ако пъхнем модерни оръжия в ръцете на юнаците отвъд? Имаш ли някаква представа?“

„Чакай, Морган, хрумнаха ми доста идеи, за които очевидно и хабер си нямаш…“

Джек почти чуваше гласа на баща си и странното и обезпокоително царство на сънищата наяве сякаш се раздвижи в мрачната пустош под влакчето. Той отново затупурка след Спийди, който беше отворил вратата на малката червена барака, подпираше се на нея и се усмихваше, без да се усмихва.

— Някаква мисъл мира не ти дава, пътниче Джек. Забръмкало е нещо като пчела в главата ти и бръмка ли, бръмка. Я влез в моята кантора и ми разкажи.

Ако усмивката на Спийди беше по-широка, по-очебийна, Джек може би щеше да се обърне и да избяга: страхът от подигравки все още му се струваше унизително близо. Но цялото същество на Спийди сякаш излъчваше някакъв доброжелателен интерес, задълбочаването на всичките бръчки по лицето му съобщаваше единствено това, и Джек мина покрай него и влезе през вратата.

„Кабинетът“ на Спийди приличаше на малък дъсчен правоъгълен сандък, еднакво червен и отвън, и отвътре, без бюро и телефон. Две изправени оранжеви щайги бяха облегнати на една от страничните стени, до тях се мъдреше невключена електрическа печка, която приличаше на решетката на понтиак от средата на петдесетте. Насред помещението дървен ученически чин с извита облегалка правеше компания на кресло с избеляла сива дамаска.

Ръчните облегалки на креслото изглеждаха така, сякаш бяха служили за играчка на няколко поколения котки с остри нокти: раздърпани снопчета от пълнежа им стърчаха като кичури коса. Облегалката на училищния чин бе богато нашарена с издълбани инициали. Мебели от градското сметище. Две спретнати купчинки книжлета с меки подвързии стояха редом в един от ъглите. В другия лежеше капакът на евтин грамофон — квадратен, от изкуствена крокодилска кожа. Спийди кимна към печката и каза:

— Завърти се насам през януари или февруари, момче, и ще разбереш защо съм приготвил това. Студ ли? Шикалки.

Но в момента Джек разглеждаше картините, залепени на стената над печката и оранжевите щайги. Всички, с изключение на една, бяха снимки на голи мацки, изрязани от списания за мъже. Жени с гърди, големи колкото главите им, позираха пред разни дървета и размахваха дълги, мускулести крака. За Джек лицата им изглеждаха едновременно омайващи и хищни, сякаш тези жени бяха готови да отхапят от кожата му след като го целунат. Някои от тях бяха на възрастта на майка му, други изглеждаха само няколко години по-големи от него самия. Очите на Джек обхождаха тази жадна плът и всички те, млади и стари, розови, кафяво-шоколадови или жълти като мед, сякаш се пресягаха и искаха да се притиснат, да го докоснат и на него му стана неудобно, че Спийди Паркър стои отстрани и го наблюдава. После Джек забеляза заобиколения от разголените мацки пейзаж в средата и за секунда дъхът му спря.

И пейзажът беше снимка, и той сякаш се протягаше към него, като че ли е триизмерен. Огромна тревиста равнина със специфичен, до болка наситен зелен цвят се простираше към ниска, плоска планинска верига. Над равнината и планината се ширеше ясно тъмносиньо небе. Джек съвсем отчетливо можеше да долови свежия мирис на този пейзаж. Той познаваше това място. Никога не беше ходил там, поне в действителност, но го познаваше. То бе едно от местата в сънищата наяве.

— Някак си хваща окото, нали? — каза Спийди и Джек си спомни къде се намира. Една азиатка, снимана с гръб към камерата, полюляваше сърцевидния си задник и му се усмихваше през рамо. „Да“ — помисли си Джек.

— Мястото наистина си го бива — рече Спийди. — Таз снимка аз я закачих. А тия другите, с момичетата де, така си ги заварих, гат̀ дойдох. Сърце не ми даде да ги смъкна от стената, щото нещо ми спомнят за онуй време, отдавнашното, когат’ бях все на път.

Поразен, Джек погледна към Спийди и той му намигна.

— Познаваш ли това място, Спийди? — попита Джек. — Знаеш ли къде се намира, искам да кажа?

— Може би да, а може би не. То може да е в Африка,някъде в Кения. Ама може пък и да е само в спомените ми. Седни,пътниче Джек. Настани се в туй кресло.

Джек завъртя креслото така, че да може да вижда картината от мястото в сънищата наяве.

— Това е в Африка, така ли?

— О, може да е и някъде много по-близо, знам ли. Току-виж било някъде, дет’ човек може да прескочи всякогаж, когат’ му се прииска, ама когат’ много му се прииска да го види.

Джек изведнъж осъзна, че трепери и че се е разтреперал преди доста време. Стисна юмруци и усети как треперенето се премества в стомаха му.

Не беше сигурен, че някога ще поиска да види това място, но продължи жадно да го разглежда над главата на Спийди, който беше приседнал на ученическия чин.

— Значи не е някое място в Африка, така ли?

— Е, не знам. Би могло да е. Ама аз съм му дал мое си име, синко. Казвам му просто Териториите.

Джек отново погледна към снимката на голямата вълниста равнина и ниската кафява планина. Териториите. Точно така, това беше истинското име.

„Те имат магия, както ние имаме лекарства, нали така? Една земеделска монархия… модерни оръжия в ръцете на юнаците отвъд… — кроеше планове чичо Морган. Баща му отговаряше, удряше спирачките: — Трябва да внимаваме по какъв начин отиваме там, съдружнико… помни, че сме им задължени, това, което имам предвид, е, че наистина им дължим…“

— Териториите ли? — каза Джек не толкова, за да попита Спийди, колкото да усети вкуса на името в устата си.

— Въздух като най-доброто вино в избата на богаташ. Лек дъждец. Такова е мястото, синко.

— Бил ли си там, Спийди? — попита Джек, като горещо се молеше да получи недвусмислен отговор.

Но Спийди само го притесни, както той и предполагаше, че ще стане. Пазачът му се усмихна и този път това бе истинска усмивка, а не само подсъзнателно проблеснала топлота. След миг Спийди заяви:

— Дявол да го вземе, никога не съм се мярвал извън тез Съединени щати, пътнико Джек. Даже и през войната. Никогаж не стигнах по-далеч от Тексас и Алабама.

— А откъде знаеш за… за Териториите? — Името вече започваше да пасва на устата му.

— На хората кат’ мен какви ли не истории им минават покрай ушите. Истории за двуглави папагали, за хора, дет летят със свои си крила, за хора, които се превръщат във вълци, истории за кралици. Болни кралици.

„… магия, както ние имаме лекарства, нали така?“

Ангели и вълкодлаци.

— Наистина съм слушал приказки за вълкодлаци — каза Джек. — Има ги даже в анимационните филмчета. Това нищо не означава, Спийди.

— Може и тъй да е. Но пък съм чувал, че ако някой измъкнел репичка от земята, друг човек можел да я подуши чак на половин километър, репичката де, толкова е благ и чист въздухът.

— Но ангелите…

— Хора с крила.

— И болни кралици — каза Джек, който прие всичко за някаква шега. — Човече, това ще е някое глухо кътче, измислено от теб. Нали, певецо с метлата?

Но още докато произнасяше думите, усети, че му става лошо. Спомни си черното око на чайката, което го фиксираше, докато тя дърпаше мидата от черупката. Почти чу енергичния, припрян чичо Морган да пита дали Джек може да извика кралица Лили на телефона.

Кралицата на второкласните филми. Кралица Лили Кавано.

— Дааа — меко каза Спийди. — Навсякъде неприятности, сине. Болна кралица… може би умираща. Умираща, синко. И един цял свят, а даже и два чакат там навън, просто чакат да видят дали някой може да я спаси.

Джек го зяпна с отворена уста. Чувствуваше се така, сякаш пазачът просто го беше ударил в стомаха. Да я спаси ли? Да спаси майка си? Паниката отново започна да го връхлита. Как би могъл да я спаси? И означават ли всички тези побъркани брътвежи, че тя наистина умира, умира там в онази стая?

— Работа те чака, пътнико Джек — каза му Спийди. — Работа, от която не мож̀ се отърва, такава е самата Божа истина. Де да не беше тъй!

— Не разбирам за какво говориш — отвърна Джек.

Дъхът му сякаш бе впримчен в тесен горещ джоб, появил се в основата на шията му. Той погледна към един от другите ъгли на малката червена стая и в сумрака видя разнебитена, подпряна на стената китара. До нея имаше тънък, навит на руло дюшек. Спийди спеше до китарата си.

— Дали? — рече той. — Е, ще дойдат времена и ти ще разбереш, какво съм имал на ума си, и ще знайш повече, отколкот мислиш, че знайш. Много, ама много повече.

— Но аз не… — започна Джек и изведнъж се сепна. Току-що си бе спомнил нещо. Но сега се уплаши още повече, защото друг къс от миналото нахлу и прикова вниманието му. Той изведнъж се изпоти и по кожата му полазиха студени мравчици, сякаш някой го бе напръскал с тънка струя вода. Този спомен се бе опитвал да потисне той вчера сутринта, докато стоеше пред асансьора и се мъчеше да скрие колко неудържимо му се пишка.

— Не бях ли казал, че е време за едно освежително? — попита Спийди, наведе се към пода и отмести една откована дъска.

Джек отново видя как двама невзрачни мъже се опитват да набутат майка му в някаква кола. Над покрива й се полюляваха наведените клони на огромна палма.

Спийди нежно извади половинлитрова бутилка от кухината между дъските. Стъклото беше тъмнозелено, а течността вътре изглеждаше черна.

— Туй ще ти помогне, сине. Нужна ти е само глътчица, тя ще те прати на нови места, ще ти помогне да наченеш оназ работа, за която ти говорех.

— Не мога да остана, Спийди — изстреля Джек.

Изгаряше го отчаяно нетърпение да се върне в „Алхамбра“. Старецът положи видими усилия да потули изненадата, изписала се върху лицето му, и пъхна бутилката обратно в кухината. Джек вече бе на крака.

— Разтревожен съм — каза той.

— За майка си, а?

Джек кимна, докато отстъпваше гърбом към отворената врата.

— Ами тогаз най-добре се успокой и иди се увери, че тя е добре. Можеш да се върнеш тук всякогаж, пътнико Джек.

— Добре — отвърна момчето и за миг се поколеба на прага. — Мисля… мисля, че си спомням кога сме се срещали преди.

— Ами, ами, аз съм взел нещо да изкуфявам — каза Спийди, като клатеше глава и размахваше ръце пред себе си. — Ти имаше право. Никогаж не сме се срещали преди миналата седмица. Връщай се при майка си, та да се успокоиш.

Джек изхвръкна през вратата и затича под ярката слънчева светлина към високата арка, през която се излизаше на улицата. Забеляза ширналите се върху нея огромни букви „ЯИДАКРА“ КРАПАНУЛ. През нощта оцветените крушки щяха да изписват буква по буква името на парка отляво надясно и отдясно наляво. Облачета прах се надигаха под кецовете му. Джек напрягаше мускулите си, караше ги да се движат по-бързо и по-силно, така че когато мина под арката, сякаш летеше.

Деветстотин седемдесет и шеста. Джек се бе разтакавал по „Родео Драйв“ един следобед през юни. Или през юли?… беше някакъв следобед, когато сушите вече са започнали, но още не е настъпило времето всички да се тревожат за пожарите в храсталаците по хълмовете. Сега дори не можеше да си спомни къде бе отивал тогава. Сигурно при някой приятел, но във всеки случай едва ли беше бързал особено. Спомняше си, че тъкмо бе успял да стигне до положението да не мисли за баща си през всяка свободна секунда, понеже месеци наред след смъртта на Филип Сойер при един инцидент по време на лов неговата сянка, болката от неговата загуба неудържимо се бе втурвала срещу Джек винаги, когато момчето бе най-малко подготвено да я посрещне. Джек беше само седемгодишен, но разбираше, че част от детството му е открадната от него, неговата шестгодишна личност сега му се струваше прекомерно наивна и глупава, но той се бе научил да вярва в силата на майка си. Безформени и свирепи заплахи вече не се спотайваха в тъмни ъгли, дрешници с открехнати врати, сенчести улици и празни стаи.

Събитията през онзи летен следобед на 1976 година унищожиха този временен покой. След тях Джек спеше със светната лампа цели шест месеца, а нощни кошмари тревожеха съня му.

Колата бе спряла само през няколко къщи от белия триетажен магазин на Сойер. Джек си спомняше единствено зеления й цвят и че не е била мерцедес, понеже „Мерцедес“ беше единствената марка автомобили, която той можеше да различава. Мъжът зад волана му се усмихна през сваленото странично стъкло. Момчето първо си помисли, че познава този човек, че той е бил познат на Фил Сойер и просто иска да каже „здравей“ на сина му. Това някак си се подразбираше от усмивката му — непринудена, спокойна и фамилиарна. От седалката до шофьора спътникът му се наклони напред и се взря в Джек през очила, каквито обикновено носят слепците — с кръгли и толкова тъмни стъкла, че изглеждаха почти черни. Този мъж бе облечен в чисто бял костюм. Шофьорът остави усмивката си да говори вместо него още известно време. После каза:

— Момченце, знаеш ли как можем да стигнем до хотел „Бевърли Хилс“?

И така, той се оказа непознат в края на краищата. Джек изпита някакво странно разочарование и посочи нагоре по улицата, където съвсем наблизо се намираше хотелът, толкова близо, че баща му бе отивал пеша на деловите си закуски на покритата му тераса.

— Право натам ли? — попита шофьорът все още усмихнат. Джек кимна.

— Ти си едно чудесно и умно малко приятелче — похвали го мъжът и спътникът му се изхили. — А имаш ли представа дали е далече?

Джек поклати глава.

— Само няколко преки.

— Аха.

На Джек започна да му става притеснено. Шофьорът продължаваше да се усмихва, но сега усмивката му изглеждаше широка, сурова и безмилостна. А хихикането на спътника му беше хрипкаво и влажно, сякаш той всмукваше нещо мокро.

— Може би пет, а? Или шест? Колко казваш?

— Ами пет или шест, струва ми се — отвърна Джек и отстъпи назад.

— Е, все тая. А сега наистина ми се иска да ти се отблагодаря, приятелче — каза шофьорът. — Обичаш да хапваш бонбонки, нали? — Той протегна свитата си в юмрук ръка през прозореца, обърна я с дланта нагоре и я разтвори. Ролка бонбони. — Твоя е. Взимай.

Джек колебливо пристъпи напред, в съзнанието си чуваше думите на хиляди предупреждения, отнасящи се до непознати мъже и бонбони. Но този непознат все още бе вътре в колата си — ако опиташе нещо, докато успее да отвори вратата, Джек щеше да е стигнал до следващата пряка. А да не вземе бонбоните му се струваше някак си неучтиво. Джек се приближи с още една стъпка и погледна в очите на мъжа, които бяха сини и сурови като усмивката му. Инстинктът му нашепваше да отпусне ръка и да избяга, но той приближи ръката си с още няколко сантиметра и леко докосна бонбоните с пръсти.

Ръката на шофьора го сграбчи за китката и спътникът му с очила като на слепец високо се изсмя. Изумен, Джек се взря в очите на мъжа, който стискаше ръката му, и видя, че те са започнали да се променят, помисли си, че вижда как се променят от сини в жълти.

Но по-късно те бяха жълти.

Мъжът на другата седалка рязко отвори своята врата и заобиколи колата отзад. На ревера на коприненото му сако висеше малък златен кръст. Джек неистово се задърпа, но шофьорът само се усмихна по-широко и по-безжалостно и го стисна още по-силно.

— Не! — извика Джек. — Помощ!

Мъжът с тъмните очила отвори задната врата откъм страната на Джек и го задърпа.

— Помогнете ми! — пищеше Джек.

Мъжът, който го теглеше, започна да натиска главата му надолу, за да може да го прегъне и набута през вратата. Джек се дърпаше, продължаваше да пищи, но мъжът без усилия стягаше хватката си. Джек заудря ръцете му, после се опита да ги отблъсне от себе си и внезапно с ужас осъзна, че това, което усеща под пръстите си, не е кожа. Успя да извие глава и видя, че от ръкава се подава някакво твърдо, прилично на лапа или на огромен съчленен нокът нещо. Джек отново изпищя.

Наблизо по улицата нечий глас се провикна високо:

— Хей, я оставете туй момче на мира! Хей, вие! Пуснете момчето!

Джек облекчено въздъхна и се изви в ръцете на мъжа толкова силно, колкото можа. Към тях тичаше висок слаб негър и продължаваше да вика. Мъжът, който теглеше Джек, го пусна на тротоара и се разбърза да заобиколи колата отзад. Предната врата на една от къщите зад Джек шумно се отвори — още един свидетел.

— Хайде, мърдай по-бързо — каза шофьорът, който вече даваше газ.

Белият Костюм скочи на седалката до него, колата изсвири с гуми, стрелна се по диагонал през „Родео Драйв“ и се размина на милиметри с бяла спортна кола, шофирана от загорял от слънцето мъж в бял костюм за тенис. Клаксонът на спортната кола изсвири.

Джек се надигна от тротоара. Чувствуваше се като замаян. Плешив мъж в светлокафяв ловен костюм изникна до него и попита:

— Кои бяха тези? Разбра ли имената им?

Джек поклати глава.

— Как си? Трябва да се обадим в полицията.

— Искам да седна — каза Джек и мъжът отстъпи крачка назад.

— Да извикам ли полиция? — попита той и Джек поклати глава.

— Не мога да повярвам — каза мъжът. — Ти някъде тук ли живееш? Виждал съм те и преди, нали?

— Аз съм Джек Сойер. Къщата ни е ей там долу.

— Аха, онази бялата — кимна мъжът. — Ти си момчето на Лили Кавано. Ще те изпратя до вкъщи, ако искаш.

— Къде е другият човек? — попита го Джек. — Негърът, онзи дето се развика.

Той се олюля и направи крачка встрани от мъжа в ловния костюм. Друг освен тях двамата не се виждаше, улицата беше пуста.

Лестър Спийди Паркър беше мъжът, който бе тичал към него. Спийди беше спасил живота му тогава, осъзна Джек и с всички сили затича към хотела.

3.

— Закуси ли нещо? — попита го майка му, а от устата й се разнесе облак дим. Беше увила главата си с шал като с тюрбан и заради скритата по този начин коса лицето й изглеждаше кокалесто и уязвимо. Остатък от цигара димеше между средния и безименния й пръст и когато тя забеляза Джек да поглежда към ръката й, бързо го загаси в пепелника на тоалетката си.

— Ами… не… май не много — отвърна той, докато се повърташе на прага на спалнята й.

— Ясно ми отговори с да или не — каза тя и отново се обърна към огледалото. — Двусмислиците ме съсипват. — Огледалните образи на китката и ръката на Лили, които полагаха грим върху лицето й, изглеждаха тънки като клечици.

— Не — призна си Джек.

— Е, нищо, потърпи секунда-две и когато майка ти се направи красива, ще те заведе долу и ще ти купи каквото сърце ти иска.

— Добре — кимна той. — Просто ми се стори потискащо да седя там съвсем сам.

— Кълна се, това, за което трябва да се чувствуваш потиснат… — Тя се наклони напред и разгледа лицето си в огледалото. — Предполагам, че нямаш нищо против да ме почакаш във всекидневната, Джеки. Предпочитам да върша това насаме. Женски тайни.

Джек безмълвно се обърна и си намери място във всекидневната.

Когато телефонът иззвъня, той стреснат подскочи и извика:

— Трябва ли да вдигам?

— Да, ако обичаш — отвърна му хладнокръвно гласът й. Джек взе слушалката и каза „ало“.

— Хей, дете, най-накрая те открих — възкликна чичо Морган Слоут. — Какво по дяволите се мъти в главата на майка ти? Господи, тук нещата наистина ще се объркат, ако не започна да обръщам внимание на всяка дреболия. Тя там ли е? Кажи й, че трябва да говори с мен. Хич не ме е еня какво казва тя. Иска или не, ще трябва да говори с мен. Имай ми доверие, момче.

Слушалката увисна в ръката на Джек и той я остави да се клатушка. Искаше му се да затвори телефона, да се качи в колата с майка си и да потеглят към друг хотел в друг щат. Не затвори. Извика:

— Мамо, чичо Морган се обажда. Казва, че трябва да говориш с него.

Известно време тя не отвърна. Дощя му се да може да види лицето й. Най-накрая Лили каза:

— Ще говоря оттук, Джеки.

Джек вече знаеше какво трябва да направи. Майка му внимателно затвори вратата на спалнята си. Той я чу как се връща до тоалетката и вдига слушалката на телефона в спалнята си.

— Готово, Джеки — извика тя през затворената врата.

— Добре — високо й отвърна той. После отново приближи слушалката до ухото си и покри микрофона с ръка, за да не се чува дишането му.

— Грандиозен номер, Лили — каза чичо Морган. — Знаменит! Ако още беше в киното, вероятно щяхме да изкараме някой и друг долар с него. Безплатна реклама от сорта „Защо изчезна тази актриса?“ винаги е вървяла. Но не смяташ ли, че е време отново да започнеш да се държиш като разумен човек?

— Как ме намери? — попита тя.

— Да не би да си въобразяваш, че е било трудно? Стига толкова, Лили. Искам да дотътриш задника си обратно в Ню Йорк. Време е да престанеш да бягаш.

— Това ли правя според теб, Морган?

— Дните ти са преброени, Лили, а и аз нямам излишно време за губене, та да те преследвам из цяла Нова Англия. Хей, чакай. Синът ти изобщо не е затворил другия телефон.

— Разбира се, че го е затворил.

Сърцето на Джек беше спряло няколко секунди по-рано.

— Изчезвай от телефона, дете — нареди му гласът на Морган Слоут.

— Не ставай смешен, Слоут — каза майка му.

— Аз ще ти кажа кое е смешно, госпожо. Да се завреш в някакъв западнал курорт, когато трябва да си в болница, това е смешно. Господи, не разбираш ли, че трябва да вземем милион важни решения за нашия бизнес! Грижа се и за образованието на сина ти и е дяволски добре, че го правя. Ти, изглежда, си се отказала от това.

— Не искам да говоря с теб никога вече — каза Лили.

— Може да не искаш, но ще трябва. Ще дойда там и ще те набутам в болница и насила, ако се налага. Трябва да се споразумеем, Лили. Ти притежаваш половината от компанията, която се опитвам да движа, и Джек ще наследи твоята половина, след като си отидеш. Искам да се уверя, че си се погрижила за него. И ако си въобразяваш, че това, което правиш в проклетия Ню Хампшир, има нещо общо с грижовността, очевидно си много по-болна, отколкото мислиш.

— Какво искаш, Слоут? — с изморен глас попита Лили.

— Много добре знаеш. Искам да се погрижа за всички. Искам най-доброто. Аз ще се грижа за Джек, Лили. Ще му давам по петдесет хиляди долара на година, помисли за това, Лили. Ще уредя да учи в добър колеж. Ти дори не го пращаш на училище.

— Благородният Слоут — каза майка му.

— Мислиш ли, че това е отговор? Лили, имаш нужда от помощ и аз съм единственият, който я предлага.

— Какви са амбициите ти, Слоут?

— Дяволски добре ги знаеш. Ще постигна своето. Ще получа това, което ми принадлежи. Твоята част в „Сойер и Слоут“. Аз си съдрах задника заради тази компания и тя трябва да бъде моя. Можем да подпишем документите някоя сутрин, Лили, и после да съсредоточим усилията си ти да получиш необходимите грижи.

— Както ги получи Томи Удбайн — отвърна тя. — Понякога си мисля, че ти и Фил твърде преуспяхте, Морган. „Сойер и Слоут“ беше много по-управляема, преди да се впуснеш да инвестираш в недвижими имоти и производства. Спомняш ли си времето, когато клиенти ти бяха само двама-трима капнали от умора комици и половин дузина обещаващи актьори и сценаристи? Много повече харесвах живота, преди да се появят купищата долари.

— По-управляема ли! Ти с кого се занасяш! — изкрещя чичо Морган. — Точно ти ли, дето не успяваш да управляваш и себе си! — После той направи усилия да се овладее. — Ще забравя, че спомена Том Удбайн. Това беше низко дори за теб, Лили.

— Сега ще затворя, Морган. Стой далеч от мен! И стой далеч от Джек!

— Ти ще постъпиш в болница, Лили, и на това бягане ще…

Майка му затвори по средата на изречението на чичо Морган.

Джек полекичка постави своята слушалка. После направи няколко крачки към прозореца, като че ли не искаше да бъде видян в близост до телефона. Зад затворената врата на спалнята цареше тишина.

— Мамо? — извиси глас момчето.

— Да, Джеки. — Той долови лекото треперене в гласа й.

— Добре ли си? Наред ли е всичко?

— Аз ли? Аха. — Стъпките й тихо се приближиха до вратата, която изскърца и се открехна. Очите им се срещнаха, нейните сини с неговите сини. После Лили отвори вратата докрай. И отново очите им се срещнаха, впиха се за миг с притесняваща настойчивост.

— Разбира се, че всичко е наред. Защо да не е?

Очите им се отместиха встрани. Някаква новина бе преминала между тях, но каква? Джек се чудеше дали тя знае, че той бе подслушвал разговора й, после си помисли, че новината, която току-що си бяха споделили за пръв път, беше истината, че тя е болна.

— Ами… — започна той объркан. Болестта на майка му, тази важна, забранена за обсъждане тема, сякаш се уголемяваше и противно се изпречваше между тях. — Не знам точно. Изглежда чичо Морган… — Той сви рамене.

Лили потрепера и Джек стигна до друго откритие. Неговата майка се страхуваше, страхуваше се поне колкото него.

Тя пъхна цигара в устата си и щракна със запалката. Още един поглед от тъмните й очи.

— Не обръщай внимание на този досадник, Джек. Просто съм ядосана, понеже наистина не виждам шансове някога да мога да се отърва от него. На твоя чичо Морган му харесва да ме тормози. — Тя изпусна сивкав дим. — Боя се, че вече не ми се закусва. Защо не се смъкнеш долу и не си поръчаш истинска закуска този път?

— Ела с мен — отвърна той.

— Искам да остана сама известно време, Джек. Опитай се да разбереш това.

„Опитай се да разбереш това.“

„Вярвай ми.“

Тези неща, когато бяха изречени от възрастен, имаха съвсем друго значение.

— Ще бъда по-разговорлива, когато се върнеш. Обещавам.

Но това, което казваше тя, всъщност беше: „Искам да поплача, не мога да понасям повече всичко това, излизай, махай се.“

— Да ти донеса ли нещо?

Тя поклати глава, усмихна му се смело и той трябваше да излезе от стаята, въпреки че и на него вече не му се закусваше. Джек се завлачи по коридора към асансьорите. И отново съществуваше само едно място, където можеше да отиде, но този път знаеше това, още преди да стигне до мрачното фоайе и злобния, сивопепелив администратор.

4.

Спийди Паркър не беше в малката, боядисана в червено барака, наричана от него кабинет. Нямаше го и на дългия кей, при игрите, където двамата старци отново играеха скийбол, сякаш той беше война, която и двамата знаеха, че ще загубят. Не го намери и в прашната пустош под влакчето. Джек Сойер се обърна безцелно под ярката слънчева светлина и огледа пустите алеи и безлюдните площадки на парка. Страхът му се покачи с една степен. Ами ако нещо се е случило на Спийди? Невъзможно, но ако все пак чичо Морган е разбрал за Спийди (е разбрал какво?) и е… Джек изведнъж си представи как камионетката с надпис „ПАЛАВНИК“ с бесен устрем завива зад ъгъла и набира скорост.

Той тръгна, без изобщо да има представа накъде отива. Паникьосаното му съзнание виждаше чичо Морган да тича покрай редица криви огледала, които го превръщаха в серия от чудовищни, деформирани фигури. На плешивото му чело щръкнаха рога, между рамената му поникна гърбица, широките му пръсти се превърнаха в лопати. Джек направи остър завой надясно и откри, че се движи към някаква дъсчена бяла постройка със странна, почти кръгла форма.

Изведнъж чу отвътре ритмичното чук, чук, чук. Момчето затича към звука — така гаечен ключ потрепва по тръба и чук удря по наковалня, такъв е шумът при работа. В средата на дъсчената стена откри брава и дръпна паянтовата врата.

Пристъпи напред в здрача и звукът стана по-силен. Навътре тъмнината се сгъстяваше. Той протегна ръце и докосна някакво платнище, което се отметна встрани и наоколо се разля ярка жълта светлина.

— Пътнико Джек — каза гласът на Спийди.

Джек се обърна към гласа и видя пазача, седнал на земята до една отчасти разглобена въртележка. Държеше гаечен ключ. Пред него лежеше бяло конче с пенеста грива, от чийто корем стърчеше дълъг сребрист прът. Спийди внимателно остави ключа на земята.

— Готов ли си да говорим сега, синко? — попита той.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ДЖЕК ПРЕМИНАВА ОТВЪД

1.

— Да, сега съм готов — каза Джек със съвършено спокоен глас и след това избухна в сълзи.

— Недей, пътниче Джек — каза Спийди и се приближи до него. — Недей да се тревожиш за нея, сине, недей да се тревожиш за нея сега…

Но Джек не можеше да не се тревожи за нея. Изведнъж всичко това му дойде много и този плач бе като потъване под огромна черна вълна, вълна, която никаква ярка златна ивица не би могла да освети. Сълзите му причиняваха болка, но той усещаше, че ужасът ще го убие, ако не го изплаче.

— Поплачи си, пътниче Джек — каза Спийди и обви ръцете си около него. Джек завря горещото си, подуто лице в тънката риза на негъра и вдъхна миризмата му — приличаше на „Олд Спайс“, приличаше на канела, приличаше на книги, които никой не е изваждал от библиотеката от дълго време. Добри миризми, успокояващи миризми. Той сключи ръцете си около Спийди, дланите му усетиха кокалите по гърба на пазача — близо до повърхността, едва покрити от оскъдно количество месо.

— Поплачи си, ако ще ти олекне — каза Спийди и леко го залюля. — Понякога наистина става. Знам. Спийди знай колко далеч си бил, пътнико Джек, и колко далеч трябва да отидеш и колко си изморен. Хайде, поплачи си, дано ти олекне.

Не смисълът на думите стигаше до съзнанието на Джек, а само техният звук — утешителен и успокояващ.

— Майка ми наистина е болна — най-сетне каза той, заровил нос в гърдите на Спийди. — Мисля, че тя дойде тук, за да се отърве от съдружника на баща ми. Господин Морган Слоут. — Джек подсмъркна леко, отдръпна се от Спийди, отстъпи назад и разтърка с ръце подпухналите си очи. Беше изненадан, че не изпитва неудобство. Винаги досега се бе чувствувал отвратен и засрамен от сълзите си… почти като човек, който се е подмокрил. Дали защото майка му винаги беше толкова смела? Може би и затова. Лили Кавано нямаше полза от сълзи.

— Но това не е единствената причина тя да дойде тук, нали?

— Не — тихо отвърна Джек. — Аз мисля… тя дойде тук, за да умре. — Гласът му неимоверно изтъня на последната дума и изскърца като несмазана панта.

— Може би — рече Спийди и се втренчи в Джек. — И може би ти си тук, за да я спасиш. Нея… и една жена също кат̀ нея.

— Коя? — с изтръпнали устни промълви Джек.

Той знаеше коя. Не знаеше името й, но знаеше коя.

— Кралицата — каза Спийди. — Лаура де Лосиан, кралицата на Териториите.

2.

— Помогни ми — изсумтя Спийди. — Хвани я старата Сребърна дама точно под опашката. Тя мъчно позволява подобни волности, но ми се чини, че няма да има нищо против, ако ми помогнеш да я върнем, дет̀ й е мястото.

— Така ли я наричаш? Сребърната дама?

— Да, приятелче — отвърна Спийди и се ухили, а от устата му надникнаха всичко на всичко дузина зъби, горе и долу. — Те, сичките кончета от въртележката, си имат имена, ти не знайш ли това? Хващай, пътнико Джек!

Джек се наведе и сключи пръстите си под бялата дървена опашка на кончето. Спийди изпъшка и се наведе, за да сграбчи с големите си кафяви ръце предните крака на Сребърната дама. С общи усилия занесоха дървеното конче до празното му място върху въртележката, прътът, покрит в долния си край с грес, зловещо стърчеше от корема му.

— Малко наляво… — задъхано нареди Спийди. — Така… сега я закрепи, пътнико Джек. Закрепи я добре долу!

Наместиха пръта в гнездото и се отдръпнаха назад — Джек позадъхан, Спийди ухилен и едва поемащ си дъх. Негърът отри с ръкав потта от челото си, после обърна засмяното си лице към Джек.

— Хей, няма ли да се поразхладим?

— Стига да кажеш — усмихнат отвърна Джек.

— Стига да кажа ли! Казвам, разбира се! — Спийди бръкна в задния си джоб и измъкна тъмнозелената половинлитрова бутилка. Отвъртя капачката й, отпи… и за миг с Джек се случи нещо странно, дори свръхестествено: той можеше да вижда през Спийди. Спийди бе станал прозрачен, призрачен като духовете в онова знаменито шоу, което той бе гледал в Лос Анжелос. Спийди просто изчезваше. „Изчезва ли — помисли си Джек, — или отива някъде другаде?“ Но това беше още една глупава мисъл, която не означаваше нищо.

След това Спийди отново изглеждаше плътен както винаги. Значи само зрителна измама, моментна…

„Не. Нищо подобно. За секунда той почти не беше тук!“

… халюцинация.

В погледа на Спийди прозираше лукавство. Той понечи да подаде бутилката на Джек, после леко поклати глава, завинти капачката й и отново я пъхна в задния си джоб. Обърна се, за да огледа Сребърната дама, заела мястото си на въртележката, сега само подпората й трябваше да се попритегне с болтове за по-сигурно. Спийди се усмихна и каза:

— Е, охладихме се колкот можахме, пътнико Джек.

— Спийди…

— Всички те са кръстени — каза Спийди, докато бавно обикаляше около въртележката, а стъпките му отекваха във високата постройка. Джек го следваше. Горе, в сянката на кръстосаните греди, тихо чуруликаха няколко лястовички. — Сребърната Дама… Среднощка… ей този дорестият е Скаут… а тази кобилка е Ела Спийд.

Негърът отметна глава назад и втренчен в полета на лястовичките, запя:

— „Ела Спийд прекара чуден ден… и сега ще чуеш ти от мен… че дъртакът Бил Мартин…“ Хей! Я ги виж как летят! — Спийди се смееше… но когато се обърна към Джек, отново бе сериозен. — Ще се навиеш ли на една глътка, та да спасиш живота на майка си, Джек? Нейния и онзи на другата жена, за която ти разправях?

— Аз… „не знам как“ — понечи да каже той, но някакъв вътрешен глас, глас, идващ от същото отдавна заключено място, от което сутринта бе изникнал и споменът за двамата мъже, опитващи се да отвлекат едно дете, се надигна в него и силно заяви: „Ти знаеш! Може би се нуждаеш от Спийди, за да ти помогне да започнеш, но ти наистина знаеш, Джек. Знаеш!“

Той чудесно познаваше този глас, защото това бе гласът на баща му.

— Ще го направя, ако ми кажеш как — колебливо каза той.

Спийди се отправи към срещуположната стена на помещението — огромна и кръгла, скована от безброй тесни дъсчици, покрита с примитивна, но необуздано енергична рисунка на препускащи коне. На Джек стената му заприлича на извития сгъваем капак на бюрото на баща му (Джек изведнъж си спомни, че това бюро беше в кабинета на Морган Слоут, когато той и майка му за последен път ходиха там и тази мисъл го ядоса).

Спийди измъкна гигантска връзка ключове, замислено ги разгледа, намери този, който търсеше, и го пъхна в катинара на стената. После издърпа катинара от халките, затвори го, пусна го в един от джобовете си и отмести цялата стена. Ярка слънчева светлина разкошно нахлу вътре и Джек примижа. По тавана се разтанцуваха слънчеви зайчета. Пред тях се разстилаше великолепната гледка към океана, която ездачите от въртележката в лунапарк „Аркадия“ зърваха всеки път, когато Сребърната дама, Среднощка и Скаут ги пренасяха покрай източната страна на кръглата постройка. Лекият океански бриз отметна косата на Джек назад и откри челото му.

— Нека ни свети слънцето, щом ще говорим за туй — каза Спийди. — Ела насам, пътнико Джек, и аз ще ти кажа, каквот мога… ама то не е всичко, дет зная. Не дай си Боже някога да трябва да научиш всичко дет знам аз!

3.

Спийди разказваше с напевния си глас — топъл и утешителен. Джек слушаше, понякога смръщен, понякога изумен.

— Нали ги знайш онез неща, дет ги наричат сънища наяве?

Джек кимна.

— Те не са сънища, пътнико Джек. Нито сънища наяве, нито пък нощни кошмари. Туй място е истинско място. Достатъчно истинско, във всеки случай. Много е различно от тоз свят, но е истинско.

— Спийди, мама казва…

— Точно сега туй няма значение. Тя не знай за Териториите… но пък в същото време някак си знай за тях. Понеже татко ти, той знаеше. И този другият…

— Морган Слоут ли?

— Аха, същият ще да е. Той също знае. — После Спийди тайнствено добави: — Ама и аз зная кой е той там отвъд. Не зная ли! И още как!

— А снимката там при теб… не е Африка, а?

— Не е Африка.

— И не е някакъв трик?

— Не е.

— И баща ми е ходил в това място, така ли? — попита той, но сърцето му вече знаеше отговора — отговор, който изясняваше твърде много неща, за да не е истина. Но истина или не, Джек не беше сигурен доколко иска да повярва във всичко това. Вълшебни страни? Болни кралици? Тези неща го караха да се притеснява. Да се притеснява за разсъдъка си. Когато беше малък, майка му не бе ли му повтаряла отново и отново, че не бива да смесва сънищата си наяве с това, което наистина съществува? И не беше ли се държала толкова строго и неумолимо тогава, че Джек чак малко се уплаши? Сега си помисли, че може би и самата тя е била уплашена. Та би ли могла да живее с баща му толкова дълго и да не знае нищо? Джек не смяташе така. „Може би — помисли си той — тя не е знаела много… но това, което е знаела, й е било достатъчно, за да се уплаши.“ „Смахнати глупаци.“ Така ги бе наричала тя. Хората, които не могат да проумеят разликата между реалните неща и измислиците са смахнати глупаци.

Но неговият баща е знаел, че истината е друга, нали? Да. Той и Морган Слоут.

„Те имат магия, както ние имаме лекарства, нали?“

— Баща ти ходеше често, да. И този другият мъж, Гроут…

— Слоут.

— Да, приятелче, да. Той. Той също ходеше. Само че татко ти, Джеки, ходеше, за да види и да научи. Ама оня, другият де, ходеше, за да плячкосва, да извлече каквот може.

— Морган Слоут ли уби моя чичо Томи? — попита Джек.

— Хич нищо не знам за туй. Ти само ме слушай, пътнико Джек, щото времето е малко. Ако наистина смяташ, че тоя Слоут щял да идва насам…

— О, по телефона той наистина ми се стори дяволски ядосан, дори вбесен — каза Джек. Самата мисъл, че чичо Морган може да пристигне в Аркадия Бийч, го изнервяше.

— … значи времето е по-малко от всякогаж. Понеже той току-виж решил, че няма да му е лошо, ако майка ти умре. А неговият двойник сигурно се надява, че кралица Лаура е на смъртен одър.

— Двойник ли?

— Някои хора в този свят имат двойници в Териториите — каза Спийди. — Не са много, хората де, понеже там отвъд има много по-малко люде, може би един на всеки сто хиляди от тукашните. Но двойниците отиват и се връщат най-лесно.

— Тази кралица… тя е… двойница на майка ми, така ли?

— Да, поне така изглежда.

— Но майка ми никога…

— Да. Не е. Така е.

— А баща ми имал ли е… двойник?

— Амчи, наистина имаше. Свестен човек.

Джек навлажни устни. Ама че шантав разговор! Двойници и Територии!

— А когато баща ми умря тук, неговият двойник умря ли там отвъд?

— Да. Не точно по същото време, ама почти.

— Спийди?

— Какво?

— Аз имам ли двойник? В Териториите?

Тогава Спийди го погледна така сериозно, че Джек усети, как по гърба му полазва студ.

— Ти не, синко. Ти си само един. Ти си единствен, специален. И тоз тип Смуут…

— Слоут — каза Джек и се усмихна леко.

— … какъвто ще да е, той го знай. И туй е една от причините той да се залети насам толкоз скоро. И една от причините ти да тръгваш.

— Защо? — извика Джек. — Какво мога да сторя, как ще помогна, ако това е рак? Ако е рак и тя е тук, вместо в някоя клиника, значи няма начин, ако тя е тук, разбери, това означава… — Очите му отново се наляха със сълзи и той едва ги удържа. — Това значи, че той вече е навсякъде в нея.

„Навсякъде в нея.“ Това беше още една истина, която сърцето му разбираше. Истината за прогресивното й отслабване, истината за тъмните сенки под очите й. „Навсякъде в нея, но, милостиви Боже, хей, Боже, моля те, Господи, тя е моя майка…“

— Чудя се — довърши той с изтъняло гласче — как това място на сънищата наяве би могло да помогне?

— Мисля, че достатъчно приказки наприказвахме дотук — каза Спийди. — Повярвай само в туй, пътниче Джек: Никогаж не бих ти рекъл, че трябва да отидеш, ако не можеше да й помогнеш.

— Но…

— Спокойно, пътнико Джек. Не можем да говорим повече, преди да ти покажа някои неща. Няма смисъл. Хайде.

Спийди прегърна Джек през рамената и го поведе покрай въртележката. Излязоха заедно през вратата и тръгнаха надолу по една от безлюдните странични алеи на лунапарка. Вляво от тях остана павилионът с електрическите колички, заключен и обкован с дъски, вдясно — поредица други павилиони, пицария, стрелбище. Всички те също бяха заковани с дъски (върху дъските избелели диви животни, изправени на задните си крака, важно се готвеха за скок).

Стигнаха до широката главна улица, наречена Бордуок авеню по някакво смътно подражание на Атлантик Сити. Лунапарк „Аркадия“ имаше кей, но не и истинска, постлана с дъски крайбрежна улица. Сега електронните игри бяха на сто метра вляво от тях, а входната арка на лунапарка — на двеста метра вдясно. Джек чуваше постоянния, глух тътен на разбиващите се вълни и самотните писъци на чайките.

Той погледна към Спийди, смяташе да го попита едно-друго, да се увери, че не става дума за някаква жестока шега… но не можа и да започне. Спийди вече бе извадил зелената стъклена бутилка.

— Това… — започна Джек.

— Ще те отведе там — рече Спийди. — Много хора, които гостуват отвъд, нямат нужда от него, но ти не си ходил там доста време, нали, Джеки?

— Да. — Кога за последен път беше затворил очи в този свят и ги бе отворил във вълшебния свят на сънищата наяве, в онзи свят с уханните, живителни миризми и наситеното, ясно небе? Миналата година? Не. По-отдавна значи… в Калифорния… след като баща му бе умрял. Тогава трябва да е бил на…

Джек ококори очи. Деветгодишен? Толкова отдавна? Цели три години?

Стана му страшно като си помисли колко тихо, колко незабележимо онези сънища, понякога сладки, понякога страшни и объркващи, го бяха напуснали, без да му дадат знак, сякаш голяма част от въображението му тихомълком и безболезнено бе умряла.

Той бързо взе бутилката от Спийди и едва не я изпусна. Стресна се и разбра, че се е уплашил. Някои от сънищата наяве наистина бяха обезпокоителни, така е, и грижовните предупреждения на майка му да не смесва реалността с измислицата (с други думи престани да фантазираш, Джеки, ще се смахнеш, стига, сладкото ми детенце) също бяха малко страшни, но сега той откри, че не иска да загуби онзи свят, въпреки всичко.

Погледна в очите на Спийди и си помисли: „Той също знае това. Знае всичко, което току-що си помислих. Кой си ти, Спийди?“

— Когато не си бил там известно време, нещо забравяш как да го направиш сам — каза Спийди и кимна към бутилката. — Затова си взех малко вълшебен сок. Тази течност е специална. — Последните думи Спийди изрече почти благоговейно.

— Тя оттам ли е? От Териториите?

— Не. Те ни доставят някои вълшебства и тук, пътнико Джек. Не много, ама все пак. Този вълшебен сок е от Калифорния.

Джек го погледна невярващо.

— Хайде. Сръбни си само глътчица, пък да видим няма ли да се понесеш — ухили се Спийди. — А пийнеш ли си достатъчно от туй, ти просто отиваш точно дет искаш. Пред очите ти стои един, който знай.

— Господи, Спийди, но… — Страхуваше се. Устата му пресъхна, слънцето му се струваше твърде ярко, чуваше биенето на пулса в слепоочията си. Под езика му горчеше, усещаше някакъв странен вкус, вкус на бакър, и си помисли: „Ей такъв ще е и «магичният му сок» — ужасен.“

— Ако се уплашиш и искаш да се върнеш, сръбни си отново — добави Спийди.

— Тя ще дойде с мен, така ли? Цялата бутилка? Обещаваш ли? — Мисълта да се окаже залостен там, в онова мистично място, докато тук Слоут тероризира болната му майка, беше непоносима.

— Обещавам.

— Добре… — Джек вдигна бутилката към устните си… после я поотпусна. Миришеше ужасно, на гранясало. — Спийди, не искам — прошепна той.

Лестър Паркър го погледна, устните му се усмихваха, но в очите му нямаше усмивка — те бяха строги. Неумолими, плашеха го. Напомниха му за черните очи: окото на чайката, окото от завихрения пясък. Ужас пролази в душата му. Джек протегна бутилката към Спийди.

— Не можеш ли да си я вземеш? — пресекливо прошепна той. — Моля.

Спийди не отговори. Не напомни на Джек, че майка му умира или че Морган Слоут пристига. Не го нарече страхливец, въпреки че той самият сега повече от всякога се чувствуваше като такъв. Много повече даже от онзи случай, когато не бе посмял да скочи от високата дъска в басейна и другите момчета го бяха освиркали. Спийди просто се обърна с гръб, загледа се в едно облаче и започна да си подсвирква.

Сега към ужаса се присъедини и самота, Джек я усети как се промъква в душата му. Спийди се бе отвърнал от него, Спийди му бе обърнал гръб.

— Добре — каза Джек. — Ще го направя, щом това искаш от мен.

Той отново надигна бутилката и преди да успее да размисли и да се разколебае, отпи.

Вкусът беше много по-лош, отколкото бе очаквал. Джек беше опитвал различни вина и преди, дори бе започнал да проявява предпочитания към някои от тях (особено харесваше сухите бели вина, които майка му поднасяше с писия или с риба меч или с пъстърва). Това също приличаше на вино… но в същото време представляваше някаква ужасна комбинация от всички видове вина, които бе пил преди. Вкусът му беше остър, сладък и вкиснал и не бе вкус на свежо, а на мъртво грозде, на грозде, което не бе живяло добре.

Когато устата му се изпълни с ужасния морав и сладникав вкус, той наистина видя гроздовете — потъмнели и загубили блясък, прашни, меки и разплути, увиснали на лози, които се вият нагоре покрай мръсна гипсова стена, а над тях под лепкава като сироп слънчева светлина душно се стеле тишина, нарушавана единствено от досадното бръмчене на безброй мухи.

Джек преглътна и лека пареща нишка пролази през гърлото му и се спусна надолу.

Той затвори очи и се смръщи. Усети, че му се гади. Не повърна, но бе убеден, че ако беше закусвал и това щеше да стане.

— Спийди…

Той отвори очи и думите замряха в гърлото му. Забрави, че му се повръща, че иска да се отърве от тази ужасна пародия на вино. Забрави за майка си, за чичо Морган, за баща си и за всичко останало.

Спийди беше изчезнал. Познатите, щръкнали към небето дъги на влакчето бяха изчезнали. Бордуок авеню беше изчезнало.

Той вече се намираше някъде другаде. Той беше…

— В Териториите — прошепна Джек. Цялото му тяло тръпнеше от ужас и възторг. Той усещаше как косата гъделичка врата му, усещаше как глуповато ухилване придърпва ъгълчетата на устните му. — Спийди, аз съм тук, мили Боже, аз съм тук, в Териториите! Аз…

Но чудото го победи. Той обхвана устата си с ръка и бавно се завъртя в кръг, за да разгледа това място, в което го бе довел „вълшебният сок“ на Спийди.

4.

Океанът все още се простираше пред него, но сега цветът му беше по-тъмен, по-наситеносин, най-индиговосиния цвят, който Джек някога бе виждал. Известно време момчето стоеше като заковано с коса, разрошвана от океанския бриз, и очи, впити в линията на хоризонта, където този индиговосин океан срещаше небе с цвят на избелен дънков плат.

Линията на хоризонта се забелязваше като далечна, но ясно изразена дъга.

Той поклати глава, смръщи се и се обърна. Плажна трева — висока, буйна и гъста — растеше на брега, където само преди минута се бе намирала кръглата постройка на въртележката. Кеят също беше изчезнал, на мястото му се извисяваше грамада от гранитни скали, които се спускаха към океана. Вълните се разбиваха в най-ниските от тях и водата с рев се втурваше като пощуряла в пукнатини и улеи — вековни следи на силата и мощта й. Пяна, гъста като разбита сметана, отхвръкваше нагоре в свежия въздух и вятърът я разнасяше.

Внезапно Джек хвана с палец и показалец лявата си буза и се ощипа толкова силно, че чак очите му се насълзиха, но нищо не се промени.

— Истина е — прошепна той. Още една вълна се разби и бели като извара топки пяна се разлетяха във въздуха.

Внезапно Джек осъзна, че Бордуок авеню все още е тук… в известна степен. Набразден от каруци коларски път започваше от върха на носа — от мястото, където Бордуок авеню завършваше при самия вход на игрите в това, което той в съзнанието си продължаваше да нарича „реален свят“ — спускаше се надолу към мястото, на което стоеше той, и после се виеше на север, точно както Бордуок авеню водеше на север вече като авеню „Аркадия“ след входната арка на лунапарка. По коларския път също растеше трева, но тя изглеждаше полегнала и позагубила блясък, което наведе Джек на мисълта, че коларският път все още се използува, поне от време на време.

Той се отправи на север. Продължаваше да стиска зелената бутилка в дясната си ръка. Изведнъж му хрумна, че там някъде, в един друг свят, Спийди държи капачката, която става на тази бутилка.

„Дали просто се изпарих и изчезнах пред очите му? Сигурно така е станало. Господи!“

На около четиридесет крачки надолу по пътя той стигна до някакъв гъсталак от къпинови храсти. Скупчени между бодлите, по клончетата висяха най-едрите, най-тъмните, най-сочните къпини, които някога бе виждал. Стомахът на Джек, очевидно преодолял възмущението си от „вълшебния сок“, шумно изкурка.

„Къпини? През септември?“

Няма значение. След всичко, което се бе случило днес (а все още беше едва десет часа), да се кумиш пред къпини през септември изглеждаше някак си като да откажеш да глътнеш витаминче, след като вече си приел да глътнеш очистително.

Джек протегна ръка, напълни шепата си с къпини и ги набута в устата си. Бяха изумително сладки, изумително вкусни. Усмихнат (с тук-там боядисани в синьо устни), не изключващ напълно възможността да се е побъркал, той втори път напълни шепата си с къпини… след това трети. Никога не беше опитвал толкова вкусно нещо, макар и по-късно да си мислеше, че това се дължеше не само на самите къпини, а и отчасти на невероятната свежест на въздуха.

Докато пълнеше шепата си за четвърти път, по ръката му се появиха няколко драскотини, сякаш храстите му казваха да престане, понеже е хапнал достатъчно и стига толкова. Той смукна най-дълбоката драскотина, тази върху месестата възглавничка под палеца си, и се отправи на север по двете успоредни бразди. Движеше се бавно и се опитваше да огледа всичко наведнъж.

На няколко стъпки от къпиновия гъсталак спря, за да погледне нагоре към слънцето, което изглеждаше някак си по-малко, но пък по-огнено. Дали наистина имаше лек оранжев оттенък като на старите средновековни картини? Не беше изключено. И…

Някакъв писък, стържещ и неприятен като звука, който се чува при издърпването на стар ръждив пирон от дъска, изведнъж се надигна вдясно от него и прекъсна мислите му. Джек стреснато се обърна натам и очите му се ококориха.

Една чайка с умопомрачителни, почти невероятни размери (но наистина беше там — солидна като каменно блокче, съвсем реална) пищеше пронизително. Бе голяма колкото орел. Извила бялата си кръгла глава на една страна, тя отваряше и затваряше извитата си като кука човка. После изплющя с огромните си крила и острата плажна трева около нея се залюля.

И след това, очевидно без да се страхува, заподскача към Джек.

В далечината се разнесе ясният звук от много медни тръби, свирещи едновременно шумна, простичка мелодия и без каквато и да било причина Джек си помисли за майка си.

Той моментално погледна на север, привлечен от звука, който го изпълни с усещане за някаква неосъзната неотложност. Помисли си (ако изобщо имаше време за мислене), че се чувствува като човек, на когото му се яде нещо специално, нещо, което не е ял отдавна — сладолед или пържени картофи, или може би панирана костенурка, но в такъв случай човек не се сеща, преди да го види и да си го поръча, а само изпитва някаква неназована необходимост и тя не му дава мира и го изнервя.

Видя дълги тесни знамена и върха на нещо, което приличаше на огромна палатка, на павилион, щръкнал към небето.

"Това е точно мястото на „Алхамбра“ — помисли си Джек и тогава чайката изкряка зад гърба му. Той се обърна към нея и разтревожен откри, че тя вече е на по-малко от шест стъпки. Човката й отново зееше отворена и той видя мръсната й, розова лигавица и си спомни за вчерашния ден и за чайката, която беше пуснала мидата върху скалата, а после го бе фиксирала с ужасния си поглед, точно както правеше и тази тук. Чайката му се хилеше, той беше сигурен в това. Когато тя скочи още по-близо, той долови гадната воня, която се разнасяше около нея, миризмата на мъртва риба и разложени водорасли.

Чайката изсъска насреща му и отново размаха крила.

— Махай се оттук — високо каза Джек. Сърцето му щеше да изскочи, устата му пресъхна, но той нямаше да се остави да бъде уплашен от една чайка, пък била тя и голяма колкото тази. — Махай се!

Чайката отново отвори човката си… и тогава ужасните тласъци на зейналото й гърло сякаш започнаха да изричат думи, или поне така изглеждаше.

„Айка… и… иррра… Ек… айка миррррррааа…“

„Майка ти умира, Джек…“

Чайката пак подскочи към него, покритите й с люспи крака се вкопчваха в острата трева, човката й се отваряше и затваряше, черните й очи не изпускаха Джек от погледа си. Напълно несъзнателно той надигна зелената бутилка и отпи.

Отново ужасният вкус го накара до болка да стисне очи. Когато ги отвори, той глуповато започна да се взира в някакъв жълт пътен знак, върху който бяха нарисувани черните силуети на две тичащи хлапета, момиченце и момченце. ВНИМАНИЕ, ДЕЦА! НАМАЛЕТЕ СКОРОСТТА! — гласеше знакът. Една чайка, този път със съвършено нормална големина, изкряка и бързо отлетя от табелата, без съмнение стресната от внезапната поява на Джек.

Той се огледа. Чувствуваше се дезориентиран до прималяване. Стомахът му, пълен с къпини и „вълшебния сок“ на Спийди, шумно се бунтуваше. Краката му изведнъж започнаха да треперят и той се отпусна на бордюра, удари гърба си в стойката на пътния знак и зъбите му изтракаха.

После изведнъж наведе глава напред между разтворените си колене и широко отвори уста, сигурен, че ще блъвне навън всичко без остатък. Вместо това само се оригна два пъти и усети, че стомахът му бавно се успокоява.

„От къпините е — помисли си той. — Ако не беше от къпините, със сигурност щях да повърна.“

Вдигна поглед и усети как нереалността отново го връхлита. Бе изминал не повече от шестдесет крачки по коларския път в света на Териториите. Беше сигурен в това. Да кажем, че крачката му е била широка петдесет сантиметра, не, нека кажем дори осемдесет, просто, за да не сгрешим. Това означава, че е изминал почти петдесет метра. Но…

Той погледна назад и видя арката и изписания върху нея с големи червени букви надпис: ЛУНАПАРК „АРКАДИЯ“. Въпреки че зрението му беше безупречно, той едва можеше да различи отделните букви. Хотел „Алхамбра“ и паркът сега се намираха вдясно от Джек, а зад тях бе океанът.

В света на Териториите той беше изминал петдесет метра.

Тук отвъд те сякаш отговаряха на повече от петстотин метра.

— Боже Господи! — прошепна Джек Сойер и покри с ръце очите си.

5.

— Джек! Хей, момче! Пътнико Джек!

Гласът на Спийди едва достигна до него, заглушаван от рева на бучащ мотор. Джек вдигна поглед — главата му тежеше, изморените му крайници сякаш бяха пълни с олово — и видя, че някакъв допотопен камион бавно се търкаля към него. Каросерията беше боядисана в отвратително гущеровозелено. На волана седеше Спийди.

Той приближи камиона към бордюра, даде няколко залпа с мотора (Пуффф! Пуффф! Ууп-ууп-ууп!), загаси го (Хррръ-ъъррр…) и бързо се смъкна долу.

— Джек, добре ли си?

Джек вдигна ръка и му протегна бутилката.

— Вълшебният ти сок наистина изтощава, Спийди — жално каза той.

Спийди погледна обидено… после се засмя.

— М̀чи кой ти е казвал, че илачите трябва да са благи, а, пътнико Джек?

— Никой — отвърна момчето и усети как част от силата му бавно се връща, а потискащото чувство за дезориентация сякаш постепенно започва да го напуска.

— Е, Джек, сега вярваш ли?

Той кимна.

— Не — каза Спийди. — Тъй не върви. Кажи го високо и ясно.

— Териториите — започна Джек — съществуват. Там са. Съвсем истински. Видях една птица… — Той спря и потрепера.

— Каква птица? — остро попита Спийди.

— Чайка. Дяволски огромна чайка… — Джек поклати глава. — Няма да повярваш. — Помисли малко, после добави: — Не, предполагам, че ти ще повярваш. Някой друг може би не, но ти ще повярваш.

— Тя говореше ли? Там доста птици го правят. Говорят разни ми ти глупости, знайш. А има и някои, дето го правят като с чувство… то е лошо, чувството де, злобно, и обикновено избъбрят само лъжи.

Джек бавно кимаше. Дори само това, че слушаше как Спийди говори за случилото се, сякаш то е напълно в реда на нещата, съвсем нормално и обикновено, го караше да се чувствува по-добре.

— Мисля, че наистина говореше. Само че приличаше… — Замисли се. — Ами в училището, в което ходехме с Ричард в Лос Анжелос, имаше едно момче. Брандън Луис. То заекваше и когато говореше, почти нищо не му се разбираше. И птицата говореше по същия начин. Но аз разбрах какво каза. Тя каза, че майка ми умира.

Спийди прегърна Джек през раменете и известно време двамата мълчаливо седяха на бордюра. Администраторът на „Алхамбра“, който гледаше строго, раздразнено и подозрително всички живи същества във вселената, се появи с голям куп писма. Спийди и Джек проследиха с поглед как стига до ъгъла на Аркадия авеню и Бийч Драйв и набутва кореспонденцията на хотела в пощенската кутия. На връщане той ги удостои с беглия си поглед и се запъти по главната алея на парка към хотела. Темето му няколко пъти се мерна между високите, гъсти чемшири.

Ясно се чу как тежката входна врата се отваря и затваря. Джек потръпна от ужасното усещане, което предизвикваше в него есенната пустота на това градче. Широки, безлюдни улици. Дълъг плаж с тъжни, самотни дюни. Празен лунапарк, в който вагоните на влакчето са струпани под насмолен брезент и всички павилиони са заключени с катинари. Хрумна му, че майка му го бе довела на място, което много приличаше на края на света.

Спийди бе отметнал глава назад и пееше със своя искрен и топъл глас: „Дойдох за малко в туй градче… и много тук играх… и много се мотах… но лятото почти отмина, да, и зимата пристига… и вече казвам стига… и трябва да замина… на път далечен да замина…“

Той спря и погледна Джек.

— Хей, пътнико Джек, ще тръгваш ли на път?

Момчето потръпна от ужас.

— Така мисля — каза то. — Ако това ще помогне. Ако наистина ще й помогне. Мога ли да й помогна, Спийди?

— Можеш — замислено отвърна Спийди.

— Но…

— О, има толкова много „но“-та — каза Спийди. — Цял вагон са те, пътниче Джек. Аз не ти обещавам разходчица до сладкарницата. Не ти обещавам успех. Не мога да ти обещая, че ще се върнеш жив или че ако това стане, умът ти все още ще бъде на мястото си. И ти ще трябва да изминеш голяма част от пътя си в Териториите, понеже Териториите са доста по-малки. Забеляза ли това?

— Да.

— И аз тъй си помислих. И сигурно още куп неща ти станаха ясни там на пътя, нали?

Сега Джек отново се сети за един предишен въпрос и въпреки че той нямаше нищо общо с настоящия им разговор, трябваше да знае отговора му.

— Спийди, аз изчезнах ли? Видя ли как изчезвам?

— Ти замина — отвърна Спийди и плесна веднъж с ръце — просто ей тъй.

Джек усети, че на устните му цъфва неволна усмивка… и Спийди й отвърна с широко ухилване.

— Бих искал да го направя някой път по време на часа на господин Балго — възкликна Джек и Спийди се закиска като ученик. Джек се присъедини към него и смехът му понесе добре, почти толкова добре, колкото вкусът на онези къпини.

След известно време негърът отново стана сериозен и каза:

— Има си причина ти да трябва да си в Териториите, Джеки. Там има нещо и то те чака. Едно много, ама много силно нещо.

— И то е там, отвъд, така ли?

— Да, приятелче.

— И то може да помогне на майка ми?

— На нея… и на другата.

— На кралицата ли?

Спийди кимна.

— Какво е то? Къде е? Кога…

— Хей, спри! Почакай! — вдигна ръка Спийди. Устните му се усмихваха, но очите му бяха замислени, почти нажалени. — Дай да ги караме едно по едно. Джек, аз не мога да ти кажа туй, дет не зная… или туй, дето не ми е разрешено.

— Не ти е разрешено ли! — озадачено възкликна Джек. — Кой…

— Пак почваш — рече Спийди. — Слушай сега, пътнико Джек. Ти трябва да тръгнеш веднага, щом можеш, преди оня Блоут да…

— Слоут.

— Тъй де, той. Трябва да изчезнеш оттук, преди той да дойде.

— Ама той ще мъчи майка ми — каза Джек. Чудеше се защо го казва: защото е истина или за да си намери причина да се оправдае пред Спийди и да се откаже от пътуването, като от ястие, в което може би е сложена отрова. — Ти не го познаваш! Той…

— Познавам го — тихо каза Спийди. — Познавам го отдавна, пътнико Джек. И той ме познава. Носи следите ми върху себе си. Скрити са те, но са там, по него са. Майка ти може и сама да се грижи за себе си. Или поне ще трябва да го прави известно време. Понеже ти трябва да тръгваш.

— Накъде?

— На запад — рече Спийди. — От тоз океан към другия.

— Какво! — извика Джек, потресен при мисълта за такова разстояние. После изведнъж се сети за една реклама, която бе видял по телевизията преди две-три вечери. Някакъв мъж си избираше бонбони в едно барче с деликатеси на десет хиляди километра във въздуха, без да му мигне окото. Самият Джек бе летял с майка си от единия до другия бряг и обратно поне дузина пъти и винаги бе изпитвал някакво тайно задоволство от факта, че когато човек лети от Ню Йорк към Лос Анжелос, денят му продължава шестнадесет часа. Приличаше на нещо като надлъгване с времето. И беше лесно.

— Мога ли да пътувам със самолет? — попита той Спийди.

— Не! — почти изрева негърът, а очите му щяха да изхвръкнат от ужас. Силната му ръка сграбчи рамото на Джек. — Нищо, нищичко не бива да те накара да се издигаш високо в небето, каквото ще да става. Не бива! Не можеш! Ами ако се случи да се пренесеш в Териториите докато си там горе…

Той не каза нищо повече, не трябваше. Джек изведнъж си представи ужасната картина, в която той стремглаво пада от онова ясно, безоблачно небе, едно пищящо момче-граната с джинси и тениска на бели и червени райета, един небесен гмуркач без парашут.

— Ще вървиш пеша — рече Спийди. — Качвай се и да се повозиш, когат решиш, че може… ама много внимавай, щото там има разни странници. Някои са само побъркани нещастници, сестрички, коит искат да те опипат, или разбойници, които искат да те убият. Но някои са истински Странници, пътнико Джек. Тез хора са стъпили с по един крак във всеки свят, те гледат и в двете посоки като дяволската глава на Янус. Страхувам се, че те бързо ще узнаят, че идваш. И ще бъдат нащрек.

— Те двойници ли са? — колебливо попита Джек.

— Някои са, някои не са. Не мога да ти кажа повече сега. Но ти ще стигнеш до другия бряг, ако можеш. Ще стигнеш до другия океан. Движи се през Териториите, когато можеш, и ще се придвижваш по-бързо. Ще вземеш сока…

— Мразя го!

— Няма значение какво мразиш — строго каза Спийди. — Ще прекосиш континента и ще намериш едно място, една друга Алхамбра. Трябва да влезеш в туй място. То е страшно място, лошо място. Но ти трябва да влезеш в него.

— А как ще го намеря?

— То ще те вика. Ти ще го чуваш високо и ясно, сине.

— А защо… — започна Джек и навлажни устните си, — защо трябва да вляза там, щом е толкова лошо?

— Понеже то е мястото, където е талисманът. Нейде в онази друга Алхамбра.

— Не разбирам за какво говориш.

— Ще разбереш — отвърна Спийди.

Изправи се и хвана ръката на Джек. Момчето се надигна. Двамата застанаха лице срещу лице — старият негър и малкото бяло момче.

— Слушай — каза Спийди и гласът му с бавен, напевен ритъм занарежда: — Талисманът ще ти бъде даден в ръката, пътнико Джек. Нито твърде голям, нито твърде малък. Той изглежда просто като една кристална топка. Пътнико Джек, хей, пътниче Джек, ти ще отидеш в Калифорния, за да го донесеш обратно тук. И туй е твойто бреме, туй е твоят кръст: изпуснеш ли го, всичко ще бъде загубено.

— Не разбирам за какво говориш — повтори Джек с някакъв странен инат. — Ти трябва да…

— Не — незлобливо отвърна Спийди. — Трябва да довърша оназ въртележка тази сутрин, Джек, туй трябва да направя. Нямам повече време за разни ала-бала. Трябва да се връщам, а ти трябва да тръгваш. Не мога да говоря повече сега. Догаждам се, че ще те видя пак. Тук… или там отвъд.

— Но аз не знам какво да правя! — извика Джек, докато Спийди се качваше в кабината на стария камион.

— Знайш достатъчно, за да тръгнеш — рече Спийди. — И ще стигнеш до талисмана. Той ще те дърпа към себе си.

— Аз дори не знам какво е талисман!

Спийди се засмя и запали мотора. Камионът бавно тръгна нагоре и блъвна огромно синьо кълбо изгорели газове.

— Погледни в речника! — извика Спийди и даде на заден. После спря, обърна и камионът се понесе към лунапарка „Аркадия“. Джек стоеше до бордюра и го гледаше как се отдалечава. Никога в живота си не се бе чувствувал толкова самотен.

ГЛАВА ПЕТА

ДЖЕК И ЛИЛИ

1.

Когато камионът на Спийди мина под арката на лунапарка, зави и изчезна, Джек тръгна към хотела. Талисман. В друга Алхамбра. На брега на някакъв друг океан. В душата му беше пусто. Сега, когато Спийди не стоеше до него, задачата му се струваше тежка като планина, също толкова огромна, и доста неясна. Докато Спийди говореше, Джек бе имал чувството, че почти разбира цялата тази смесица от намеци, заплахи и инструкции. Но сега всичко си беше просто една бъркотия. И все пак Териториите съществуваха. Той се вкопчи в тази сигурност толкова здраво, колкото можа, и тя хем го топлеше, хем го охлаждаше. Те бяха реално място и той отново тръгваше натам. Даже ако все още не разбираше всичко, даже ако беше само един невеж пилигрим, той тръгваше. И сега оставаше само да се опита да убеди майка си. „Талисман“ — прошепна си той тихичко, прекоси пустото Бордуок авеню и бързо изкачи стъпалата към пътеката между редиците чемшири. Тъмнината във вътрешността на „Алхамбра“, след като входната врата се затвори напълно, го сепна. Фоайето беше една дълга пещера, човек имаше нужда от свещ, за да не се сблъска с призраците. Пепеливият администратор мъждукаше на рецепцията, пробождаше Джек с белите си очи. Те излъчваха сигнали,предаваха му съобщение, да. Джек преглътна и се извърна. Съобщението го направи по-силен, по-уверен, въпреки че целта беше да го унизи.

Той продължи към асансьора с изправен гръб и спокойна крачка. „Мотаеш се насам-натам с негроци, а? Разрешаваш им да те гушкат, а?“ Асансьорът бръмчеше надолу като голяма тежка птица, вратите се разделиха и Джек влезе вътре. Обърна се да натисне бутона с номер 4. Администраторът продължаваше да седи като призрак зад бюрото и да изпраща съобщението си като куршуми в цел. „Негролюбец Негролюбец Негролюбец (Харесваш ли го по оня начин, а, келеменце? Горещ и черен, а? Точно за теб, а?).“ Вратите милостиво се затвориха. Стомахът на Джек слезе в петите му, асансьорът се потътри нагоре.

Омразата остана долу във фоайето. Дори самият въздух в асансьора стана по-чист, когато отминаха първия етаж. Сега всичко, което Джек трябваше да направи, беше да каже на майка си, че се налага да отиде в Калифорния сам. „Просто не позволявай на чичо Морган да те накара да подпишеш…“

Джек излезе от асансьора и за пръв път в живота си се запита дали Ричард Слоут разбира какъв всъщност е баща му.

2.

От коридора с празните свещници и картините, на които малки корабчета плаваха в разпенени, набръчкани морета, през открехнатата навътре врата с номер 408 се виждаше част от избелелия килим. Слънчевата светлина, проникваща през прозорците на всекидневната, очертаваше издължен правоъгълник върху вътрешната стена.

— Ей, мамо — каза Джек, като влезе в стаята, — не си затворила вратата, какво е… — Той беше сам и говореше на мебелите. — Мамо? — От подредената стая го лъхна някакво безредие — препълнен пепелник, недопита чаша вода върху ниската масичка за кафе.

Джек си обеща, че този път няма да изпада в паника.

Бавно се завъртя в кръг. Вратата на спалнята й беше отворена, а самото помещение — тъмно като фоайето. Лили не бе дръпнала пердетата.

— Ей, знам, че си тук — каза той и прекоси спалнята, за да почука на вратата на банята. Никакъв отговор. Джек отвори вратата и видя розова четка за зъби до мивката и зарязан върху тоалетката гребен със заплетени между зъбците му светли косми. „Лаура де Лосиан“ — пошушна някакъв глас в съзнанието му и той бързо излезе от малката баня, сякаш името го ужили.

„О, не започвай пак — каза си той. — Къде ли е отишла?“

И вече го виждаше.

Виждаше го, докато вървеше към спалнята си, виждаше го, докато отваряше вратата и проучваше с поглед неоправеното си легло, празната си раница, скупчените книги и натрупаните върху тоалетната масичка чорапи. Виждаше го, когато погледна в собствената си баня, където пешкирите висяха в ориенталски безпорядък вляво и вдясно, отстрани на ваната и покрай пластмасовите шкафове.

Морган Слоут се втурва през вратата, сграбчва майка му за ръката и я тегли надолу по стълбите…

Джек бързо се върна във всекидневната и този път провери зад дивана.

… издърпва я през страничната врата, набутва я в някаква кола, очите му постепенно стават жълти…

Той взе телефона и натисна нулата.

— Обажда се Джек Сойер… от четиристотин и осма. Майка ми да е оставяла някакво съобщение за мен? Трябваше да е тук… но… е излязла… и сигурно…

— Ей сега ще погледна — отвърна момичето и той от напрежение още по-силно стисна слушалката. — Няма съобщение за четиристотин и осма, съжалявам.

— А за четиристотин и седма?

— Също няма.

— Ами… тя дали е имала посетители през последния час, час и нещо? Идвал ли е някой тази сутрин? Да я види, искам да кажа.

— Това знаят на рецепцията — отвърна телефонистката. — Няма начин да научавам оттук. Искате ли да проверя вместо вас?

— Да, много ви моля — каза Джек.

— О, и без това умирам от скука в тази морга. Почакайте така.

Още един изпълнен с напрежение миг. Тя се върна с думите:

— Никакви посетители. Може би е оставила бележка някъде горе, в апартамента.

— Ами да, ще погледна — измрънка Джек и затвори. Дали администраторът е казал истината? Или Морган Слоут просто му е протегнал ръка, а в месестата й длан се е гушела сгъната като марка двадесетдоларова банкнота. Джек видя и тази сцена.

Той се строполи на дивана и сподави глупавото си желание да погледне под възглавниците. Разбира се, чичо Морган не е можел да дойде и да я отведе. Той все още е в Калифорния. Но пък какво му е пречело да изпрати други хора да свършат това вместо него! Хората, за които бе споменал Спийди, странниците, стъпили с по един крак във всеки свят.

Не го свърташе на едно място. Скочи от дивана, излезе в коридора и затвори вратата. Направи няколко крачки, после се сепна, върна се обратно, отключи със своя ключ, остави вратата полуоткрехната и отново затупурка към асансьорите. Беше напълно възможно само да е мръднала до магазинчето във фоайето за вестници и списания, без да си е взела ключа.

Едва ли. Той не я бе виждал да хваща вестник от началото на лятото. Новините научаваше единствено по радиото.

Значи е излязла да се поразходи.

Прави упражнения и диша дълбоко. Или просто се движи насам-натам. А може би Лили Кавано внезапно е решила да се пробва на сто метра. Подредила си е препятствията долу на плажа и тренира за следващата олимпиада… Слезе с асансьора във фоайето и надникна в магазинчето. Възстаричката блондинка зад щанда го погледна над рамката на очилата си. Плюшени играчки, купчинка тънки вестници, парфюмиран сапун за бръснене, стойка за списания с клюмнали от преградите й „Пипъл“ и „Ню Хампшир Магазин“.

— Извинете — каза Джек и се обърна.

Откри, че втренчено гледа гравираната табела до огромната, обезсърчена папрат: „… залиня и скоро ще трябва да умре…“.

Жената в магазинчето се прокашля. Джек си помисли, че сигурно минути наред се е взирал в думите на Даниел Уебстър.

— Кажете — обади се жената зад него.

— Извинете — повтори Джек и мръдна към центъра на фоайето. Гадният администратор вдигна вежди и се обърна встрани, за да разучава безлюдното стълбище. Джек събра сили и се приближи към него.

— Господине — каза той, когато застана пред рецепцията. Онзи се преструваше, че се опитва да си спомни столицата на Северна Каролина или главното експортно перо на Перу.

— Господине.

Мъжът се смръщи. Та зает с мислите си, той почти не бе тук, бива ли да го обезпокояват!

Джек разбираше, че всичко е само представление, и каза:

— Дали ще можете да ми помогнете.

Онзи реши да го погледне все пак.

— Зависи каква помощ ти трябва, момче.

Джек съзнателно реши да пренебрегне скритата подигравка.

— Да сте виждали майка ми да излиза преди малко?

— Какво значи преди малко? — Сега подигравката бе почти явна.

— Питам само дали сте я видели да излиза.

— Страхуваш се, че е зърнала как си държите ръчичките с твоя любим там навън, а?

— Господи! Що за влечуго сте вие! — възкликна Джек, смаян от самия себе си. — Не, не се страхувам от това. Само се чудя дали е излязла и ако не бяхте такова влечуго, щяхте да ми кажете. — Лицето му бе почервеняло и той осъзна, че е стиснал юмруци.

— Е, добре, тя наистина излезе — отвърна администраторът и се наклони към рафта с ключове зад гърба си. — Но няма да е лошо да сдържаш езика си, момче. Най-добре ще бъде да ми се извиниш, надути ми господинчо Сойер. И аз имам очи! И аз ги разбирам тия работи!

— Вие си мерете приказките и аз ще си гледам работата — каза Джек. Спомни си тази фраза от една от старите плочи на баща си. Тя може би не бе напълно подходяща за случая, но му пасна на устата, пък и онзи гадняр премигна задоволително.

— Може би е някъде в парка, не зная — унило добави администраторът, но Джек вече вървеше към вратата.

Незабавно забеляза, че любимката на автокината и кралица на второкласните филми я няма в обширния парк отпред. Друго не бе и очаквал, тъй като в противен случай би я видял още на идване към хотела. Освен това Лили Кавано не беше от хората, които се разтакават по паркове. Това й бе толкова неприсъщо, колкото и инсталирането на препятствия на плажа.

Няколко коли се влачеха по Бордуок авеню. Една чайка зловещо изпищя високо в небето и сърцето на Джек се сви.

Той прокара ръка през косата си и огледа светлата улица, първо нагоре, после надолу. Може би тя просто се е заинтересувала от Спийди, може би е искала да види този необикновен нов приятел на сина си и е тръгнала надолу към лунапарка. Но Джек не можеше да си я представи там, както не можеше да си я представи и да се лангърка безцелно из парка. Избра по-малко познатия маршрут към градчето.

След високия жив плет, ограждащ „Алхамбра“ и парка, започваше дълга редица ярко боядисани магазини, първият от които беше сладкарница „Аркадия“. Единствено тя и дрогерията „Нова Англия“ продължаваха да работят и извън сезона. Джек се поколеба известно време, застанал на поизронения тротоар. Беше малко вероятно любимката на автокината да пие чай в подобна сладкарница, но тъй като това бе първото място, където все пак можеше да я открие, той тръгна по тротоара натам и надникна през прозореца.

Зад касата седеше и пушеше жена с вдигната на кок коса. Сервитьорка, облечена в розова найлонова рокля, се подпираше на срещуположната стена. Клиенти нямаше. После на една от масите откъм страната на „Алхамбра“ Джек забеляза как някаква възрастна жена отпива от чашата си. Единствената в сладкарницата, с изключение на персонала. Той продължи да наблюдава старицата, която изискано остави чашата върху чинийката и извади цигара от чантата си, и чак тогава с болезнена изненада откри, че това е майка му. Миг по-късно възрастта й сякаш изчезна.

Той обаче запомни гледката и някак си му се струваше, че вижда двоен образ — Лили Кавано Сойер и онази крехка стара жена в едно и също тяло.

Джек отвори внимателно вратата, но въпреки това звънчето издрънча. Блондинката на касата кимна и се усмихна. Сервитьорката се изправи и поглади полата си. Майка му го погледна сякаш с искрена изненада и после широко му се усмихна.

— Ей, пътешественико Джек, вече си толкова висок, че просто ми се стори как виждам през вратата да влиза баща ти — каза тя. — Понякога забравям, че си само дванадесетгодишен.

3.

— Май ме нарече Джек Пътешественика, а? — каза той, след като издърпа стола и се отпусна върху него.

Лицето й бе много бледо, а сенките под очите й изглеждаха почти като синини.

— Баща ти не те ли наричаше така? Просто ей сега ми хрумна, че цяла сутрин си в движение.

— Той ме е наричал Джек Пътешественика, така ли?

— Или нещо подобно… когато беше съвсем мъничък. Сетих се! Джек Пътника. Точно така беше. Казваше ти Джек Пътника. Разбираш ли, беше забавно да те наблюдаваме как се носиш надолу по моравата. Между другото, оставих вратата отворена. Не знаех дали не си забравил да си вземеш ключ.

— Видях — отвърна той, разтърсен от новата информация, която тя така непринудено сподели с него.

— Искаш ли нещо за закуска? Аз просто не можах да понеса дори мисълта да ям още веднъж в онзи хотел.

Сервитьорката вече бе застанала до тях.

— За вас, младежо? — попита тя и леко повдигна таблата си.

— Откъде знаеше, че ще те намеря тук?

— Ами че къде другаде би могъл да отиде човек? — сви рамене тя и каза на сервитьорката: — Моля, донесете му закуска за великани. Той расте поне с един сантиметър на ден.

Джек се облегна назад. Чудеше се как да започне. Майка му го погледна изпитателно и той започна, трябваше да започне сега.

— Мамо, ако се наложи да замина за известно време, ти ще се справиш ли?

— Какво имаш предвид с това „справям се“? И най-вече какво означава „за известно време“?

— Ами… ще бъдеш ли в състояние… ще можеш ли да се справиш с неприятностите от страна на чичо Морган?

— Мога да се оправя със стария Слоут — каза тя и се усмихна. — Всякак ще се оправя с него поне на първо време. Но какви са тези въпроси, Джеки? Ти не си тръгнал заникъде.

— Но трябва — отвърна той. — Честно. — После осъзна, че сигурно звучи като дете, което си проси играчка. За щастие в този момент пристигна келнерката с панерче препечени филийки и чаша доматен сок. Той за миг отмести поглед встрани и когато отново погледна към майка си, тя вече мажеше с конфитюр една от филийките.

— Трябва да замина — повтори той. Тя му подаде филийката със замислено лице, но не каза нищо. — Може да не ме виждаш известно време, мамичко. Искам да се опитам да ти помогна. Затова трябва да замина.

— Да ми помогнеш ли? — възкликна тя и Джек забеляза, че само около седемдесет и пет процента от скептичността й бяха непресторени.

— Искам да се опитам да ти спася живота — уточни Джек.

— Така ли?

— Мога да го направя.

— Значи можеш да ми спасиш живота. Това е твърде интересно, Джеки, то неминуемо ще те превърне в знаменитост някой ден и ще ти осигури най-гледаното телевизионно време. Мислил ли си някога за създаването на развлекателни програми? — Тя беше оставила изцапания с конфитюр нож и объркано кокореше очи, но зад престореното неразбиране той видя две неща — ново припламване на ужасния й страх и смътна, почти неосъзната надежда, че в края на краищата той все пак би могъл да направи нещо.

— Дори ако не разрешиш, аз съм решил и ще го направя. Така че може би е по-добре да ми дадеш съгласието си.

— Е, чудесна сделка, няма що. Особено като се има предвид, че изобщо нямам представа за какво става дума.

— Мисля, че имаш, мамо, имаш някаква представа. Понеже татко съвсем точно щеше да знае за какво говоря.

Тя се изчерви и стисна устни.

— Това е непочтено, Джеки. Не можеш да използуваш това, което, може би Филип е щял да знае, като оръжие срещу мен.

— Не което е щял, а което наистина е знаел.

— Говориш абсолютни глупости, синчето ми.

Сервитьорката постави поднос с бъркани яйца, пържени картофи и наденички пред Джек и шумно въздъхна.

След като тя важно се отдалечи, майка му сви рамене.

— Изглежда, не мога да намеря верния тон с персонала тук. Но глупостите са глупости са глупости, ако цитираме Гъртруд Стайн[1].

— Аз ще ти спася живота, мамо — повтори той. — Трябва да отида много надалеч и да донеса нещо, което ще направи това. Тъкмо така ще постъпя.

— Бих искала да разбера за какво говориш.

„Напълно обикновен разговор — помисли си Джек. — Толкова обикновен, както когато искаш разрешение да прекараш няколко дни в къщата на някой приятел.“ Той разряза наденичката на две и пъхна едното парче в устата си. Тя внимателно го наблюдаваше. Наденичката бе сдъвкана, погълната и последвана от хапка пържени яйца. Бутилката на Спийди убиваше като остър камък гърба му.

— А също бих искала да не се държиш така, сякаш не чуваш дребните ми забележки по твой адрес, колкото и тъпи да са те.

Джек упорито преглътна яйцата, набоде няколко солени картофчета и ги напъха в устата си.

Лили отпусна ръце в скута си. Колкото по-дълго той не отвърнеше, толкова по-внимателно щеше да го слуша тя, когато наистина започнеше да говори. Момчето се престори, че мисли единствено за закуската си. Яйца, наденичка, картофи. Наденичка, картофи, яйца. Картофи, яйца, наденичка, чак докато усети, че тя всеки миг ще се разкрещи насреща му.

„Баща ми ме е наричал Джек Пътника — мислеше си то. — Истина е. Така е било, колкото и да не ми се вярва.“

— Джек…

— Мамо, татко не ти ли се е обаждал понякога много отдалече, въпреки че ти си знаела, че по това време трябва да е в града?

Тя вдигна вежди.

— И никога ли не си… влизала в някоя стая, защото си предполагала, че е там, може би даже си знаела, че е там, но не си го намирала?

„Остави я да смели това!“

— Не — отвърна тя.

И двамата позволиха на отрицанието да се измъкне.

— Почти никога.

— Мамо, вече се случи и на мен — каза Джек.

— Сам знаеш, че за това винаги имаше обяснение.

— Ти пък знаеш, че баща ми винаги му намираше цаката, когато трябваше да обясни нещо. Особено, когато нещата изобщо не можеха да бъдат обяснени. Много го биваше. Това е една от причините да бъде толкова добър посредник.

Тя отново замълча.

— Е добре, аз знам къде е ходел — каза Джек. — И вече бях там. Тази сутрин. И ако отида отново, мога да се опитам да ти спася живота.

— Не е необходимо ти да ми спасяваш живота, не е необходимо да го спасява който и да било — изсъска майка му.

Джек погледна към опустошената си чиния и промърмори нещо.

— Я повтори, не чух — нареди му тя.

— Мисля, че е необходимо, казах. — Посрещна с поглед очите й.

— А ако предположим, че попитам как възнамеряваш да го направиш?

— Не мога да отговоря, защото самият аз все още не съм напълно наясно. Мамо, така и така не съм на училище… дай ми възможност. Може би ще отнеме само седмица.

Тя вдигна вежди.

— Е, може и малко повече — призна той.

— Смятам, че си се смахнал — каза тя. Но той видя, че част от нея иска да му повярва, и следващите й думи доказаха това. — Ако… ако съм достатъчно луда, за да ти разреша да заминеш заради тази мистериозна задача, трябва да бъда сигурна, че не те грози никаква опасност.

— Татко винаги се връщаше — изтъкна Джек.

— Предпочитам да рискувам своя живот, а не твоя — отвърна тя и тази истина също увисна като огромна преграда между тях.

— Ще се обаждам, когато мога. Но не се тревожи, ако мине цяла седмица, без да позвъня. Ще се върна, точно както татко винаги се връщаше.

— Цялата история е смахната — каза тя. — Начело с мен. Как ще се добереш до мястото, в което трябва да отидеш? И къде е то? Имаш ли достатъчно пари?

— Имам всичко необходимо — бързо отвърна той, като се надяваше, че тя няма да разчопля повече първите два въпроса. Мълчанието растеше, растеше и най-после той добави: — Предполагам, че ще вървя предимно пеша. Не мога да говоря много за това, мамо…

— Джек Пътника — въздъхна тя. — Почти повярвах…

— Да — кимна той, — да.

„И може би — помисли си Джек, — ти знаеш нещо от онова, което знае тя, истинската кралица, и затова ме пускаш да тръгна на път толкова лесно.“

— Така е. Аз също вярвам. Това го превръща в реалност — добави той.

— Е… когато каза, че няма значение какво ще кажа…

— И щях да го направя.

— … тогава ми стана ясно, че наистина е без значение какво ще кажа. — Тя смело го погледна. — Но въпреки това има значение. Искам да се върнеш тук веднага щом можеш, момчето ми. Не тръгваш още сега, нали?

— Напротив, трябва. — Джек дълбоко си пое дъх. — Да. Тръгвам веднага щом се разделим.

— Е, аз почти повярвах в тези брътвежи. Ти си син на Фил Сойер, добре. Но не си намерил някое момиче тук наоколо, нали?… — Втренчи се в него. — Не. Няма момиче. Хубаво. Опитай се да ми спасиш живота. Нека бъде както си решил. — Поклати глава и той като че ли видя особен, трескав блясък в очите й. — Ако ще тръгваш, направи го още сега, Джеки. Обади ми се утре.

— Ако мога — каза той и се изправи.

— Ако можеш. Да, разбира се. Прости ми. — Тя сведе очи и той забеляза, че погледът й е нефокусиран. По бузите й избиха червени петна.

Джек се наведе и я целуна, но тя му направи знак да тръгва. Сервитьорката ги зяпаше, сякаш представяха някаква пиеса. Въпреки всичко, което майка му току-що бе казала, Джек си помисли, че беше успял да свали недоверието й едва до около петдесет процента, или с други думи, тя вече не знаеше какво да вярва.

За миг тя съсредоточи погледа си върху него и той отново видя очите й да проблесват трескаво. Гняв? Сълзи?

— Пази се — каза тя и даде знак на сервитьорката.

— Обичам те — прошепна Джек.

— Никога не съм се съмнявала. — Почти се усмихваше. — Тръгвай, Пътнико Джек. Изчезвай, преди да осъзная що за лудост е всичко това.

— Вече съм тръгнал — каза той, обърна се и излезе от сладкарницата. Имаше чувството, че главата му е стегната с обръч, сякаш костите на черепа му изведнъж бяха пораснали прекомерно за обвивката си. Жълтата слънчева светлина подразни очите му. Чу как вратата на сладкарница „Аркадия“ хлопна секунда след като звънчето издрънча. Той премигна и претича през Бордуок авеню, без да се огледа за коли. Стигна отсрещния тротоар и се сети, че трябва да се върне до хотела за дрехи. Майка му още не беше излязла от сладкарницата, когато той отвори тежката входна врата на „Алхамбра“.

Администраторът отстъпи назад и враждебно се втренчи в него. Джек усети отрицателните му емоции, но не можа да си спомни защо онзи реагира така само при вида му. Разговорът с майка му, много по-кратък, отколкото той си бе представял, сякаш беше продължил дни. А преди това бе нарекъл мъжа на рецепцията влечуго. Дали трябваше да се извини? Вече не си спомняше какво бе предизвикало избухването му…

Майка му се бе съгласила той да замине, беше му дала разрешението си и докато пресичаше фоайето под злобния поглед на администратора, Джек най-сетне разбра защо. Той не бе споменал талисмана, не беше обяснил за съществуването му, но даже ако го бе направил, даже ако беше говорил за най-невероятната част от мисията си, тя пак щеше да се съгласи. И ако беше казал, че отива да донесе пеперуда с размер колкото човешки крак, за да я опече във фурната, тя щеше да се съгласи да яде печена пеперуда. Може би с ирония, но наистина щеше да се съгласи. Това отчасти показваше дълбочината на страха й, иначе щеше ли да се хваща за такива сламки?

Но тя се хващаше, защото дълбоко в себе си знаеше, че това не са сламки. Бе му разрешила да тръгне, понеже дълбоко в себе си тя също знаеше за Териториите.

Дали когато понякога се събуждаше нощем и в нейното съзнание не звучеше името на Лаура де Лосиан?

Горе в стаята Джек почти безразборно започна да нахвърля в раницата си дрехи. Всичко, което пръстите му напипваха в някое от чекмеджетата и което не беше твърде голямо, попадаше вътре. Ризи, чорапи, един пуловер, къси панталони. Той нави на стегнато руло чифт светлокафяви джинси и също ги пъхна, после осъзна, че раницата бе станала твърде тежка, и извади повечето ризи и чорапи. Измъкна и пуловера. В последната секунда се сети за четката си за зъби. После преметна ремъците през рамо и прецени товара. Не тежеше много. Би могъл да върви цял ден с тези няколко килограма на гърба си. Поспря безмълвно във всекидневната и неочаквано силно усети отсъствието на някой човек или предмет, на които би могъл да каже довиждане. Майка му нямаше да се върне в хотела, докато не е съвсем сигурна, че той е тръгнал, защото видеше ли го сега, щеше да му нареди да остане. Той не можеше да каже довиждане на тези три стаи, както би могъл да го направи с някоя къща, която обича. Хотелските стаи приемат разделите безчувствено. Накрая се приближи до телефонния бележник с рисунка на „Алхамбра“ върху корицата и с тъпия хотелски молив в три реда изрази повечето от това, което трябваше да каже:

„Благодаря ти.

Обичам те

и ще се върна.“

[1] Гъртруд Стайн (1874–1946) — американска писателка, живяла в Париж и оказала влияние с творчеството си върху писатели като Хемингуей, Скот Фицджералд и други от тяхното поколение. Има се предвид прочутото й изречение, свързано с концепцията й за изкуството: „Розата е роза е роза е роза е роза.“ ↑

4.

Джек вървеше надолу по Бордуок авеню под оскъдното северно слънце и се чудеше от кое място би трябвало да се… пренесе. Това наистина бе най-точната дума. И трябваше ли да види Спийди още веднъж преди да се „пренесе“ в Териториите? А че трябваше да говори със Спийди беше ясно, защото Джек знаеше много малко за това къде отива, кого може да срещне, какво търси… „той изглежда просто като една кристална топка“. Дали това бяха единствените инструкции, които Спийди възнамеряваше да му даде за талисмана? Това и предупреждението да не го изпусне? Джек се чувствуваше почти болен заради липсата на каквато и да било подготовка, досущ като пред изпит по предмет, чиито часове никога не е посещавал.

Но той чувствуваше също, че би могъл да се пренесе и от мястото, на което стои, толкова беше нетърпелив да започне, да отиде и да търси, да се движи. Изведнъж разбра, че отново трябва да попадне в Териториите. Тази нишка ярко просветна в обърканото му от емоции и копнежи съзнание. Искаше му се да диша онзи въздух, жадуваше го. Зовяха го Териториите, техните обширни равнини и веригите от ниски планини, полетата с гъста трева и поточетата, които шуртяха през тях. Цялото тяло на Джек копнееше за онзи пейзаж. И той може би щеше да извади бутилката от джоба си и да се насили да глътне от ужасния сок още тук, ако в този миг не бе забелязал бившия собственик на бутилката да седи облегнат на едно дърво, свил крака и обхванал с ръце коленете си. Върху кафявия найлонов плик до него лежеше един огромен сандвич с нещо, което приличаше на пържен дроб с лук.

— Тръгваш значи — каза Спийди и му се усмихна. — На път си, както виждам. Сбогува ли се вече? Майка ти знае ли, че няма да си бъдеш дома известно време?

Джек кимна и Спийди вдигна сандвича.

— Гладен ли си? Това и без туй ми е много.

— Вече хапнах — отвърна момчето. — Радвам се, че ще мога да кажа довиждане и на теб.

— Нетърпелив е приятелят Джек, не го свърта вече тук — каза Спийди и поклати глава. — Ще тръгва май момчето.

— Спийди!

— Ама не бързай толкоз, щото съм ти донесъл някои нещица. Ей ги в тоя плик. Искаш ли да ги видиш?

— Спийди!

Негърът присви очи и го погледна.

— Ти знаеше ли, че баща ми ме е наричал Джек Пътника?

— О, току-виж съм го чул нейде — каза той и се ухили насреща му. — Я ела да видиш каквот съм ти донесъл. Пък и трябва да ти кажа къде да отидеш най-напред, нали.

Джек облекчен прекоси тротоара. Старецът премести сандвича в скута си и придърпа плика.

— Честита Коледа — каза той и извади някаква дълга, опърпана и разпарцаливена книга, в която Джек разпозна стария пътен атлас на Ранд Макнали.

— Благодаря — отвърна той и взе атласа от протегнатата ръка на Спийди.

— Няма карти там отвъд, така че ти се придържай колкот можеш към пътищата в стария Ранд Макнали. Така ще стигнеш, дет си тръгнал.

— Добре — каза Джек и смъкна раницата си, за да пъхне голямата книга в нея.

— На другото не трябва да му търсиш място в туй смешно нещо, дет го носиш на гърба си — усмихна се Спийди, остави сандвича и се изправи с лекота. — Него можеш да го носиш дори в джоб. — Той бръкна с два пръста в левия джоб на ризата си. Това, което измъкна, стърчеше между пръстите му като една от Таритоновките на Лили и представляваше някакъв бял триъгълник. След миг Джек се сети, че е перце за китара. — Вземи го и го пази. Трябва да го покажеш на един човек и той ще ти помогне.

Джек повъртя перото в ръка. Никога не беше виждал подобно — от слонова кост, с изящна филигранна украса от преплетени линии и знаци, които напомняха някаква странна писменост. Само за себе си прекрасно, то едва ли можеше да бъде използувано по предназначение, тъй като беше твърде тежко.

— Кой е човекът? — попита Джек и пусна перото в джоба на джинсите си.

— С голям белег на лицето. Ще го видиш много скоро, след като попаднеш в Териториите. Той е един от стражите. Всъщност той е капитан от външната стража и ще те заведе нейде, за да видиш една дама, която трябва да видиш. Е, дама, дето наистина трябва да видиш, та да можеш да научиш и другата причина, зарад която си рискуваш главата. Моят приятел там отвъд ще разбере какво правиш и ще измисли начин да те заведе при нея.

— Тази дама… — започна Джек.

— Аха — отвърна Спийди, — знаеш я.

— Тя е кралицата, така ли?

— Добре я огледай, Джек. Ще видиш какво ще разбереш, когат я разгледаш. Ще ти стане ясно каква е тя, разбираш ли? И тогава ще удариш право на запад. — Спийди стоеше и го разглеждаше задълбочено, сякаш просто се съмняваше, че някога отново ще види Джек Сойер. После бръчките по лицето му се присвиха и той каза: — Избягвай стария Блоут. Бъди нащрек, внимавай какъв е пътят му, неговият и на двойника му. Старият Блоут може да открие накъде отиваш, ако не внимаваш, и разбере ли, ще те следва както лисица гъската. — Спийди мушна ръце в джобовете си и пак се втренчи в Джек, сякаш му се искаше да може да каже нещо повече.

— Намери талисмана, синко — рече накрая той. — Намери го и го донеси цял. Това ще бъде твоето бреме, но ти трябва да бъдеш по-голям от бремето си.

Джек се мъчеше да се съсредоточи върху думите на Спийди и примигваше срещу набразденото му лице. Човек с белег, капитан от външната стража. Кралицата. Морган Слоут, спуснал се по петите му като настървен хищник. В някакво царство на злото в другия край на страната. И едно бреме.

— Добре — въздъхна той и внезапно му се прииска пак да е в сладкарницата с майка си.

Спийди се усмихваше широко, топло.

— Тъй е, приятелче. Ще се справи Пътника Джек. — Усмивката му стана още по-широка. — Стана ли време да сръбнеш от специалния сок, как мислиш?

— Май да — отвърна Джек.

Той извади тъмната бутилка от страничния си джоб, развъртя капачката и отново погледна Спийди, чиито светли очи се впиха в неговите.

— Спийди ще помага, когат може.

Джек кимна, премигна и приближи гърлото на бутилката към устата си. Отвратителната, сладникава миризма, която се надигна от нея, сякаш накара гърлото му неволно да се свие в спазъм. Той наклони бутилката и вкусът и миризмата нахлуха в устата му. Стомахът му се сви. Той преглътна и неприятната, изгаряща течност се плъзна през гърлото му.

Още преди да отвори очи, Джек разбра от великолепието и свежестта на миризмите наоколо, че се е пренесъл в Териториите. Коне, трева, зашеметяващ аромат на сурово месо, прах. Самата свежест на въздуха.

ИНТЕРЛЮДИЯ

СЛОУТ В СВОЯ СВЯТ (I)

— Знам, че работя прекалено — каза Морган Слоут на сина си Ричард вечерта, когато говореха по телефона. Ричард използуваше обществения телефон в коридора на долния етаж на общежитието си, а баща му седеше на бюрото си на последния етаж на първата и най-сладка недвижима собственост на „Сойер & Слоут“ в Бевърли Хилс. — Но ще ти кажа, момчето ми, че много пъти човек сам трябва да свърши нещата, ако иска да ги види свършени както трябва. Особено сега, когато се отнася за семейството на починалия ми съдружник. Надявам се, че това няма да продължи дълго. Вероятно ще успея да уредя всичко за по-малко от седмица в проклетия Ню Хампшир. Ще ти позвъня отново, щом всичко свърши. И тогава ще си направим пак едно пътешествие с железницата, както преди. Сигурен съм, че трябва да има някаква справедливост, все пак. Имай доверие на твоя старец.

Сделката от сградата се бе оказала особено сладка, главно заради желанието на Слоут да върши нещата сам. След като той и Сойер си бяха уредили годишен доход чрез краткосрочно отдаване под наем, а после (след канонада от съдебни процеси) и от дългосрочно, те фиксираха наемната си тарифа за квадратен метър площ доста високо, като направиха необходимите подобрения и дадоха обява, че търсят нови арендатори. От старите наематели остана единствено Китайският ресторант на партера, който се лигавеше с някакъв наем, чийто размер възлизаше приблизително на една трета от истинската стойност на мястото. Слоут се беше опитал да проведе разумна дискусия с китайците, но когато те разбраха, че възнамерява да ги накара да плащат по-висок наем, изведнъж загубиха способността си да говорят или да разбират английски. Опитите на Слоут за договаряне куцукаха няколко дни и тогава той случайно забеляза, че един китаец от помощния персонал на ресторанта изнася кофа с мазна лой през задната врата на кухнята. С предчувствие за нещо добро, Слоут го последва през тъмния тесен проход и видя, че онзи изсипва отпадъците в кофата за боклук в задния двор. Повече не му трябваше. На следващия ден ограда от метална мрежа разделяше ресторанта от задния двор. А след още един ден инспектор от Здравния отдел сервира на китаеца жалба, придружена с призовка. Сега кухненският персонал трябваше да пренася всичките си отпадъци, включително препържените мазнини, през залата за хранене до новите кофи край металната мрежа, която Слоут бе издигнал покрай ресторанта. Бизнесът замря. Клиентите не харесваха неприятната миризма на поставени наблизо кофи за боклук. Собствениците си припомниха английския език и предложиха да удвоят месечния наем. Слоут отговори с гръмка реч, която не каза нищо. Същата нощ, заредил се с три големи мартинита, той подкара от къщи към ресторанта, където извади една бейзболна бухалка от багажника на колата си и разби предните витрини, които някога предоставяха приятна гледка към улицата, а сега имаха изглед към тесния проход между сградата и оградата от метална мрежа, която завършваше с редица кофи за боклук.

Да, той беше извършил тези неща… но щеше ли да бъде истински Слоут, ако не ги бе направил.

На следващата сутрин китайците поискаха нова среща и този път предложиха четворен наем.

— Е, сега вече говорите сериозно — каза Слоут на китайците, които стояха пред него с вкаменени лица. — И чуйте какво ще ви кажа! Само за да докажем, че всички сме от един и същи отбор, ние ще поемем половината разноски за поправката на прозореца ви.

Само девет месеца след като компанията „Сойер & Слоут“ бе станала собственик на сградата, всички наеми скочиха значително и първоначалните разходи и проектните приходи започнаха да изглеждат прибързано песимистични. Сега тази сграда бе една от по-скромните авантюри на „Сойер & Слоут“, но Морган Слоут се гордееше с нея, колкото и с масивните им нови постройки в търговската част на града. И когато сутрин идваше на работа, самото минаване покрай мястото, на което бе издигнал оградата, всеки ден му напомняше колко много е допринесъл за възхода на „Сойер & Слоут“ и колко основателни са претенциите му!

Това чувство за справедливост, свързано с последните му желания, се разпалваше все повече, докато говореше с Ричард по телефона. Та в края на краищата нали заради Ричард искаше да поеме и дела на Фил Сойер, нали заради него искаше цялата компания. Ричард олицетворяваше неговото безсмъртие, така го разбираше той. Неговият син притежаваше необходимите способности, за да посещава най-добрите икономически училища и после, след като завърши и право, щеше да дойде в компанията. И така, напълно въоръжен, Ричард Слоут щеше да пренесе целия този сложен и деликатен комплекс — компанията „Сойер & Слоут“ — в следващото столетие. Смешните му момчешки амбиции да става химик едва ли щяха да издържат още дълго в борбата с решеността на баща му да ги задуши. Ричард беше достатъчно умен, за да види, че това, което върши баща му, е сто пъти по-интересно, да не споменаваме и колко пъти по-доходно, от заниманията с епруветка над Бунзенова горелка. Тези измишльотини за научна работа в областта на химията бързо-бързо щяха да отпаднат, потопи ли се веднъж момчето в реалния свят. И ако Ричард е толкова загрижен да не би да ощети Джек Сойер, той лесно може да бъде убеден, че петдесет хиляди на година и гарантирано обучение в колеж са не само почтено обезщетение, а рядко великодушие. Княжеско. Кой би могъл да каже дали Джек иска каквато и да било част от компанията, или дали ще има необходимия талант да я управлява?

Освен това стават и катастрофи. Може ли някой да каже поне, че Джек Сойер ще доживее до двадесет?

— Е, крайно време е да се подпишат всички документи, да се оформят подробностите около собствеността, това са само формалности — каза Слоут на сина си. — Лили отдавна ме избягва и се крие от мен. Мозъкът й вече съвсем е омекнал, повярвай. Остава й по-малко от година живот. Така че не си ли направя труда да я видя сега и да я попритисна, тя като нищо може да се запъне и да набута всичко я в завещание, я в някой инвестиционен фонд, а аз не мисля, че майката на твоя приятел ще ме упълномощи да го управлявам. Ей, не искам да те отегчавам повече с моите неприятности. Само исках да ти кажа, че няма да си бъда вкъщи няколко дни, в случай че решиш да позвъниш. Изпрати ми писмо или някоя картичка. И никакво забравяне за влака, нали? Трябва да го направим още веднъж.

Момчето обеща да пише, да работи усърдно, да не се тревожи за баща си, за Лили Кавано или за Джек.

И по някое време, когато този послушен син стигне, да кажем, в горния курс на Станфорд или Йейл, Слоут ще го въведе в Териториите. Тогава Ричард ще бъде шест или седем години по-млад, отколкото бе самият той по времето, когато в тяхната първа тясна кантора в северната част на Холивуд побърканият Фил Сойер, надрусал се с трева и изпаднал в приповдигнато настроение, първо се бе озадачил, после побеснял (понеже Слоут бе сметнал, че Фил му се подиграва), й най-накрая заинтригувал партньора си (защото Фил Сойер със сигурност бе твърде здравомислещ, за да си съчинява сам всички тези фантасмагории за някакъв друг свят). И когато Ричард види Териториите, те ще направят това, ако синът му вече не го е направил сам — ще променят мнението му в негова полза. Даже един бегъл поглед в Териториите разклаща увереността на човека във всезнанието на учените.

Слоут прекара длан по лъскавото си теме, после доволно засука мустак. Гласът на сина му някак си подсъзнателно, смътно го бе успокоил. Докато изтънченият Ричард вежливо го следваше, всичко беше наред и всичко беше наред и всякакъв род неща просто бяха наред. В Спрингфийлд, Илиной, вече беше нощ и Ричард Слоут вървеше надолу по зеления коридор на общежитието към бюрото си и може би си мислеше за добрите дни, които бяха имали и щяха да имат отново, когато се качат във влака и направят една обиколка по крайбрежието на Калифорния. Той щеше да спи по времето, когато реактивният самолет на баща му ще пори въздуха високо горе, на неколкостотин километра на север, но Морган Слоут щеше да блъсне встрани пердето на прозореца си в първа класа и да се взира надолу с надежда за лунна светлина и разпръсване на облаците.

Искаше му се да се прибере незабавно, домът му бе само на тридесет минути от кантората, така че той би могъл да се преоблече, да хапне нещо, а може би и да си смръкне малко кокаин, преди да тръгне за летището. Но вместо това трябваше да се блъска по магистралата до Марина заради ангажимент с един клиент, който прекаляваше с капризите си и беше пред изтриване от картината, а после пък трябваше да се срещне с тълпа глезльовци, оплакващи се, че обектът на „Сойер & Слоут“ в горната част на Марина Дел Рей замърсявал плажа — все неща, които не можеха да бъдат отложени. Затова Слоут си обеща, че веднага щом се справи с Лили Кавано и нейното момче, ще започне да се отървава от клиенти в списъка си. Сега обаче трябваше да пържи доста по-голяма риба, сега трябваше да посредничи на цели светове и неговата комисиона не можеше да падне под десет процента. Когато се замисляше за миналото, Слоут се чудеше как е могъл да понася и толерира Фил Сойер толкова дълго. Неговият съдружник никога не бе играл, за да спечели, поне не сериозно. Той беше обременен със сантименталните си представи за лоялност и чест, опорочен от нещата, които се казват на децата, докато ги възпитаваш в началото, преди да дойде времето да им отвориш очите. Но станал напълно земен в светлината на новите залози, за които играеше сега, Слоут не можеше да забрави колко много му дължи семейство Сойер. При мисълта колко много наистина му дължи, гърдите го стегнаха като при инфаркт и преди да стигне до колата си, оставена на все още слънчевия паркинг отстрани до сградата, той мушна ръка в джоба на сакото си и извади смачкан пакет „Ди-Джел“.

Фил Сойер го бе подценявал и това още го измъчваше. Фил бе мислил за него като за някаква дресирана гърмяща змия, която може да бъде пускана от кафеза само под контрол, както бяха мислели и други. Обслужващият паркинга, селяк с оръфана каубойска шапка, го следеше с очи, докато обикаляше колата си и търсеше чукване или драскотина. Цигарата разтопи по-голямата част от огнената топка в гърдите му. Слоут усети, че яката му започва да лепне от пот. Онзи тъпак не беше толкова глупав, че да се обади. Слоут добре го беше скастрил с гръмка реч преди няколко седмици, когато откри мъничка драскотинка върху вратата на своето БМВ. По средата на проповедта си той бе забелязал, че зелените очи на селяка започват да потъмняват от гняв, и внезапен пристъп на радост го накара да се заклатушка към него, без да спира да го навиква, с тайната надежда, че онзи ще му посегне. Ненадейно селякът сви знамената и замрънка извинително, че може би тази дребна драскотинка се е появила на друго място. На паркинга пред някой ресторант, може би? Нали всички знаели как онези глупаци се отнасят с колите, пък и светлината нощем не била много добра, така че…

— Затваряй си вонящата уста — бе отвърнал Слоут. — Тази дребна драскотинка, както ти я нарече, ще ми струва поне два пъти повече от седмичната ти надница. Би трябвало да те уволня още сега и единствената причина да не го направя е, че съществуват два процента възможност да си прав, защото снощи на излизане от ресторанта може би наистина не съм погледнал под дръжката на вратата — може и да съм погледнал, ама може и да не съм, но ако някой път си позволиш отново да ме заговориш, позволиш ли си да кажеш нещо повече от: „Добър ден, господин Слоут“ или „Довиждане, господин Слоут“, ще те уволня толкова бързо, че свитки ще ти излязат.

И така, селякът го гледаше как проверява колата си и знаеше, че открие ли Слоут и най-дребната нередност, с него е свършено. Страхуваше се дори да се приближи, за да каже довиждане. Понякога от прозореца, който гледаше към паркинга, Слоут виждаше как онзи яростно трие някое петънце, пръски кал или нацвъканото от врабчета от покрива на колата му. И това си е управление, братко.

Когато излизаше от паркинга, той провери в огледалото за обратно виждане и забеляза на лицето на селяка изражение, много приличащо на онова, което Фил Сойер бе имал в последните секунди от живота си, там далече, в средата на нищото в Юта. Слоут се усмихна и продължи да се усмихва по целия път до магистралата.

Филип Сойер бе започнал да подценява Морган Слоут още от времето на първата им среща, когато бяха новаци в Йейл. Слоут си мислеше, че може би пък наистина си е бил за подценяване — топчест осемнадесетгодишен младеж от Акрън, тромав и непохватен, преизпълнен с безпокойства и амбиции, напуснал Охайо за пръв път в живота си. В онези дни, когато слушаше съучениците си да говорят непринудено за Ню Йорк, за „21“ и за „Сторк Клъб“, за местата, изпълнени със знаменитости, той се потеше, притеснен от усилията да прикрива невежеството си.

— Аз наистина харесвам центъра — подметна той веднъж толкова непринудено, колкото можа. С мокри длани и изтръпнали от стискане пръсти. (Когато се събуждаше сутрин в колежа, Слоут често откриваше, че дланите му са татуирани с драскотини, останали от впиването на ноктите му.)

— Кой център, Морган? — попита го тогава Том Удбайн.

Другите се изкискаха.

— Ами нали знаеш, Бродуей и Гринич Вилидж. И там наоколо.

Ново кискане, по-силно.

Той беше непривлекателно и лошо облечено момче. Гардеробът му се състоеше от два костюма, и двата с въгленовочерен цвят, и двата очевидно ушити за човек без претенции. Бе започнал да оплешивява още в горния курс и розовото му теме се провиждаше през късо подстриганата му коса.

Не, Слоут не беше красавец и оттам започна всичко. Другите го караха да се чувствува като свит юмрук и онези драскотини по дланите му бяха като отражения на душата му. Другите, а те всички си падаха по театъра като него и Сойер, имаха хубави профили, прибрани стомаси, непринудени и безгрижни маниери. Изтягаха се по креслата на апартаментите си в Давънпорт, докато Слоут с пот, стичаща се в очите му, стоеше прав,за да не би да измачка панталоните на костюма си и да ги лиши от още някой ден носене. Онези понякога приличаха на събрани на едно място млади богове, кашмирените пуловери се диплеха по раменете им досущ като Златното руно. Те бяха на път да станат актьори, сценаристи, композитори. Слоут се виждаше като режисьор, въвличаше всички останали в някаква мрежа от усложнения и замисли, която само той можеше да разплете.

Сойер и Том Удбайн бяха съквартиранти. И двамата се струваха на Слоут невъобразимо богати. Удбайн бе почти безразличен към театъра и се мотаеше в студентския им драматичен състав само защото и Фил го правеше. За разлика от другите позлатени възпитаници на частните училища, Томас Удбайн се отличаваше с абсолютна сериозност и целенасоченост. Той възнамеряваше да стане адвокат и вече сякаш притежаваше неподкупността и безпристрастността на съдия. (Всъщност повечето от познатите на Удбайн подмятаха, че той ще свърши като член на Върховния съд, което доста го притесняваше.) Удбайн беше лишен от амбиции, според представите на Слоут, тъй като се интересуваше много повече от това дали живее правилно, отколкото дали живее добре. Разбира се, той имаше всичко и онова, което по една или друга причина се отказваше на други хора, на него му се предоставяше веднага. И как би могъл той, толкова разглезен от щедростта на природата и приятелствата, да бъде амбициозен? Слоут почти несъзнателно възненавидя Удбайн и не можеше да се принуди да го нарече Томи.

През четвъртата си година в Йейл Слоут постави две пиеси: „Без изход“, която студентският вестник нарече „щура бъркотия“ и „Волпоне“[1]. Втората бе охарактеризирана като „разводнена, цинична, злокобна и почти невероятна помия“. Слоут се смяташе отговорен за повечето от тези квалификации. Може би не ставаше за режисьор в края на краищата, вижданията му бяха твърде крайни и индивидуалистични. Но амбициите на Слоут не се намалиха, те просто се пренасочиха. Щом не го биваше да стои зад камерата, той би могъл да застане зад хората, които играеха пред нея. Фил Сойер също бе започнал да мисли в тази насока, той никога не беше сигурен къде би могла да го отведе любовта му към театъра и реши, че вероятно има талант да представлява актьори и сценаристи.

— Хайде да отидем в Лос Анжелос и да основем импресарска агенция — предложи му Фил през последната им година в Йейл. — Тъпо е, по дяволите, и родителите ти сигурно ще са против, но пък може да ни потръгне. Е, нищо няма да ни стане, ако погладуваме някоя и друга година.

В края на краищата се оказа, че Филип Сойер не е богат. Слоут разбра това след първата им година. Той просто изглеждаше богат.

— Добре, бива — отвърна Слоут, като си мислеше, че винаги може да се откаже, когато му дойде времето. — И как ще се наричаме?

— Както искаш. „Слоут и Сойер“ примерно.

— Нека бъде „Сойер и Слоут“. Нали първо на теб ти хрумна — отвърна Слоут, но въпреки това кипна от гняв при мисълта, че съдружникът му отново го е надхитрил. Не можеше да превъзмогне усещането си, че Фил завинаги му е отредил второто място.

Двете родителски двойки наистина не одобриха идеята, както беше предвидил Фил, но съдружниците от агенцията за прохождащи таланти заминаха за Лос Анжелос със старото Де Сото (на Морган, още едно потвърждение за това колко много му дължеше Сойер), наеха кантора в северната част на Холивуд в сграда, щедро населена от плъхове и мухи, и започнаха да висят по околните клубове и да раздават чисто новите си визитни картички. Нищо! Повече от четири месеца пълен провал. Имаха комик, който бе твърде пиян, за да бъде смешен, писател, който не можеше да пише, стриптизьорка, която настояваше да й плащат в брой, за да може да се надува на посредниците си. И така в един късен следобед, натъпкан с марихуана и уиски, Фил Сойер, докато се кикотеше глуповато, каза на Слоут за Териториите.

„Знаеш ли какво мога да правя аз, ти, амбициозен всезнайко! О, съдружнико, мога да пътувам. И то как!“

След това започнаха да пътуват двамата. И не след дълго на някакво събиране в едно студио Фил Сойер срещна изгряваща млада актриса и само след час те вече имаха своя пръв важен клиент. Актрисата пък имаше три приятелки, и всяка от тях бе недоволна от импресариото си. И едната от приятелките имаше приятел, който бе написал приличен сценарий и също имаше нужда от посредник, и приятелят имаше приятел… Преди да измине третата година, те имаха нова кантора, нов апартамент, парче от холивудския пай. Териториите ги бяха благословили по начин, който Слоут прие, но никога не разбра.

Сойер се оправяше с клиентите, Слоут с парите, инвестициите и търговската страна на агенцията. Сойер пръскаше парите — обеди, самолетни билети, Слоут ги пестеше и това му служеше за оправдание, за да обира част от каймака. И не друг, а Слоут продължаваше да ги влага в нови области, в недвижима собственост, за развитие и подобрения на имотите им, за производство. По времето, когато Томи Удбайн пристигна в Лос Анжелос, компанията „Сойер & Слоут“ имаше пет милиона долара в наличност.

Слоут откри, че продължава да ненавижда бившия си съученик. Томи Удбайн бе напълнял с петнадесет килограма и сега повече от всякога се държеше и изглеждаше като съдия в своите скъпи сини костюми с жилетка. Бузите му винаги бяха леко зачервени (дали пие, чудеше се Слоут), държането му си оставаше любезно и внушително както преди. Животът бе оставил белезите си върху него — около очите му се бяха появили ситни бръчици, а самите очи изглеждаха безкрайно по-бдителни от онези на елегантния галеник в Йейл. Слоут разбра почти веднага и знаеше, че Фил Сойер никога няма да забележи, освен ако някой не му каже, че Томи Удбайн живее с една огромна тайна: като момче Томи може да е бил всякакъв, но сега беше хомосексуалист, въпреки че сигурно наричаше себе си гей. А това, в края на краищата, улесняваше всичко, това правеше по-лесно дори отърваването от него.

Понеже обратните винаги ги убиват, нали така? И дали някой наистина би искал един стокилограмов педераст да отговаря за възпитанието на дванадесетгодишно момче? Човек можеше да си рече, че Слоут просто посмъртно спасява Фил Сойер от последствията на неразумното му решение. Ако Сойер беше направил Слоут изпълнител на завещанието си, управител на имотите си и настойник на сина си, изобщо нямаше да има проблеми. А така убийците от Териториите — същите двама, които бяха оплескали отвличането на момчето, префучаха на червено и едва не ги арестуваха, преди да се върнат вкъщи.

„Всичко щеше да бъде много по-просто — мислеше си Слоут може би за хиляден път, — ако Фил Сойер не се бе женил.“ Ако я нямаше Лили, нямаше да го има и Джек, а нямаше ли го Джек, нямаше да има проблеми. Фил може би изобщо не бе погледнал сведенията за предишния живот на Лили Кавано, които Слоут бе събрал: те описваха къде и колко често, и с кого, и би трябвало да убият тази любов със същата лекота, с която черната камионетка превърна Томи Удбайн във вкочанен труп на пътя. А ако е прочел тези свръхизчерпателни сведения, то колкото и да е невероятно, те просто не са му подействували. Той искаше да се ожени за Лили Кавано и го направи. Както проклетият му двойник се беше оженил за кралица Лаура. Пак подценяване. Отмъстено по същия надлежен начин.

Слоут със задоволство си помисли, че това означава едно-единствено нещо. Погрижи ли се за оставащите дребни детайли, всичко най-накрая ще се уреди. След толкова много години. Но когато се върне от Аркадия Бийч, цялата компания „Сойер & Слоут“ ще бъде в джоба му. А и в Териториите работите вървяха добре, всичко едва се крепеше на ръба, готово да падне в ръцете на Морган. Веднага щом кралицата умре, помощникът на бившия й съпруг ще поеме управлението на страната и ще въведе всички интересни дребни промени, които двамата със Слоут желаеха. „И тогава стой та гледай как се стичат парите — помисли си Слоут и отби от магистралата към Марина. — Тогава гледай как текат благата.“

Клиентът му, Ашър Дондорф, живееше в нов жилищен блок на една от тесните улички досами плажа. Той беше възрастен, характерен актьор, който бе постигнал учудващо ниво на известност и знаменитост в края на седемдесетте благодарение на един телевизионен сериал, където бе играл ролята на хазаин на млада двойка частни детективи, и двамата симпатични като мечета панда, които бяха звездите на сериала. Дондорф получи толкова много писма след появата си в първите епизоди, че сценаристите разшириха ролята му, превърнаха го в нещо като духовен баща на младите детективи, разрешиха му да разгадае едно-две убийства, поставиха го в опасни ситуации и т.н., и т.н. Заплатата му нарасна два пъти, после три, накрая четири и когато след шест години сериалът най-после свърши, той се върна в игралното кино. Откъдето дойде и проблемът. Дондорф си въобразяваше, че е звезда, но студиите и продуцентите все още го водеха само характерен актьор — популярен, но в никакъв случай не и сериозен актив за който и да било проект. Дондорф искаше цветя в гримьорната си, искаше собствен фризьор и корепетитор, искаше повече пари, повече уважение, повече любов, повече всичко. Дондорф всъщност беше отрепка.

Когато вкара колата си в клетката за паркиране и се измъкна от нея като внимаваше да не одраска ъгълчето на вратата в тухлената стена, Слоут стигна до следното прозрение: ако научи или даже само заподозре през следващите дни, че Джек Сойер е открил съществуването на Териториите, той ще го убие. Съществуваше едно такова нещо, наречено неприемлив риск.

Слоут се подсмихна леко, пъхна нова цигара в устата си и почука на вратата. Той вече знаеше. Ашър Дондорф щеше да се самоубие. Щеше да го направи във всекидневната с цел да създаде възможно най-голямата кочина. Една темпераментна мижитурка като неговия все още настоящ и не след дълго бивш клиент щеше да реши, че едно наистина небрежно самоубийство ще бъде добро отмъщение за банката, в която е ипотекирал апартамента си. Когато бледият, треперещ Дондорф отвори вратата, топлотата в поздрава на Слоут бе напълно искрена.

[1] „Волпоне“ (или „Лисицата“) — комедия от Бен Джонсън (1606). ↑

ПЪТЯТ НА ИЗПИТАНИЯТА

ГЛАВА ШЕСТА

ПАВИЛИОНЪТ НА КРАЛИЦАТА

1.

Назъбените като трион стръкове трева точно пред очите на Джек приличаха на високи остри саби — по-скоро биха съсекли вятъра, отколкото да се превият под него. Джек надигна глава и изстена. Той не притежаваше тяхното достойнство. Стомахът му още беше на топка, челото и очите му горяха. Успя да застане на колене, а след това се насили и се изправи. Дълга, теглена от коне каруца трополеше към него по прашния коларски път и човекът на капрата — червендалест брадат мъж, огромен като похлопващите зад гърба му дървени бурета, го зяпаше. Джек кимна и се опита да разбере възможно най-много за него, докато в същото време се мъчеше да изглежда като безделник, скатал се, за да подремне малко. Вече не му беше толкова лошо. Нещо повече, чувствуваше се много по-добре, отколкото когато бе напуснал Лос Анжелос, не само здрав, но и в пълна хармония с тялото си. Топлият ветрец на Териториите галеше лицето му с най-нежната, най-ласкава милувка и разнасяше силната миризма на сурово месо, която не успяваше да задуши съвсем неговия собствен свеж и приятен аромат. Джек прокара ръка по лицето си и се втренчи в коларя — първият жител на Териториите, изпречил се насреща му.

Ако човекът го заговореше, как би трябвало да му отговори той? А и дали тук говореха английски? И ако говореха, езикът като неговия английски ли беше? Джек се замисли за миг и реши, че ако използуват някакъв диалект, ще се преструва на ням.

Коларят най-после отмести очите си от Джек и подвикна на конете. Думите определено нямаха нищо общо с английския, говорен в Америка през 1980 година. Но може би човек точно така подвиква на конете си: „Дя! Дя-а!“. Джек отстъпи назад в тревата, проклинаше се, че не е успял да се изправи няколко секунди по-рано. Мъжът отново го погледна и изненада момчето с кимването си — жест нито приятелски, нито враждебен, просто установяване на връзка между равни. „Ще се радвам, ако и днес свърша работата си, братко.“ Джек отвърна на кимването, опита се да мушне ръце в джобовете си и за миг се сащиса. Коларят се засмя дружелюбно.

Дрехите на Джек се бяха променили. Сега носеше широки панталони от груб вълнен плат вместо кадифените джинси и жакет от мек син плат. Вместо копчета жакетът (или късо палтенце?) имаше мъжки и женски кукички. И той, и панталоните бяха изработени на ръка. Вместо кецове на краката му се бяха появили кожени сандали. Раницата му се бе превърнала в кожена торба, закрепена с тънка каишка през рамото му. Коларят беше облечен почти по същия начин — с късо палто от кожа, боядисвана толкова дълбоко и продължително, че цялата бе изпъстрена с преливащи се един в друг пръстени като дънера на някое дърво.

Каруцата мина покрай Джек — гърмолеше и вдигаше прах. От буретата се разнесе острият дъх на ферментирала бира. Зад тях имаше три неща, които отначало Джек взе за гуми на камион. Той ги помириса отдалече. Бяха съвършено гладки и в същото време миришеха прекрасно — с особена, фина миризма, която моментално го накара да изпита глад. Сирене, но сирене, неопитвано досега. Зад сиренето, най-отзад в каруцата, беше струпано какво ли не сурово месо и камара лигави вътрешности, които той не можа да определи, покрити от гъст слой мухи. Силната миризма на сурово месо го удари в носа и уби глада му, събуден от сиренето. Каруцата отмина, а той застана по средата на пътя и я загледа как се друса към билото на ниския хълм. После тръгна след нея на север.

Бе изминал само половината път по нанагорнището, когато отново забеляза върха на огромната палатка да стърчи неподвижно в средата на редицата веещи се знамена. Предположи, че трябва да стигне точно там. Отмина къпинака, където бе спрял последния път (като си спомни колко вкусни бяха, Джек пъхна две от огромните къпини в устата си), и видя цялата палатка. Тя всъщност представляваше голям, лъкатушен павилион с дълги крила във всички посоки, с порти и вътрешен двор. Джек инстинктивно разбра, че този летен дворец с ексцентрична структура също като „Алхамбра“ е надвиснал над самия океан. Малки групи хора се движеха през и около огромния павилион, насочвани от сили, могъщи и невидими като силовото поле на магнит. Малките групи се срещаха, разделяха се и отново се сливаха.

Някои от хората носеха ярки, разкошни облекла, но повечето изглеждаха облечени почти като него. Няколко жени в дълги лъскави бели рокли или роби маршируваха през вътрешния двор целенасочено като генерали. Извън портите се издигаше множество по-малки палатки и дървени колиби, които изглеждаха построени надве-натри. Тук също се движеха хора. Ядяха, купуваха или просто говореха, изглеждаха много непринудени и сякаш се разхождаха безцелно. Някъде там, в тази шумна тълпа, Джек трябваше да намери човека с белега.

Но преди това той се обърна и погледна назад към коларския път, за да види какво бе станало с лунапарка.

Видя две малки черни кончета да дърпат плугове на около петдесет метра надолу и си помисли, че лунапаркът се е превърнал във ферма, но след това забеляза тълпата, която наблюдаваше орането от върха на височинката и разбра, че е състезание. Някакъв огромен червенокос, гол до кръста мъж, който се въртеше като пумпал, привлече вниманието му. В протегнатите си напред ръце държеше нещо дълго и тежко. Мъжът изведнъж спря да се върти и запрати нещото надалече. То изсвистя във въздуха, после тупна в тревата и Джек разбра, че е чук. Лунапаркът бе панаир, а не ферма. Сега Джек забеляза маси, отрупани с храна, и деца върху раменете на бащите си.

И дали в гъмжилото насред панаира беше Спийди Паркър, за да наглежда дали всички ремъци и хамути са здрави и дали всяка фурна е стъкната с дърва? Джек се надяваше, че е така.

И дали майка му продължаваше да седи сама в сладкарницата и да се чуди защо му е разрешила да тръгне?

Джек се обърна и видя как дългата каруца минава през портите на летния дворец, завива наляво и разделя движещите се там хора, също както някоя кола, отклоняваща се от Пето авеню, разделя пресичащите пешеходната пътека. Миг по-късно той я последва.

2.

Страхуваше се, че всички хора около павилиона незабавно ще усетят, че е различен от тях и ще започнат да го зяпат. Вървеше с наведени очи и се преструваше на момче, изпратено да извърши сложна поръчка, да набави цял списък неща. Лицето му показваше колко е зает да си ги повтаря. „Лопата, две кирки, кълбо канап, бутилка гъша мас…“ Но постепенно разбра, че никой от възрастните пред летния дворец не му обръща внимание. Те бързаха или се разтакаваха, оглеждаха стоките — черги, бакърени съдове, гривни, изложени в малки палатки, пиеха от дървени халби, заораваха в друга посока, за да си кажат мнението или да завържат разговор, спореха със стражите на портата, всеки напълно зает със собствената си работа. Представлението на Джек беше напълно излишно. Той изправи глава и започна да си проправя път към портата, като общо взето описваше някаква неправилна полуокръжност.

Почти веднага забеляза, че няма да може просто ей така да се вмъкне вътре. Двамата стражи на портата спираха и разпитваха едва ли не всеки, който се опитваше да проникне във вътрешността на летния дворец. Хората трябваше да покажат документите си или специални значки и печати, които да им осигурят достъп. Джек имаше само перцето на Спийди, но не смяташе, че то ще му помогне да мине покрай стражите. Видя как един човек се приближи към портата, размаха кръгла сребърна значка и стражите му кимнаха да мине, но този, който го следваше, бе спрян. Той започна да спори, после тонът и маниерите му се промениха и Джек разбра, че се моли. Стражът поклати глава и му нареди да се отстрани.

— Неговите хора влизат безпрепятствено — каза някой вдясно от Джек и той мигновено разреши проблема с езика в Териториите.

Извърна глава, за да види дали човекът говори на него, но вървящият покрай него мъж на средна възраст бе казал това на спътника си, облечен като повечето хора наоколо в обикновени, прости дрехи.

— Така е, за съжаление — отвърна вторият. — Вече бил тръгнал насам, очакват го да пристигне днес по някое време, както разбрах.

Джек забави крачка и тръгна след двамата мъже към портата.

Стражите пристъпиха напред, когато мъжете се приближиха, и когато се изравниха с единия от тях, другият направи знак на мъжа, който беше откъм неговата страна. Джек спря. Все още не бе видял човек с белег или каквито и да било офицери. Единствените войници наоколо бяха стражите, и двамата съвсем млади и недодялани. С широките си червендалести лица над натруфените плисенца и къдрички на униформите си те приличаха на фермери в карнавални костюми. Двамата мъже, след които бе вървял Джек, сигурно отговаряха на изискванията им, защото след няколко минути разговор униформените отстъпиха назад и им сториха път. Единият страж втренчено погледна Джек, който изви глава и отстъпи назад.

Ако не намереше капитана с белега, никога нямаше да успее да влезе в двореца.

Група мъже наобиколиха стража, който беше погледнал към Джек, и незабавно започнаха да се препират. Имали среща, било съдбоносно да ги пуснат вътре, от това зависели много пари, но за съжаление нямали документи. Стражът поклати глава и брадичката му се разходи по къдричките на бялата униформена яка. Докато Джек наблюдаваше сцената и не преставаше да се чуди как би могъл да намери капитана, водачът на малката група размаха ръце и заудря с юмрук дланта си. Лицето му бе станало червено като рак. Накрая заръга войника с показалеца си. Вторият страж се приближи към тях. И двамата войници гледаха отегчено и враждебно.

Висок, изправен човек в униформа почти същата като на стражите, която с еднакъв успех можеше да се използува както при битка, така и за някоя оперета, безшумно изникна край тях. След секунда Джек забеляза, че той не носи жабо и че шапката му е островърха, а не триъгълна. Той каза нещо на стражите, после се обърна към водача на малката група. Нямаше повече крясъци, нямаше размахване на пръсти. Мъжът говореше тихо. Джек видя, че мъжете от малката група престанаха със заплахите, запристъпяха от крак на крак, провесиха носове и един по един си тръгнаха. Офицерът изчака да се отдалечат, после отново се обърна към войниците си за последни наставления.

Докато той стоеше с лице към Джек и пропъждаше натрапниците, момчето видя продълговатата, бледа, назъбена като светкавица линия на някакъв белег, започващ под дясното му око и свършващ почти в края на челюстта, да лъсва върху кожата му.

Офицерът кимна на стражите и бързо тръгна нанякъде, без да поглежда нито вляво, нито вдясно, и скоро се смеси с тълпата, очевидно насочил се към целта си встрани от павилиона. Джек пое след него.

— Господине! — извика той, но офицерът продължи да разблъсква бавно движещата се тълпа.

Джек тичешком заобиколи група мъже и жени, които влачеха някакво прасе към една от малките палатки, промуши се между две тумби хора, насочили се към портата, и най-накрая се приближи достатъчно, за да протегне ръка и да докосне лакътя на офицера.

— Господин капитан!

Офицерът се обърна и Джек се смрази. Отблизо белегът изглеждаше плътен и някак изпъкнал, приличаше на живо насекомо, пълзящо по лицето на мъжа. „И без белега — помисли си Джек — лицето на този човек би изразявало енергичност и нетърпение.“

— Какво има, момче? — попита го офицерът.

— Господин капитан, налага се да говоря с вас. Трябва да видя господарката, но не мисля, че мога да вляза в двореца. О, забравих да ви покажа това. — Той бръкна в широкия джоб на непознатите панталони и сграбчи триъгълния предмет.

Когато разтвори длан, за да го покаже, изстина от ужас. Това, което държеше в ръка, не беше перце за китара, а някакъв дълъг зъб, може би на акула, обточен със сложна плетеница от злато.

Джек уплашено погледна капитана в лицето й видя собствения си ужас да наднича и оттам. Нетърпението, което му се струваше така характерно, беше изчезнало. Несигурност и даже страх за миг изкривиха чертите на строгото лице. Капитанът протегна ръка към Джек и момчето помисли, че трябва да му даде зъба със златните орнаменти, но мъжът просто сгъна пръстите му върху триъгълния предмет и каза:

— Следвай ме!

Продължиха покрай огромния павилион и капитанът заведе Джек в голяма палатка от твърдо, избеляло корабно платно. В сумрака лицето на офицера изглеждаше като оцветено с дебел слой розова креда.

— Откъде взе този знак — попита той спокойно.

— От Спийди Паркър. Той ми каза, че трябва да ви намеря и да ви го покажа.

Мъжът поклати глава.

— Това име не ми говори нищо. Искам да ми дадеш знака сега. Веднага. — Той здраво стисна китката на Джек. — Дай ми го и ми кажи откъде си го откраднал!

— Казвам истината. Даде ми го Лестър Спийди Паркър. Той работи в лунапарка. Но това тогава не беше зъб, а перце за китара.

— Струва ми се, че не разбираш какво може да ти се случи, момче.

— Но вие го познавате, спомнете си — примоли се Джек. — Той ви описа, каза ми, че сте капитан от външната стража. Спийди ме посъветва да ви намеря.

Капитанът поклати глава и още по-здраво стисна китката на Джек.

— Опиши ми този човек. Аз ще разбера дали лъжеш, момче. На твое място добре бих си помислил, преди да започна.

— Спийди е стар. По-рано е бил певец на блус. — Стори му се, че в очите на капитана проблесна някакъв спомен. — Той е черен, с черна кожа. С побеляла коса и дълбоки бръчки по лицето. И е много слаб, ама е много по-силен, отколкото изглежда.

— С черна кожа. Имаш предвид кафява, нали така?

— Ами те, черните хора, не са наистина черни. Както и белите не са наистина бели.

— Значи кафяв човек на име Паркър. — Капитанът пусна китката на Джек. — Тук го наричаме Паркъс. Значи ти си от… — Той кимна към някаква далечна, невидима точка на хоризонта.

— Точно така — отвърна Джек.

— И Паркъс… Паркър… те е изпратил да видиш нашата кралица?

— Той каза, че държи да видя господарката и че вие можете да ме заведете при нея.

— Тогава трябва да побързаме. Мисля, че знам как да го направя, но нямаме време за губене. — Беше променил посоката на мисленето си с войнишка бързина и плавност. — Сега слушай внимателно. Наоколо се мотаят доста гадни копелета, затова ще се преструваме, че си мой син. Ти си ме разочаровал във връзка с някаква малка работа и аз съм ти много ядосан. Мисля, че никой няма да ни спре, ако изиграем убедително това представление. Поне ще успея да те вмъкна вътре, но влезем ли, там може да стане още по-сложно. Как смяташ, ще можеш ли да го направиш? Ще можеш ли да убедиш хората, че си мой син?

— Майка ми е актриса — отвърна Джек и отново изпита старата си гордост от това.

— Е, тогава да видим какво си научил — каза капитанът и изненада Джек с намигване. — Ще се постарая да не ти причинявам болка. — След това отново изуми момчето, като здраво стисна ръката му над лакътя. — Хайде! — каза той, отметна платнището и бързо тръгна напред, като почти влачеше Джек след себе си.

— Когато ти кажа да измиеш плочите зад кухнята, значи трябва да ги измиеш — високо нареждаше капитанът, без да го поглежда. — Ясно ли ти е? Ще си вършиш работата и това е! И когато не я вършиш, ще бъдеш наказван!

— Ама аз измих няколко плочи — захленчи Джек.

— Не съм ти казвал да измиеш само няколко! — изрева капитанът и продължи да го дърпа след себе си. Хората около тях се разделиха, за да им направят път. Някои се усмихнаха съчувствено на Джек.

— Ама аз щях да измия и другите, честна дума, тъкмо натам отивах…

Офицерът го влачеше към портата, без даже да погледне към стражите.

— Не, татко! — пищеше Джек. — Боли ме!

— Ще видиш как ще те заболи след малко! — закани се капитанът и го задърпа през широкия вътрешен двор, който Джек бе видял от коларския път.

Когато стигнаха до другия край на двора, той го затегли нагоре по ред дървени стъпала и навътре в самия дворец.

— Сега се постарай играта ти да е на ниво — прошепна „татко му“ и бързо зави по някакъв дълъг коридор. Стискаше ръката му толкова силно, че по нея сигурно оставаха синини.

— Вече ще слушааам! — виеше Джек.

Капитанът го дръпна към втори, по-тесен коридор. Вътрешността на двореца изобщо не приличаше на палатка. Беше нещо като лабиринт от проходи и малки помещения и миришеше на мазнина и дим.

— Обещай! — изрева капитанът.

— Обещавам! Сто пъти обещавам!

Завиха по трети коридор и видяха група натруфени мъже, които се подпираха по стените или се изтягаха по кушетките. Всички извиха глави, за да огледат шумната двойка. Един от тях, който се забавляваше да дава заповеди на две девойчета, понесли купчини сгънати чаршафи, хвърли изпълнен с подозрение поглед към Джек и капитана.

— А аз обещавам с бой да изкарам греха от теб! — високо се закани капитанът.

Някои от мъжете се изсмяха. Всички носеха меки, обточени с кожа шапки с периферии и кадифени ботуши. Лицата им изглеждаха тъпи и алчни. Мъжът, който говореше с прислужничките и май ръководеше групата, беше висок и слаб като скелет. Напрегнатото му, амбициозно лице проследи момчето и офицера, когато забързано минаха покрай него.

— Моля те, недей! — скимтеше Джек. — Моля те!

— Всяко моля е още един удар с каиша — изрева капитанът и мъжете отново избухнаха в смях. Кльощавият благоволи да покаже усмивка, студена като острието на нож, преди отново да се обърне към момичетата.

Капитанът завлече момчето в някаква безлюдна стая, пълна с прашни дървени мебели, и там най-после пусна изтръпналата му ръка.

— Онези бяха неговите хора — прошепна той. — На какво ли ще прилича животът ни, когато… — Той поклати глава и за миг сякаш забрави, че бърза. — В „Книгата на добрия земеделец“ се казва, че кротост и смирение ще се възцарят на земята, но онези типове не могат да съберат дори капка кротост и смирение помежду си. Те искат богатства, те искат… — Той сви рамене и разпери ръце, защото не искаше или не можеше да каже какво още искат мъжете отвън. После добави: — Сега трябва да побързаме. Добре е, че все още има тайни пътища, които неговите хора не са научили. — И кимна встрани към избелялата дървена стена.

Джек го последва и видя как капитанът натисна две от гладките, кафяви главички на гвоздеи, стърчащи в левия край на някаква прашна дъска. Един квадрат от избелялата стена хлътна навътре и разкри тесен, тъмен проход, не по-висок от изправен ковчег.

— Ще успееш само да я зърнеш, но предполагам, искаш точно това. Във всеки случай това е единственото, което можеш да получиш.

Момчето се подчини на мълчаливата инструкция да се вмъкне в прохода.

— Върви все направо, докато не ти кажа да спреш — прошепна капитанът и затвори тайната вратичка.

Джек тръгна пипнешком през абсолютната тъмнина. Проходът се виеше ту наляво, ту надясно, от време на време през пукнатина в стената или през някое прозорче над главата му проникваше самотен лъч светлина. Скоро Джек загуби всякакво чувство за ориентация и сляпо следваше приглушените упътвания на спътника си. На едно място долови апетитната миризма на печено месо, на друго — неприятната воня на отходна канализация.

— Спри! — нареди най-после капитанът. — Сега трябва да те повдигна.

— Ще мога ли да видя?

— Ще узнаеш след секунда — каза капитанът, хвана Джек под мишниците и го вдигна нагоре. — Пред теб има една плочка — прошепна той. — Плъзни я наляво.

Джек протегна ръка в тъмното и докосна някаква гладка дървена повърхност, която с лекота се хлъзна встрани. През процепа нахлу достатъчно светлина, за да се види огромният паяк, пълзящ към тавана. Пред очите на момчето се простираше помещение с размер на хотелско фоайе. Жени, облечени в бяло, се движеха между разкошни, богато украсени мебели и Джек си спомни множеството музеи, които бе посещавал с родителите си. Върху огромно легло в средата на помещението лежеше някаква жена. Тя спеше или беше в безсъзнание и само главата и раменете й се виждаха над чаршафите.

Джек едва не изкрещя от смайване и ужас, защото жената в леглото бе майка му. Това беше майка му и тя умираше.

— Видя я, нали? — прошепна капитанът.

Джек зяпнал се взираше в майка си. Не можеше да има съмнение, че тя умира. Кожата й изглеждаше бледа и нездрава, косата й бе загубила цвета си. Милосърдните сестри се суетяха наоколо, изпъваха чаршафите и преподреждаха книгите на масата, правеха се на заети, защото нямаха представа как да помогнат на пациентката си. Просто знаеха, че за такъв пациент няма помощ. Ако можеха да отложат смъртта с някой месец или даже със седмица, биха напрегнали всичките си сили.

Джек отново погледна лицето, обърнато нагоре като восъчна маска, и най-сетне видя, че жената в леглото не беше майка му. Брадичката й бе по-закръглена, формата на носа й — малко по-класическа. Умиращата жена беше двойницата на майка му — Лаура де Лосиан. Спийди може би бе искал да види повече, но той не беше в състояние да го направи. Бялото неподвижно лице не му каза нищо за жената, скрита зад него.

— Готово — прошепна Джек, върна плочката на мястото й и капитанът го пусна на пода. — Какво й е? — попита в тъмното.

— Никой не успя да открие. Кралицата не вижда, не може да говори, не може да се движи… — Капитанът замълча за миг, после докосна ръката му и каза: — Трябва да се връщаме.

Тихичко се промъкнаха назад до прашната стая. Там капитанът изтупа от униформата си няколко тлъсти паяжини, после наклони глава на една страна и мълчаливо огледа Джек. Върху лицето му се четеше тревога.

— Сега трябва да отговориш на въпроса ми — каза той. — Изпратен си тук, за да я спасиш, така ли? Изпратиха те да спасиш кралицата?

Джек кимна.

— Така мисля. Това е част от задачата ми. Но можете ли да ми кажете едно нещо… — Той се поколеба. — Защо онези гадняри просто не нахлуят тук? Тя със сигурност не би могла да ги спре.

Капитанът се усмихна. В усмивката му нямаше смях.

— Заради мен — отвърна той. — Заради мен и моите хора. Ние ще ги спрем. Не знам какво е разположението на силите извън двореца, но ние тук държим на кралицата.

Едно мускулче точно под окото му върху страната, която нямаше белег, заподскача като риба. Здраво преплел пръсти и стиснал ръце, капитанът попита:

— И ти трябва да вървиш… имаш нареждания да тръгнеш на запад, нали така?

Джек усети,че мъжът пред него почти трепери и сдържа възбудата си единствено благодарение на дългогодишно изграждания си навик за самодисциплина.

— Точно така — кимна той. — Трябва да вървя на запад. Не бива ли? Не трябва ли да се отправя на запад към другата Алхамбра?

— Не знам, не знам! — избъбри капитанът и отстъпи назад. — Трябва да се измъкнем оттук сега, веднага. Не мога да ти кажа какво да правиш. — Той дори не поглеждаше към Джек. — Но не бива да оставаш тук и секунда повече. Нека се опитаме да те измъкнем навън преди Морган да е пристигнал.

— Морган ли? — възкликна Джек, почти помислил, че не е чул добре. — Морган Слоут ли? Той ли идва насам?

ГЛАВА СЕДМА

ФАРЪН

1.

Капитанът сякаш не чу въпроса на Джек. Беше се загледал втренчено в ъгъла на празната, неизползувана стая, като че ли там имаше нещо за гледане и Джек разбра, че мисли бързо и съсредоточено. А чичо Томи го бе учил, че да прекъснеш възрастен, който мисли задълбочено, е също толкова неучтиво, както да прекъснеш възрастен, който говори. Но…

„Избягвай стария Блоут. Бъди нащрек, внимавай какъв е пътят му, неговият и на двойника му… ще те следва както лисица гъската.“

Спийди му бе казал това, но, концентрирал вниманието си върху талисмана, той не бе вникнал в думите му. Сега те изникнаха в съзнанието му и изпъкнаха толкова ясно там, че Джек се почувствува като човек, внезапно цапнат с мокър парцал по врата.

— Как изглежда той? — нетърпеливо попита момчето.

— Морган ли? — Капитанът го погледна като изтръгнат от някакъв сън.

— Дебел ли е? Питам дали е дебел и пооплешивял. И не се ли клати като побъркан, когато ходи ей така. — И с помощта на вътрешната си дарба да имитира, дадена му по рождение, дарба, карала баща му да се тресе от смях даже когато бе капнал от умора и се чувствуваше напълно изтощен, Джек се престори на Морган Слоут. Лицето му сякаш остаря с години, челото му се сбръчка и нагъна досущ като челото на замисления за нещо чичо Морган. В същото време той всмукна навътре бузите си, сниши глава, за да оформи двойна брадичка, нацупи свитите си в рибя муцунка устни и бързо започна да движи вежди нагоре-надолу.

— Не върви ли ей така? — повтори въпроса си Джек.

— Не — отвърна капитанът, но нещо припламна в очите му по същия начин, по който бе припламнало, когато Джек бе споменал, че Спийди Паркър е стар. — Морган е висок. Косата му е дълга — той вдигна ръка до дясното си рамо, за да покаже докъде — и накуцва. Единият му крак е деформиран. Той носи специален ботуш, но… — Капитанът сви рамене.

— Но вие гледахте така, сякаш го познавате, докато го имитирах, вие…

— Шшшт! Не толкова високо, момче!

— Мисля, че познавам този човек! — прошепна Джек и за пръв път усети страха като някаква неясна емоция… като нещо, което не може да проумее, както все още не можеше да проумее и целия този свят. — Чичо Морган тук! Господи!

— Морган си е просто Морган, момче, но не е някой, с когото човек може да се подиграва безнаказано. Хайде, да се махаме оттук.

Ръката му отново сграбчи Джек над лакътя и той потрепера, но не тръгна.

„Паркър става Паркъс. А Морган… не, това е твърде много за случайно съвпадение.“

— Почакайте малко — каза той. Беше му хрумнал още един въпрос. — Тя има ли син?

— Кралицата ли?

— Да.

— Да, тя имаше син — отвърна капитанът неохотно. — Момче, не можем да стоим повече тук. Ние…

— Разкажете ми за него!

— Няма много за разказване. Бебето умря като младенец, не изкара и шест седмици извън утробата й. Шушукаше се, че един от хората на Морган — Озмънд, вероятно е задушил бебето. Но подобен сорт приказки винаги са долна работа. Не че изпитвам особена обич към Морган дьо Орис, но всеки срещнат знае, че от всяка дузина деца едно умира още в люлката. Никой не може да каже защо. Умират мистериозно, без причина. Народът си го е рекъл: „Бог си прибира вересиите“. Даже и кралското дете не прави изключение в очите на Създателя. Той… Момче! Добре ли си?

Джек усети, че му се завива свят. Залитна и твърдата ръка на капитана, която го подхвана, му се стори мека като пухена възглавница.

Той самият едва не бе умрял като пеленаче.

Знаеше историята от майка си. Тя му бе разказвала, че го намерила в люлката притихнал и напълно безжизнен, с посинели устни и жълти като свещ бузки. Разказвала му бе как го грабнала и с писъци изтичала във всекидневната. Баща му и Слоут седели на пода с натежали от вино и трева глави и гледали някакво състезание по борба по телевизията. Баща му го изтръгнал от ръцете й, стиснал дивашки ноздрите му с лявата си ръка („Почти цял месец имаше синини, Джеки“ — с треперлив смях бе добавила майка му) и започнал да му прави изкуствено дишане, докато Морган крещял: „Това едва ли ще му помогне, Фил, едва ли ще му помогне!“

(„Чичо Морган е бил много смешен, нали, мамо?“ — бе предположил Джек. „Аха, много смешен“ — беше отвърнала майка му и се бе усмихнала странно с лишена от смях усмивка, докато си запалваше нова Таритоновка от предишната, димяща в пепелника.)

— Момче! — прошепна капитанът и го разтърси толкова силно, че главата му се залюля. — Момче! По дяволите! Ако припаднеш…

— Добре съм — отвърна Джек. Гласът му сякаш идваше много отдалече. Звучеше като гласа на човек, говорещ от дълбока пещера. — Добре. Пуснете ме. Какво казвате? Чакайте да си поема дъх.

Капитанът спря да го разтърсва, но продължи да го наблюдава внимателно.

— Добре — потрети Джек и внезапно сам се удари по бузата толкова силно, колкото можа. — Ох!

Светът бавно се върна на фокус.

Той едва не бе умрял в люлката си в апартамента, в който живееха тогава, в апартамента, който той смътно си спомняше, а майка му винаги наричаше "Мечтата на „Техниколор“, заради великолепната гледка към хълмовете на Холивуд, разкриваща се през прозорците на всекидневната. Едва не бе умрял в люлката си, докато баща му и Морган Слоут пиели вино, а когато човек пие много вино, той трябва и да пикае много, а Джек си спомняше достатъчно добре "Мечтата на „Техниколор“, за да знае, че пътят от всекидневната до най-близката тоалетна минаваше през неговата бебешка стая.

Представи си как Морган Слоут се надига и с многозначително ухилване избъбря нещо от сорта: „Фил, връщам се след секунда, само да направя малко място.“ Баща му дори не отмества поглед от екрана, понеже любимият му борец тъкмо се кани да тръшне безпомощния си противник на тепиха. Морган преминава от ярко осветената всекидневна в сумрака на детската стая, където мъничкият Джеки Сойер лежи и спинка, мъничкият Джеки Сойер — на топло и сухо в изгладените пеленки. Джек видя как чичо Морган крадешком хвърля поглед към вратата на всекидневната, сбърчил оплешивяващото си чело, стиснал свитите си като на костур устни. Видя чичо Морган да посяга към възглавницата от съседния стол, видя го да я притиска внимателно, но въпреки това здраво, върху цялата глава на спящото бебе, да я притиска здраво с едната си ръка, докато подпъхва другата под гръбчето му. И когато бебето просто престана да мърда, той видя как чичо Морган връща възглавницата обратно на стола, на който сядаше Лили, за да кърми, и се отправя към банята да пикае.

Ако майка му не бе влязла да провери как е почти незабавно…

Студена пот обля цялото му тяло.

Дали е било така? Би могло. Сърцето му му казваше, че наистина е било. Всичко съвпадаше до съвършенство, до най-малките подробности.

На шестседмична възраст синът на Лаура де Лосиан, кралица на Териториите, бе умрял в люлката си.

На шестседмична възраст синът на Фил и Лили Сойер едва не бе умрял в люлката си… и Морган Слоут е бил там тогава.

Майка му винаги завършваше историята със следната смешка: Фил Сойер едва не направил крайслера им на парчета с бясното си каране към болницата, след като Джеки вече бил започнал да диша. Много смешно.

2.

— Хайде! — каза капитанът.

— Добре — отвърна Джек. Чувствуваше се слаб и замаян. — Добре, да…

— Шшшт! — Капитанът се смръщи при звука на приближаващи гласове. Стената вдясно от тях не беше от дърво, а от плътен брезент и завършваше на десетина сантиметра над пода. През пролуката Джек видя преминаващите крака, обути в ботуши. Войнишки ботуши. Пет чифта.

— Не знаех, че има син — каза един от гласовете.

— Какво чудно има в това — отвърна втори, — че копелето си има копеле!

Последва брутален, гаднярски смях, подобен на смеха, който Джек бе чувал от някои от по-големите момчета в училище, онези, които поркаха зад лавката и подвикваха на по-малките с мистериозното, но някак си ужасяващо „ей, обратния“ или „ей, мафродит“ или нещо такова. Всяко от тези лоши обръщения бе придружавано от съвсем същия гръмък смях.

— Я млъквайте! — обади се трети глас. — Мерете си приказките, че чуе ли ви оня, свършено е със службицата ви в двореца. Ще удряте крак нейде в покрайнините, преди да залязат трийсет слънца!

Неясно мърморене.

Приглушен смях.

Нова подигравка, този път неразбираема. Отново смях и заглъхващи стъпки.

Джек стоеше и безмълвно гледаше капитана, втренчил се в брезентовата стена със стиснати устни и пулсиращи жили. Не зададе въпрос, защото ако проговореше, някой можеше да ги чуе… лошият някой. Някой, който можеше да се учуди кое всъщност е това изневиделица пръкнало се копеле. Даже дете като Джек ги разбираше тези неща.

— Сега чу достатъчно, нали? — прошепна капитанът. — Трябва да изчезваме оттук. — Той понечи да разтърси Джек… но сякаш не посмя.

„И ти трябва да вървиш… имаш нареждания да тръгнеш на запад, нали така?“

„Той се промени — помисли си Джек. — Промени се два пъти.“ Първият път беше, когато Джек му показа зъба от акула, който бе перце за китара в света, където по пътищата вместо конски каруци се движеха камиони. А за втори път се промени, когато Джек потвърди, че отива на запад. Капитанът бе преминал от заплахи през желание и готовност за помощ към… какво?

„Не мога да кажа… не мога да ти кажа какво да правиш.“

Към нещо като религиозно благоговение… или религиозен ужас.

„Той иска да се махаме оттук, понеже се страхува, че ще ни хванат — помисли си Джек. — Но това не е всичко, нали? Той се страхува от мен. Страхува се от…“

— Хайде — прекъсна мислите му капитанът, — да побързаме, в името на Язон.

— В чие име? — глупаво попита Джек, но капитанът вече го тикаше навън.

Дръпна го силно наляво и като го насочваше и теглеше едновременно, го поведе по някакъв коридор, ограден с една дървена и една миришеща на плесен брезентова стена.

— Не дойдохме по този път — прошепна Джек.

— Не искам да минем покрай онези типове, които видяхме на идване — отвърна капитанът. — Хората на Морган. Забеляза ли високия? Толкова е слаб, че човек може да вижда през него.

— Да. — Джек си спомни беглата усмивка и очите, които не се усмихваха. Другите му се бяха сторили меки. Кльощавият изглеждаше твърд. Изглеждаше луд. Нещо повече. Той му се бе сторил смътно познат.

— Озмънд — каза капитанът и дръпна Джек надясно.

Мирисът на печено месо постепенно се бе засилвал и сега въздухът беше напоен с него. Джек не си спомняше друг път ароматът на печено месо да го е изкушавал толкова силно. Той се страхуваше, беше притеснен, беше едва ли не на прага на лудостта… но устата му неспирно се пълнеше със слюнка.

— Озмънд е дясната ръка на Морган — изсумтя капитанът. — Той знае твърде много и не бива да те зърва втори път, момче.

— Какво имате предвид?

— Шшшт! — Капитанът стисна ръката му още по-силно.

Бяха стигнали, до широка платнена завеса, която препречваше някакъв вход. На Джек му заприлича на завеса за баня, само че платното беше грубо като зебло и рехаво като рибарска мрежа, и халките, на които беше окачено, не бяха хромирани, а кокалени. Джек усети топлия дъх на капитана в ухото си.

— Сега плачи и викай!

Той дръпна завесата и затегли Джек през някаква огромна кухня, изпълнена с пара, съблазнителни аромати (този на месото преобладаваше) и горещина на талази. Джек хвърляше объркани погледи към печките, към огромния, иззидан от камъни комин, към жените с бели кърпи, които му напомняха за забрадките на монахини. Няколко от тях бяха наобиколили дълго желязно корито, закрепено върху дървено магаре, и със зачервени, плувнали в пот лица миеха тенджери, кастрони и прибори. Други стояха покрай дървения тезгях, успореден на широката стена на помещението, и режеха, кълцаха, белеха и дълбаеха. Трети носеха тави с неопечен пирог. Всички смаяно зяпнаха Джек и капитана, които изневиделица влетяха в кухнята.

— Никога повече! — крещеше капитанът на Джек и го разтърсваше, както териер разтърсва плъх. В същото време вървеше бързо към летящата врата в срещуположния край на помещението. — Никога повече! Чу ли? Следващия път, когато изклинчиш от работа, ще ти смъкна кожата от бой и ще те обеля като печен картоф! — После тихо изсъска: — Те виждат, чуват и запомнят и всичко ще разкажат, така че плачи, по дяволите!

И докато капитанът с белега на лицето го влачеше през задушната, изпълнена с пара кухня, Джек отчаяно извика в съзнанието си най-ужасната картина, най-ужасната представа на света — как майка му лежи в погребалната зала. Видя я във вълнистите гънки бял муселин. Лежеше в ковчега, облечена в сватбената рокля, която беше носила в „И трополи каретата“ (1953). Лицето й изпъкваше все по-ясно и по-ясно в съзнанието му — съвършена восъчна маска, и той забеляза на ушите й малките златни кръстчета, обиците, които й бе подарил преди две години за Коледа. После лицето се промени. Брадичката стана по-кръгла, носът — по-издължен и по-аристократичен. Косата сякаш изсветля с един тон и стана по-остра. Сега в ковчега лежеше Лаура де Лосиан, а самият ковчег вече не беше гладкото, анонимно изделие, използувано в погребалните домове, а нещо, което сякаш бе изсечено с груба ярост от стар дънер, един от ковчезите на викингите, ако изобщо са съществували такива неща. Беше по-лесно да си представиш как този ковчег изгаря като факла на клада от насмолени цепеници, отколкото че го спускат в непротестиращата земя. В ковчега лежеше Лаура де Лосиан, кралицата на Териториите, но във въображението му, ясно като проникновение, тя бе облечена в сватбената рокля, носена от майка му в „И трополи каретата“, а на ушите й проблесваха златните обици, които чичо Томи му бе помогнал да избере от „Шарп“ в Бевърли Хилс. Изведнъж сълзите му потекоха — горещи, парещи и истински, а не престорени. И той заплака не само за майка си, а за двете обречени жени, умиращи на вселени разстояние, свързани от някаква невидима нишка, която би могла да изтънее, но не и да се скъса, поне докато и двете не умрат.

Видя през сълзи как някакъв гигант в бухнали бели одежди се юрва срещу тях. На главата си вместо шапка на главен готвач носеше червена превръзка, но Джек си помисли, че целта е същата — да покаже, че притежателят й е шеф на кухнята. Едрият мъж злокобно размахваше огромна дървена вилица.

— Вън! — кресна той и гласът, който излезе от огромния му като бъчва гръден кош, бе абсурдно тънък и приличаше на писъка на флейта. Но във вилицата нямаше нищо абсурдно, тя изглеждаше смъртно опасна.

Жените запърхаха като птички при сигнала за атака. Една от тях изпусна тавата с пирог и високо и отчаяно изпищя, когато той се разпльока по пода. Ягодовият сироп, червен като кръв, плисна и се размаза.

— Вън от кухнята ми, плужеци такива! Марш, ви казвам! Кой ви разреши да минете оттук за по-напряко! Това да не ви е някакъв скапан коридор! Това е моята кухня и ако не можете да го запомните, ще насека на порции смрадните ви задници в името на Създателя!

Той размаха вилицата срещу тях, полуобърнал глава и притворил очи, сякаш въпреки смелите му приказки мисълта за проливане на кръв го отвращава с недодялаността си. Капитанът пусна врата на Джек и протегна ръка с движение, което се стори почти нехайно на момчето. След миг готвачът се просна на пода с всичките си сто и деветдесет сантиметра. Вилицата лежеше в локва ягодов сироп, заобиколена от размазани късове сурово тесто. Шефът на кухнята се търкаляше напред-назад, стискаше счупената си китка и пищеше пронизително с високия си, тънък глас новини, които наистина говореха достатъчно за злочестината му: той бил мъртъв, капитанът сигурно го бил убил или най-малкото осакатил, жестокият и безсърдечен капитан от външната стража унищожил неговата чудесна дясна ръка, а с това и препитанието му, и го обрекъл на мизерен просешки живот през оставащата част от дните му; капитанът му причинил ужасна болка, болка, надхвърляща границите на разума, та как…

— Млъквай! — изрева капитанът и писъците секнаха. Незабавно. Готвачът лежеше на пода като огромно бебе, свило дясната си ръка върху гърдите. Под изкривената червена превръзка се подаваше едното му ухо (точно в средата на меката част проблясваше малка черна перличка). Дебелите му бузи се тресяха. Жените изохкаха и възбудено зацвърчаха, когато капитанът се наведе над страховития шеф-великан на задушната пещера, в която прекарваха дните и нощите си. Джек, който продължаваше да плаче, улови погледа на едно черно момче (кафяво момче, поправи се той наум), застанало до най-голямата печка. Устата му зееше отворена, лицето му изразяваше комичната изненада на участник в негърско шоу, но ръцете му продължаваха да обръщат ръчката и кобилицата, провесена над нажежените въглища, не спираше да се върти.

— Сега ме чуй, защото ще ти дам съвет, който няма да намериш в „Книгата на добрия земеделец“ — каза капитанът. Той се наведе толкова ниско над готвача, че носовете им почти се опряха (без обаче дори за миг да отпуска жестоко стиснатата ръка на Джек, която милостиво бе изтръпнала). — Никога… ама никога… не тръгвай… срещу човек с нож… вилица… копие… или с нещо дълго и остро в ръце, освен ако не възнамеряваш да го убиеш с него. Нормално е шефът на кухнята да е темпераментен, но неговият темперамент не бива да го подтиква да тръгва в атака срещу капитана на външните стражи. Разбра ли ме?

Готвачът изстена, изпъшка и през сълзи промърмори слова, които Джек не схвана напълно, но те имаха нещо общо с майката на капитана.

— Така по-бива — отвърна капитанът. — Никога не съм имал честта да познавам въпросната дама. Но това със сигурност не беше отговор на въпроса ми. — Той леко побутна лежащия мъж с прашния си ботуш, но онзи изпищя, сякаш капитанът се бе засилил и го бе цапнал с всичка сила.

Жените отново зацвърчаха.

— И така, постигнахме ли съгласие по въпроса за шефове, оръжия и капитани? Понеже ако не сме, още малко инструкции ще бъдат в реда на нещата.

— Постигнахме — изграчи шефът. — Наистина постигнахме. Да! Да!

— Добре. Понеже и без това днес ми се наложи да давам твърде много. — Той разтърси Джек за врата. — Нали така, момче? — Разтърси го отново и Джек съвсем непресторено издаде някакъв нечленоразделен стон. — Е, от него повече и не чакам. Малоумен е като майка си.

Капитанът огледа кухнята с мрачен поглед.

— Спорен ден, госпожи. Кралицата да ви благослови!

— И вас, добри ни господине — успя да скалъпи най-възрастната и прибави към думите си несръчен, тромав реверанс. Останалите я последваха.

Капитанът отново затегли Джек през кухнята. Момчето удари хълбока си в ръба на коритото и изрева от болка. Горещата вода се разплиска и парещи капчици струйнаха към пода, изсъскаха и се стекоха между дъските. „Тези жени държат ръцете си в това — помисли си Джек. — Как издържат?“ След това капитанът, който почти го носеше, го изтика през друга груба завеса в някакъв коридор.

— Уф! — тихо изпъшка той. — Всичко това никак не ми беше по вкуса. Гадна работа!

Наляво, надясно и пак надясно. Джек започна да се ориентира и разбра, че приближават външните стени на павилиона. Остана му дори време да си помисли, че той изглежда много по-голям отвътре отколкото отвън. Накрая капитанът отметна един висящ брезент и те отново излязоха на открито. Следобедната светлина изглеждаше толкова ярка след сумрака в павилиона, че Джек примижа и затвори очи от режещата болка.

Капитанът въобще не се поколеба. Под краката им жвакаше кал. Миришеше на сено, коне и оборска тор. Джек отвори очи и видя, че прекосяват площадката пред конюшня или оградено за добитък място, или просто някакъв селски двор. Мерна направен от брезент курник и чу кудкудякането на пилци. Мършав, гол до кръста човек хвърляше сено в отворения обор с дървена вила. От обора унило надничаше конче, малко по-голямо от шотландско пони. Вече отминаваха обора, когато най-после умът на Джек успя да възприеме видяното от очите му. Кончето имаше две глави.

— Хей! — възкликна той. — Мога ли пак да надзърна в обора?

— Няма време.

— Но кончето имаше…

— Няма време, казах. — Капитанът извиси глас и изкрещя: — И ако някога отново те хвана да се мотаеш, когато има да се върши работа, ще получиш двойна доза бой!

— Няма — изпищя Джек (всъщност му се струваше, че сцената започва да се поизтърква). — Заклевам се, че няма повече да правя така. Обещавам, че ще бъда добър!

Точно пред тях се изпречиха високи дървени порти, захванати за стена от необелени дънери, която приличаше на ограда от стар уестърн (майка му бе направила няколко и от тях). От портите стърчаха масивни скоби, но гредата, за която бяха предназначени, не беше над тях. Тя беше дебела колкото железопътна релса и бе облегната върху струпаната вляво купчина дърва. Портите зееха открехнати почти на педя. Някакво смътно усещане за посока подсказа на Джек, че те бяха прекосили целия павилион и бяха излезли от срещуположната му страна.

— Слава Богу! — каза капитанът с малко по-нормален глас. — Сега…

— Капитане! — извика някакъв глас зад гърба им. Беше нисък и наситен с измамно спокойствие. Капитанът спря насред крачката си. Белязаният спътник на Джек бе повикан точно когато посягаше да отвори лявото крило на портата, сякаш собственикът на гласа ги бе наблюдавал и бе изчаквал точно тази секунда.

— Може би ще бъдеш достатъчно любезен да ме представиш на… сина си.

Капитанът се обърна, като завъртя и Джек със себе си. В средата на калния двор, обезпокоително не на място, стоеше кльощавият царедворец, от когото се страхуваше капитанът, и ги гледаше с тъмносиви тъжни очи. Джек забеляза, че нещо се раздвижва в тези очи, нещо дълбоко стаено. Страхът му внезапно се засили и сякаш го прободе. „Той е луд — спонтанно звънна интуитивна мисъл в главата му. — Той е напълно побъркан!“

Озмънд направи две крачки към тях. В лявата си ръка стискаше дръжката на камшик от необработена волска кожа, намотан трижди около рамото му. Централното сухожилие на камшика бе дебело колкото гърмяща змия и от него започваха поне дузина по-тънки разклонения, всяко от които завършваше с остър метален шип.

Озмънд тръсна дръжката на камшика и навитата му част се смъкна със сухо изсъскване. После я разклати и металните шипове се загърчиха върху посипаната със слама кал.

— Син, а? — повтори Озмънд и направи още една крачка към тях. И в този миг Джек изведнъж разбра защо този човек му се бе сторил познат преди. Спомни си деня, в който едва не бе отвлечен. Та не беше ли този човек Белия костюм?

Джек си помисли, че може би наистина е бил той.

3.

Капитанът сви юмрук, вдигна го пред челото си и се наведе напред. След миг колебание Джек направи същото.

— Синът ми Луис — решително каза капитанът.

Джек изви очи наляво, забеляза, че той продължава да стои наведен и също остана превит, а сърцето му препускаше като лудо.

— Благодаря, капитане. Благодаря, Луис. Кралицата да ви благослови.

Когато го докосна с дръжката на волския камшик, Джек едва не изкрещя, но само се изправи и потисна вика си.

Сега Озмънд беше само на две крачки и разглеждаше Джек със своя луд, тъжен поглед. Беше облечен в кожен жакет с лъскави копчета, които като нищо можеха да се окажат и диаманти. Ризата му бе екстравагантно отрупана с къдрички. Гривна от халкички подрънкваше показно около дясната му китка (от начина, по който държеше камшика, Джек се досети, че е левак). Косата му бе пригладена назад и пристегната с широка лента, която вероятно някога е била бял атлаз. Около него се носеха две миризми. Връхната беше тази, която Лили наричаше „онези мъжки парфюми“ и в тях включваше дезодоранти, одеколони и всичко подобно. Миризмата около Озмънд беше тежка и сладникаво задушлива. Тя накара Джек да си спомни за старите черно-бели английски филми за Главния лондонски съд и неизменното дело срещу някакъв несретник. Съдиите и адвокатите в тях винаги носеха перуки и Джек си помисли, че кутиите, от които ги изваждат, сигурно миришат като Озмънд — на сухо, престояло и сладникаво, като най-престоялата, поръсена с пудра поничка на света. Под нея обаче се надигаше по-жизнена, макар и по-неприятна миризма и тя сякаш се излъчваше на талази от него — миризмата на наслоявана пот, на наслоявана мръсотия, миризмата на човек, който се къпе рядко, ако въобще се къпе.

Да. Това беше едно от създанията, опитали се да го отвлекат преди години.

Стомахът му се сви и се размъти.

— Не знаех, че имаш син, капитан Фарън — рече Озмънд. Въпреки че говореше на капитана, очите му оставаха приковани в Джек.

„Луис — помисли си той. — Аз съм Луис, не бива да забравям…“

— По-добре да нямах — отвърна капитанът и изгледа Джек с яд и презрение. — Оказах му честта да го доведа в големия павилион, а той… Хванах го да играе…

— Да, да — каза Озмънд и се усмихна разсеяно.

„Той не вярва нито дума — помисли си Джек неспокойно и усети, че го обзема все по-голяма паника. — Нито една-единствена дума!“

— Момчетата са лоши. Всички момчета са лоши. Това е очевидно! — Озмънд леко чукна китката на Джек с дръжката на камшика.

Момчето не успя да овладее опънатите си до скъсване нерви, изкрещя… и мигновено се изчерви от срам.

— Лоши са, о, това е аксиома, всички момчета са лоши! — изкиска се Озмънд. — Аз бях лош. Обзалагам се, че и ти си бил лош, капитан Фарън! А? Така ли е? Ти беше ли лош?

— Да, Озмънд — отвърна капитанът.

— Много лош ли? — попита Озмънд. Не бе за вярване, но той беше започнал да танцува в калта със странни подскоци. Въпреки това от него не лъхаше женственост. Озмънд беше грациозен и изящен, но Джек не усети от него да се излъчва истинска хомосексуалност. Интуитивно разбра, че ако думите му подсказваха нещо подобно, то беше лъжливо. Не, истинското чувство, което искреше от тях, бе злост… и лудост.

— Много лош, а? Ужасно, ужасно лош, нали?

— Да, Озмънд — вдървено отвърна капитан Фарън. Белегът му блестеше на следобедната светлина по-скоро червен, отколкото розов.

Озмънд прекрати импровизирания си танц така внезапно, както го бе започнал, и студено погледна капитана.

— Никой не знае, че имаш син, капитане.

— Незаконороден е. И малоумен. И мързелив, както току-що се оказа. — Той внезапно се обърна и шамароса Джек. Ударът не беше силен, но ръката му бе твърда като камък. Джек изрева, падна в калта и притисна ухото си с длан.

— Много лош, а? Ужасно, ужасно лош, нали? — повтори Озмънд, но сега лицето му изглеждаше дяволски отнесено, слабо и потайно. — Ставай, лошо момче! Лошите момчета, които разочароват бащите си, трябва да бъдат наказвани. И да бъдат разпитвани, нали така? Озмънд размаха камшика и той сухо изплющя. Съзнанието на Джек направи още една странна връзка в стремежа си, както той самият по-късно си обясняваше, да не се откъсне напълно от дома. Звукът от камшика на Озмънд приличаше на изстрела на въздушния пистолет-играчка, който му купиха, когато бе осемгодишен. Ричард Слоут получи същия.

Озмънд посегна и сграбчи окаляната китка на Джек с бялата си, подобна на паяк ръка. Завъртя го към себе си, към двете миризми — на сладникава, престояла пудра и на гранясала мръсотия. Странните сиви очи тържествено се втренчиха в сините очи на момчето. Джек усети, че му се припишква и с големи усилия се удържа да не се подмокри.

— Кой си ти? — попита Озмънд.

4.

Думите увиснаха във въздуха над тях.

Джек долови, че капитанът го гледа със строго изражение, което не успяваше изцяло да прикрие отчаянието му. Чу кудкудякането на кокошки, лаенето на куче, далечното трополене на приближаваща каруца.

„Кажи ми истината. Аз ще позная лъжата — говореха сивите очи. — Много приличаш на едно крайно лошо момче, което някога срещнах в Калифорния. Ти същото момче ли си?“

И за миг устните му едва не промълвиха:

„Аз съм Джек, Джек Сойер. Да, аз съм момчето от Калифорния, кралицата на този свят беше моя майка, само че аз умрях, но познавам шефа ти, познавам Морган — чичо Морган — и ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш, само спри да ме гледаш с тези сиви, изпъстрени с петънца очи, понеже аз съм само едно дете, а децата правят точно това, да, те говорят, те казват всичко…“

После той чу гласа на майка си, упорит и почти подигравателен:

„Ха! И ти ще подчиниш волята си на този човек, така ли, Джеки? На този човек!!! Та той мирише като щанд за благотворителни разпродажби на евтини мъжки одеколони и изглежда като средновековна версия на Чарлс Мансън… а ти ще вървиш по гайдата му! Можеш да го преметнеш, ако поискаш, няма да ти бъде трудно, решиш ли веднъж.“

— Кой си ти? — отново попита Озмънд и го дръпна още по-близо. Лицето му излъчваше абсолютната увереност на човек, свикнал да получава отговорите, които иска, от всички хора, а не само от дванадесетгодишни хлапета.

Джек си пое дълбок, треперлив дъх („Когато искаш максимален обем, когато искаш да те чуят чак на последния ред на балкона, трябва да извадиш гласа от диафрагмата си, Джеки, друг начин няма.“) и запищя:

— Тъкмо се връщах! Честно, честно за Бога!

Озмънд, който се бе навел напред в очакване на накъсан и безсилен шепот, се дръпна сякаш Джек внезапно бе посегнал да го удари, спъна се в металните крайчета на камшика си и насмалко не падна.

— Ти, проклет, очукан от Бога, малък…

— Щях! Моля те, не ме шибай с камшика, Озмънд! Наистина щях да се върна! Не съм искал да идвам тук! Не съм! Не съм!…

Капитан Фарън се юрна напред и го удари по гърба. Джек се просна в калта, продължаваше да пищи, но чу как капитанът каза:

— Вече ти обясних, че е малоумен. Извини ме, Озмънд. Можеш да бъдеш сигурен, че ще си получи заслуженото. Той…

— Първо ми отговори защо е тук! — изкрещя царедворецът. Гласът му сега бе писклив и свадлив като на продавачка на риба. — Какво изобщо прави сополивото ти келеме тук? Не ми предлагай да видя паспорта му! Знам, че няма паспорт! Вмъкнал си го да плюска на масата на кралицата… да краде от среброто й, защото аз знам… той е лош… един поглед е достатъчен всеки да разбере, че той е крайно, нетърпимо, непоносимо лош.

Камшикът отново изплющя, но този път звукът нямаше нищо общо с детските играчки, а по-скоро беше като високия отчетлив гръм на калибър-22 и Джек имаше достатъчно време да си помисли, че е ясно накъде вървят нещата, преди една нетърпима, люта болка да забие нокти в гърба му. Тя сякаш потъна в плътта му, но не се намали, а се усили. Беше гореща и подлудяваща. Той изкрещя и се загърчи в калта.

— Лош! Ужасно, ужасно лош! Непоносимо лош!

Всяко „лош“ бе придружавано от ново изплющяване на камшика, от нова изгаряща следа, от нов писък на Джек. Гърбът му пламтеше. Нямаше представа колко би могло да продължи това, но Озмънд сякаш полудяваше все повече с всеки следващ удар. И тогава някакъв глас извика:

— Озмънд! Озмънд! Ето те и теб, слава Богу!

Суматоха. Тичащи стъпки.

Ядосаният, леко задъхан глас на Озмънд:

— Е? Какво има?

Една ръка хвана Джек за лакътя и му помогна да се надигне. Той се олюля и ръката се плъзна и обхвана кръста му, за да го подкрепи. Беше трудно да се повярва, че капитанът, показал се по време на прехода им през павилиона толкова суров и неумолим, сега може да бъде толкова нежен.

Джек отново се олюля. Светът продължаваше да плува размазан пред очите му. Топла кръв се стичаше на вадички по гърба му. Той погледна към Озмънд с внезапно бликнала омраза и се почувствува по-добре — омразата бе добре дошла противоотрова срещу страха и объркването.

„Ти направи това, ти ме нарани и наряза гърба ми. Но знай едно, злодей такъв, падне ли ми случай, ще ти платя с лихвите…“

— Добре ли си? — прошепна капитанът.

— Да.

— Какво! — изкрещя Озмънд на двамата мъже, прекъснали изтезанието на Джек.

Първият беше едно от контетата, покрай които бяха минали Джек и капитанът на път към тайната стая. Другият донякъде напомняше за коларя, когото Джек бе срещнал почти веднага след повторното си пристигане в Териториите. Той изглеждаше смъртно изплашен и наранен. Върху лявата страна на главата му зееше дълбока рана и от нея шуртеше кръв, която изцяло скриваше лявата половина на лицето му. Лявата му ръка бе ожулена, връхната му дреха — съдрана.

— Какво казвате, глупаци такива?

— Каруцата ми се обърна на завоя преди село Вси ръце — съкрушено започна коларят. Говореше бавно и замаяно, като дълбоко потресен човек. — Синът ми е убит, милорд. Буретата го премазаха. Стана на шестнайсет през май, точно на Празника на земеделеца. Майка му…

— Какво!!! — отново кресна Озмънд. — Бурета ли чух! Бира! Не кралската марка, нали! Не възнамеряваш да ми кажеш, че си обърнал цяла каруца Кралска бира, ти скапан, сбръчкан пенис! Не смяташ да ми кажеш това, нааалллиииии!

Гласът на Озмънд се извиси, затрептя и изчурулика на последната дума сякаш той по дивашки начин имитираше някоя оперна примадона. В същото време той отново започна да танцува… този път от ярост. Гледката бе толкова странна, че Джек вдигна двете си ръце, за да прикрие спонтанния си кикот. Допирът на ризата до наранения му гръб го отрезви, още преди капитанът да прошепне предупреждението си.

Много търпеливо, сякаш Озмънд бе пропуснал единствения важен факт (както сигурно му се бе сторило), коларят започна отново:

— Той стана на шестнайсет на последния Празник на земеделеца. Майка му не искаше да идва с мен. Не мога да си представя…

Озмънд вдигна камшика си и после го снижи с неочаквано шеметна скорост. За миг дръжката сякаш щеше да се изхлузи от лявата му ръка, а разклоненията с шиповете потрепнаха в калта, но в следващия миг той изплющя не толкова като калибър-22, колкото като детско пистолетче. Коларят изкрещя, олюля се и обхвана лицето си с ръце. Свежа кръв обля мръсните му пръсти и той падна на колене.

— Милорд! Милорд! Милорд! — заплака нещастникът с приглушен, гъргорещ глас.

— Да се махаме оттук. Бързо! — простена Джек.

— Чакай — отвърна капитанът. Мрачното изражение на лицето му като че ли просветля почти незабележимо и от очите му май надзърна надежда.

Озмънд се врътна към контето, което отстъпи крачка назад, а дебелите му червени устни се размърдаха безмълвно.

— Кралската бира ли беше? — изпръхтя Озмънд.

— Озмънд, не бива така да се…

Озмънд вдигна лявата си китка нагоре и металните връхчета на камшика изтракаха по ботушите на контето, което отстъпи още крачка.

— Я не ме учи какво трябва и какво не трябва да правя, а отговаряй на въпросите ми. Вбесен съм, Стивън, няма съмнение, че съм крайно и непоносимо вбесен. Кралската бира ли беше?

— Да — отвърна Стивън. — Съжалявам, че трябва да го кажа, но…

— По пътя към Големия пущинак ли?

— Озмънд…

— Питам на пътя към Големия пущинак ли, увиснал пенис такъв?

— Да — задавено избъбри Стивън.

— Разбира се — сви рамене Озмънд и слабото му лице се разчекна в отвратително, широко ухилване. — Че къде е село Вси ръце, ако не на пътя към Големия пущинак! Да си чул село да лети? А? Може ли някое село просто да прехвръкне от един път на друг, Стивън? Може ли? Може ли?

— Не, Озмънд, разбира се, че не.

— Не, казваш. Значи сега всички бурета са разпилени по пътя. Вярно ли е това? Прав ли съм да предполагам, че буретата и преобърнатата каруца се търкалят и препречват пътя към Големия пущинак, докато най-добрата бира в Териториите напоява почвата, за да има с какво да гуляят земните червеи? Прав ли съм?

— Да… да. Но…

— Морган ще дойде по този път! — изкрещя Озмънд. — Морган пристига и ти знаеш как пришпорва конете си. Ако дилижансът му изскочи от завоя и се натъкне на цялата тази кочина, коларят му ще има ли време да спре? Той може да се преобърне! Може да загине!

— Мили боже! — възкликна Стивън, като сля думите в една. Бледото му лице стана с два тона по-бяло.

Озмънд бавно кимна.

— Мисля, че ако дилижансът на Морган се преобърне, ще бъде по-добре да се молим за неговата смърт, а не за оцеляването му.

— Но… но…

Озмънд се извърна и почти притича до мястото, където стоеше капитанът от външната стража със сина си. Зад царедвореца безпомощният колар продължаваше да се гърчи в калта и да гъргори:

— Милорд, милорд.

Очите на Озмънд докоснаха Джек и после отскочиха, сякаш той не съществуваше.

— Капитан Фарън — започна той, — следихте ли събитията през последните пет минути?

— Да, Озмънд.

— Проследихте ли ги в подробности? Вникнахте ли в тях? Вникнахте ли в същността им?

— Да. Така смятам.

— Значи така смятате? Какъв превъзходен капитан сте вие, Фарън. Някой път ще поговорим повече за това как такъв превъзходен капитан може да сътвори подобни жабешки тестиси вместо син.

Очите му бегло и хладно бръснаха лицето на Джек.

— Но сега няма време за това, нали? Не. Предполагам, че можете да съберете дузина от най-мускулестите си хора и с маршова стъпка, не, по-скоро тичешком да ги заведете на въпросното място. Ако следвате носа си, няма да се наложи да търсите дълго местоположението на катастрофата, нали?

— Да, Озмънд.

Озмънд бързо погледна към небето.

— Морган се очаква точно в шест часа… или дори малко по-рано. Сега е… два. Аз казвам, че е два. Вие ще потвърдите ли, капитане?

— Да, Озмънд.

— А ти, малко лайно, ти колко ще кажеш, че е? Тринайсет? Двайсет и три? Осемдесет и един часа, а?

Джек зина. Озмънд направи презрителна гримаса и момчето усети как омразата отново се надига в гърдите му. „Ти ме нарани и падне ли ми случай…“ Царедворецът отново погледна капитана.

— Предполагам, че до пет часа ще се постараете да спасите здравите бурета. А след пет, предполагам, просто ще разкарате всичко от пътя по най-бърз начин. Разбрахте ли ме?

— Да, Озмънд.

— Тогава изчезвайте оттук.

Капитан Фарън приближи юмрук към челото си и се поклони. Джек с пулсиращ от омраза мозък продължи да зяпа като глупак, но направи същото. Обаче Озмънд не прие поздрава им, а им обърна гръб и закрачи към коларя като плющеше с камшика.

Коларят чу приближаването му и започна да вие.

— Хайде — каза капитанът и задърпа Джек за ръката. — Едва ли искаш да видиш това.

— Не — успя да промълви Джек. — Не, за Бога!

Но докато капитан Фарън отваряше дясната порта и те най-накрая се измъкваха от павилиона, Джек чуваше и щеше да чува и в сънищата си същата нощ бързата поредица силни, гърмящи като изстрели на карабина звуци на свистящ камшик, придружавани от нечовешките писъци на обречения колар. Момчето чу и още нещо — звука, издаван от Озмънд. Той пъхтеше и дишаше тежко, и беше трудно да се каже какъв точно бе звукът, излизащ от гърдите му, без човек да се обърне и да погледне лицето му, а Джек наистина не искаше да направи това.

А и защо, след като така или иначе знаеше.

Джек бе уверен, че Озмънд се смее.

5.

Стигнаха до оживеното пространство пред павилиона. Минувачите хвърляха предпазливи погледи към капитан Фарън… и мигновено се отдръпваха от пътя му. Капитанът крачеше бързо с изопнато, помрачено от мисли лице. Джек подтичваше след него.

— Имахме късмет — внезапно заяви капитанът. — Дяволски късмет! Мисля, че беше решил да те убие.

Джек зяпна, пресъхналата му уста пламна.

— Той е луд, както разбра. Луд като човека, който гони питката.

Джек нямаше представа какво може да означава това, но се съгласи, че Озмънд е луд.

— Какво…

— Чакай! — Бяха стигнали до малката палатка, в която го бе отвел капитанът, след като видя зъба от акула. — Не мърдай оттук, и ме чакай. И не говори с никого!

Капитанът влезе вътре. Джек остана да наблюдава и да чака. Мина някакъв жонгльор и го огледа, без да наруши и за миг ритъма, с който подхвърляше половин дузина топки. Тълпа мръсни деца се влачеше след него. Млада жена със сополиво бебе на огромната си гърда му подметна, че може да го научи какво да прави с малкото мъжле, освен да го изважда, за да пикае, ако й предложи монета или две. Джек се изчерви и погледна встрани. Момичето примря от смях.

— Ооо, аман от тези млади срамежливци! Я ела насам, хубавецо! Хайде…

— Изчезвай оттук, никаквице, или ще завършиш деня в тъмница!

Капитанът беше излязъл от палатката. Придружаваше го някакъв мъж, който бе стар и дебел, но също като Фарън изглеждаше истински войник. Той се опитваше да закопчае куртката върху изпъкналия си корем, като в същото време държеше извит рог в ръце.

Момичето със сополивото бебе се изпари, без да досажда повече на Джек. Капитанът пое рога от мъжа, за да го улесни в закопчаването, и му прошепна нещо. Дебеланкото кимна, приключи с последното копче, взе си обратно рога, мръдна встрани и го наду. Звукът не приличаше на мелодията, която Джек бе чул при първото си пренасяне в Териториите, когато много медни тръби бяха свирили някак си с повече блясък, по-празнично и възвестяващо. Звукът от този рог приличаше на фабрична сирена и съобщаваше, че има да се върши работа.

Капитанът се върна при Джек и каза:

— Ела с мен.

— Къде?

— На пътя към Големия пущинак — отвърна Фарън и хвърли на Джек Сойер полууплашен поглед. — На пътя, наричан от бащата на моя баща Западния път. Той минава през все по-малки и по-малки селца, докато стигне до гъсти, непроходими гори. След това отива в нищото… или в ада. Ако си тръгнал на запад, трябва да вземеш за спътник Бога, момче. Но съм чувал да казват, че Той Самият никога не дръзвал да мине оттам. Хайде.

Милион въпроси се тълпяха в мозъка на Джек, но капитан Фарън наложи убийствена крачка и на момчето дъх не му остана да ги зададе. Изкачиха хълма зад южната част на огромния павилион и отминаха мястото, от което първия път бе напуснал Териториите. Сега селският панаир бе близо до тях. Джек чу как викачите приканват желаещите да си опитат късмета. Океанският бриз довяваше гласовете им съвсем ясно, също както и слюноотделящите аромати на топла храна — печена царевица и сочно месо. Стомахът на Джек изкурка. Благополучно отдалечил се от Озмънд — Великият и Страшният — той усети, че е гладен като вълк.

Преди да стигнат до самия панаир, завиха надясно и тръгнаха по някакъв път, много по-широк от този, водещ към павилиона. „Пътят към Големия пущинак — помисли си Джек, но после с леко чувство на страх и очакване в стомаха бързо се поправи: — Не… Западният път. Пътят към талисмана.“

И отново забърза след капитана.

6.

Озмънд излезе прав. Те можеха да се ориентират с носовете си, ако се наложеше. Още на километър преди селото със странното име океанският бриз донесе първия възкисел дъх на изтеклата бира.

Движението по пътя в източна посока не спираше. Трополяха предимно каруци, теглени от запенени коне (никой от тях не бе с две глави, обаче). Някои бяха натоварени догоре с торби, чували и бали, други със сурово месо, трети с потракващи кафези с пилета. В покрайнините на село Вси ръце срещу тях с тревожна скорост профуча открита кола, пълна с женоря, които се смееха, пищяха и вдигаха гюрултия до Бога. Една от тях се изправи, ухилена вдигна фустата си чак до кръста и насмалко не се прекатури през колата, където сигурно щеше да си счупи врата в канавката, ако една от спътничките й не бе я сграбчила за фустата и дръпнала обратно долу. Джек отново се изчерви. В колата забеляза едрогърдото момиче, устата на сополивото бебе лакомо смучеше зърното му. „Ооо, аман от тези млади срамежливци!“

— Господи! — промърмори капитанът и още повече ускори крачка. — Всички те са пияни! И блудниците, и коларят са се насмукали с разляната Кралска бира. Той като нищо може да ги обърне на пътя или да ги хвърли от някоя скала, но загубата няма да бъде голяма. Проклети никаквици!

— Пътят сигурно е разчистен, щом минават толкова много каруци, нали така? — предположи Джек.

Вече бяха в самото село. Широкият Западен път бе намокрен с някаква течност, за да не се вдига прах. Каруци идваха и си отиваха, групи хора щъкаха по улиците и май всички говореха твърде високо. Джек забеляза двама души да спорят пред нещо, което сигурно беше ресторант. Изведнъж единият замахна с юмрук и след миг и двамата се търкаляха по земята. „Май не само жените в колата са се напили с Кралска бира — помисли си Джек. — Абсолютно всички са посръбнали.“

— Големите каруци, с които се разминахме, до една са тръгнали оттук — каза капитанът. — Някои от по-малките може и да са се промъкнали, но дилижансът на Морган не е малък, момче.

— Морган…

— Остави Морган сега.

Миризмата на бира стана по-остра, когато отминаха центъра на селото и стигнаха другия му край. Краката на Джек го заболяха от усилията да не изостава от капитана. Стори му се, че са изминали поне пет километра. „Колко прави това в моя свят?“ — запита се той и тази мисъл го подсети за вълшебния сок на Спийди. Стреснат мушна ръка под жакета си, убеден, че е загубил бутилката, но тя беше там, на сигурно място във вътрешния джоб на панталоните му, допряна в това, в което се бяха превърнали гащетата му в Териториите.

Щом излязоха от селото, каруците намаляха, но броят на пешеходците, вървящи на изток, се увеличи застрашително. Повечето от тях се олюляваха, клатушкаха се и се хилеха. Всички до един воняха на бира. Дрехите на някои бяха съвсем мокри, сякаш бяха лежали в локвите бира и лочили като кучета. Джек допускаше, че е било така. Забеляза смеещ се мъж да води за ръка ухилено осемгодишно момче. Мъжът кошмарно приличаше на омразния администратор от „Алхамбра“ и Джек моментално разбра, че мъжът е неговият двойник. И той, и момчето бяха пияни и когато Джек се обърна, за да погледне след тях, момченцето започна да повръща. Баща му, за такъв поне го помисли Джек, рязко го дръпна за ръката, когато то се помъчи да се добере до храсталака в канавката, за да си повръща на спокойствие. Хлапето се врътна към баща си като куче на каишка и обля някакъв старец, който бе рухнал отстрани на пътя и похъркваше.

Лицето на капитан Фарън потъмняваше все повече и повече.

— Бог да ги порази! — възкликна той.

Даже най-пияните още отдалече благоразумно правеха път на капитана. Пред палатката край павилиона той бе закачил на кръста си къса кожена ножница. Джек предположи (и с основание), че тя съдържа къс, подходящ за случая меч. Когато някой от пияниците се приближеше твърде близо, капитанът докосваше меча и онзи бързо изчезваше.

След десет минути, когато Джек вече мислеше, че не може да върви повече, стигнаха до мястото на катастрофата. Коларят тъкмо бе излизал от завоя и каруцата се бе преобърнала така, че буретата се бяха разпилели по цялата ширина на пътя. Много от тях бяха премазани и двадесет стъпки от пътя представляваха истинско блато. Един кон лежеше мъртъв под каруцата. Виждаше се само задницата му. Втори лежеше в канавката, а от ухото му стърчеше счупена дъга от бъчва. Джек не допускаше, че това е станало при самата катастрофа. Предположи, че конят е бил смъртно ранен и някой му е помогнал да се отърве от мъките с първото попаднало му средство. Други коне не се виждаха.

Между двата коня с разперени ръце и крака лежеше синът на коларя. Половината му лице бе зяпнало яркосиньото небе на Териториите с глупаво удивление. Другата половина представляваше червена каша, посипана с парчета кости.

Джек забеляза, че джобовете му са обърнати наопаки.

Наоколо се мотаеха поне дузина души. Пристъпваха бавно и често се навеждаха да напълнят шепите си с бира от някоя дупка или да напоят носна кърпа или износено фланелено парче в многобройните локви. Повечето едва се държаха на краката си. Често избухваше смях, надигаха се свадливи викове. След като бе досадил на майка си до смърт с врънкането си, преди време тя най-после му беше разрешила да отиде с Ричард на нощните прожекции на „Нощта на дългата смърт“ и на „Зората на смъртта“. Олюляващите се, пияни хора тук му напомниха за зомбитата в двата филма.

Капитан Фарън измъкна меча си. Той се оказа къс, точно както си бе помислил Джек, истински антипод на мечовете в рицарските романи. Беше малко по-дълъг от касапски нож, нащърбен и изподраскан, а увитата му с кожа дръжка бе потъмняла от пот. Металната му част също беше тъмна… с изключение на върха — блестящ, лъскав и много остър.

— Махайте се оттук! — кресна капитан Фарън. — Махайте се от бирата на кралицата, негодници! Изчезвайте и дим да ви няма!

Думите му бяха посрещнати с недоволно ръмжене, но всички бавно се размърдаха, всички, с изключение на един едър като мечка човек, от чийто олисял череп тук-там безредно стърчаха сплъстени кичури коса. Джек предположи, че тежи поне сто и петдесет килограма, а височината му при всички случаи надхвърля два метра.

— Дали ще ти хареса да премериш сили с всинца ни? — изрепчи се великанът и размаха кирлива ръка към скупчените селяни, отдръпнали се от биреното мочурище след заповедите на Фарън.

— Много! — ухили се капитанът насреща му. — И за да бъде удоволствието ми пълно, ще започна с теб, пияна конска фъшкийо! — Усмивката му стана още по-широка и едрият човек сякаш се огъна под опасната й сила. — Хайде приближи се, ако ти стиска. Твойто накълцване на парчета ще бъде първото хубаво нещо, случило ми се днес!

Пияният гигант промърмори нещо под нос и се изниза.

— А сега всички да ви няма! — извика Фарън. — Махайте се! Дузина от хората ми вече са тръгнали от павилиона на кралицата. Те едва ли ще се зарадват на работата, която ги чака, но аз не мога да ги коря за това, а още по-малко ще ги държа отговорни за постъпките им! Мисля, че все още имате време да се върнете в селото и да се изпокриете в избите, преди те да пристигнат. Бъдете благоразумни и се измитайте!

Групата вече се бе потътрила към селото начело с великана, предизвиквал Фарън, а той изсумтя и се обърна с лице към безредието, причинено от катастрофата. После съблече куртката си и покри лицето на сина на коларя.

— Чудя се кои от тях са пребъркали джобовете на нещастния момък, докато той е лежал мъртъв или е берял душа на пътя — замислено промълви капитанът. — Знаеш ли, нямаше да се поколебая да ги обеся на първото дърво, веднага щом се смрачи.

Джек не отвърна.

Капитанът дълго стоя и гледа мъртвото момче, а ръката му не преставаше да потрива розовите ръбчета на изпъкналия белег. Най-сетне откъсна поглед и тръсна глава, сякаш току-що му беше хрумнало нещо.

— Сега трябва да тръгваш, момче. Веднага. Преди Озмънд да реши, че иска да доразпита моя син-идиот.

— А на вас лошо ли ви се пише? — попита Джек.

— Ако ти си заминал, няма да имам неприятности — поусмихна се капитанът. — Мога да кажа, че съм те пратил обратно при майка ти или че си ме вбесил до смърт, цапнал съм те с някакво дърво и съм те убил. Озмънд ще повярва и на двете. Той е луд. Те до един не са с всичкия си, откакто я чакат да умре. И няма да се наложи да чакат дълго, освен ако не…

Той не довърши, погледна го и повтори:

— Тръгвай. Не се бави. И чуеш ли, че идва дилижансът на Морган, изчезвай от пътя и се скривай дълбоко в гората. Дълбоко!!! В противен случай ще те подуши, както котката надушва плъха. Той мигновено разбира кога нещо не е наред, кога нещата не са по волята му, неговата воля. Той е дявол!

— Ще го чуя ли, че идва? Дилижансът му? — боязливо попита Джек и погледна пътя зад безразборно разпръснатите бурета, който се виеше и постепенно се изкачваше нагоре, докато се скрие в началото на боровата гора. „Там ще бъде тъмно — помисли си момчето, — а Морган ще се появи от другата страна, точно срещу мен.“ Заля го вълна от страх и самота и то се почувствува обезсърчено и нещастно като никога досега. „Спийди, не мога да направя това! Не разбираш ли, че съм още дете!“

— Дилижансът на Морган го теглят шест двойки коне, водени от един сам, тринадесети — каза Фарън. — Проклетите коне препускат в бесен галоп и звукът се носи надалеч, сякаш гръмотевица се търкаля по земята. Ще го чуеш, бъди спокоен, и ще имаш достатъчно време да се снишиш някъде. Само не пропускай да се увериш, че скривалището ти е добро.

Джек прошепна нещо.

— Какво? — остро попита Фарън.

— Казах, че не искам да тръгвам — малко по-високо отвърна Джек. Очите му плуваха в сълзи и той знаеше, че веднъж отприщят ли се, той е загубен, ще се размекне и току-виж помолил капитан Фарън да го избави, да го защити или нещо такова…

— Мисля, че е твърде късно тепърва да обсъждаш този въпрос — сряза го Фарън. — Не ми е известна историята ти, момче, и не искам да я науча. Не искам да знам дори името ти.

Джек стоеше и го гледаше с отпуснати рамене, с горящи очи и треперещи устни.

— Я се стегни! — с внезапна ярост кресна Фарън. — Кого си тръгнал да спасяваш? Докъде ще стигнеш? На пет стъпки, както си се разкиснал! Още си твърде малък, за да бъдеш мъж, но можеш поне да се преструваш, че си такъв, нали? Приличаш на пребито псе!

Засегнат, Джек изправи рамене и преглътна сълзите си. Очите му се спряха на останките от сина на коларя и той си помисли: „Поне не съм на тоя хал. Засега. Той е прав. Самосъжалението е лукс, какъвто не мога да си позволя.“ Така беше, вярно. Но все пак, дълбоко в себе си, той не можеше да не изпитва мъничко омраза към белязания капитан, който толкова лесно бе надникнал в душата му и натиснал правилния бутон.

— Така е по-добре — сухо заяви Фарън. — Не много, но все пак.

— Благодаря — саркастично отвърна Джек.

— Не можеш да оправиш нещата с плач, момче. Зад теб е Озмънд. Скоро и Морган ще се присъедини към него. А може би… може би и там, откъдето идваш, има проблеми. Но ти вземи това. Щом Паркъс те е изпратил при мен, той е искал да ти го дам. Така че вземи го и тръгвай.

Бе извадил и държеше в ръка някаква монета. Джек се поколеба, после я взе. По размер наподобяваше половин долар, от онези с лика на Кенеди на гърба, но беше много по-тежка, тежка като злато, въпреки че цветът й бе на потъмняло сребро. От монетата го гледаше лицето на Лаура де Лосиан и той отново бе поразен от приликата й с майка му. Не, не просто прилика, защото въпреки външните различия като по-издължен нос и по-закръглена брадичка, тя беше негова майка. Джек знаеше това. Той обърна монетата от другата страна и видя някакво животно с глава и криле на орел и тяло на лъв, което сякаш гледаше в него. Това някак го притесни и той я пусна във вътрешния си джоб, където тя се присъедини към бутилката на Спийди.

— За какво може да ми послужи?

— Дойде ли му времето, ще разбереш — каза капитанът. — А може и да не разбереш. И в двата случая, аз изпълних дълга си към теб. Кажи това на Паркъс, когато го видиш.

На Джек отново му се стори, че го връхлита шеметът на странна нереалност.

— Тръгвай, синко — каза Фарън с нисък, но не много по-нежен глас. — Свърши работата си… или поне колкото можеш от нея.

И в края на краищата тъкмо това усещане за нереалност, завладяващото чувство, че той не е нищо друго освен плод на нечии халюцинации, го накара да се раздвижи. Леви, десни, сено, слама. Ритна встрани подгизнало парче дърво. Прекрачи остатъците на натрошено колело. Заобиколи каруцата, без да се впечатли от кръвта около нея или от бръмчащите наоколо мухи. Какво представляват в един сън петната кръв или бръмчащите мухи?

Стигна до края на калния, покрит с трески и разпилени бурета участък от пътя и погледна назад… но капитан Фарън гледаше в противоположната посока, може би в очакване на хората си, може би просто, за да избегне погледа на Джек. „И в двата случая — помисли си момчето — резултатът е същият. Гърбът си е гръб. Няма какво да му гледа човек.“

Той бръкна под жакета си, нежно докосна монетата на Фарън, после здраво я стисна и се почувствува малко по-добре. И така, стиснал я, както дете стиска петачето, дадено му за почерпка в сладкарница, той се обърна и продължи.

7.

Чу звука, описан от капитан Фарън като „гръмотевица, търкаляща се по земята“, когато бяха минали около два часа, или може би дори четири. След като слънцето се скри на запад зад върховете на дърветата (а то го направи почти веднага, след като Джек навлезе в гората) стана трудно да се пресмята времето.

Дотогава вече няколко превозни средства бяха отминали на изток, вероятно на път към павилиона на кралицата. Щом чуеше приближаването им (а тук превозните средства се чуваха отдалече, яснотата, с която достигаше звукът, накара Джек да си припомни думите на Спийди за човека, издърпващ репичка от земята, и другия, подушващ я на половин километър), той решаваше, че е Морган, и бързо се спускаше в канавката, покатерваше се отсреща и хлътваше в гората. Никак не му харесваше да се завира в тъмните гори, дори в самия им край, откъдето все пак можеше да наднича иззад някой дънер и да вижда пътя. Струваше му се направо ужасно и изнервящо, но идеята чичо Морган (когото той продължаваше да смята за шеф на Озмънд, въпреки описанието на Фарън) да го хване на пътя, му се нравеше още по-малко.

Затова чуеше ли приближаването на някоя каруца или карета, той изчезваше от полезрението и се връщаше на пътя след отминаването й. Веднъж, докато пресичаше влажната и буренясала канавка вдясно, нещо пробяга или се плъзна по крака му и той изкрещя от ужас.

Движението беше като необходимо зло. Би било пресилено да се каже, че то му помага да прекара по-добре, но все пак в нередовното преминаване на каруци имаше и нещо успокояващо — поне показваше, че не е съвсем сам.

Дяволски много му се искаше да се измъкне от Териториите!

Вълшебният сок на Спийди беше най-ужасното лекарство на света, но той с радост би си сръбнал от него, ако някой — самият Спийди например — се появеше пред него и го увереше, че когато отново отвори очи, първото нещо, изпречило се пред погледа му, ще бъде образът на златните дъги от емблемата на „Макдоналдс“, която майка му наричаше „Знаменитите цици на Америка“. Усещането му за дебнеща беда нарастваше, засилваше се чувството му, че гората наистина е опасна, че в нея са се притаили неща, които знаят, че той идва, че може би и самата гора знае, че той идва. Та дърветата не бяха ли се изтеглили досами пътя? Бяха! Преди свършваха зад канавките. А сега се въдеха дори в самите тях. Преди гората сякаш се състоеше единствено от борове и смърчове. Сега и други видове дървета бяха припълзели между тях. А как само се бяха преплели черните им клонаци, как зловещо се протягаха! И колко много приличаха на странни хибриди между ела и папрат някои от дърветата, какви противни сиви корени бяха вкопчили в земята — същински мъртвешки пръсти!

„Нашето момче ли? — чуваше в главата си противния им шепот Джек. — Нашето момче, а?“

„Въобразяваш си, Джеки. Пак ли те прихвана?“

Работата беше, че той не вярваше в самоуспокоенията си.

Дърветата се променяха. Във въздуха витаеше усещането за беда, чувството, че е наблюдаван, бе твърде истинско. Той започна да си въобразява, че маниакалната склонност на мозъка му да се връща отново и отново към чудовищни мисли е едва ли не болест, която е прихванал от гората… сякаш самите дървета му я изпращаха с някакъв ужасен късовълнов предавател.

Но бутилката с вълшебния сок на Спийди бе пълна само наполовина, а това количество някак си трябваше да му стигне да прекоси целите Съединени щати. То щеше да свърши още преди да напусне пределите на Нова Англия, ако си сръбва от него всеки път, когато му се прииска.

Освен това смайващото разстояние, което бе изминал в своя свят при пренасянето си от Териториите, не излизаше от главата му. Петдесет метра тук отговаряха на петстотин там. При това положение, освен ако пропорциите не варират някак си, а Джек не изключваше това, той би могъл да измине само десет километра тук и въпреки това да бъде почти извън Ню Хампшир там. Сякаш върви с вълшебни ботуши, както в приказките.

Но въпреки това… дърветата… противните сивопепеляви корени…

„Когато наистина притъмнее съвсем, когато небето се превърне от синьо във виолетово, ще се пренеса обратно. Точно така! Няма да вървя през тази зловеща гора по тъмно. И ако свърша вълшебния сок в Индиана или някъде там, старият Спийди просто може да ми прати друга бутилка по пощата или нещо такова.“

Още докато си казваше наум тези неща и си мислеше колко по-добре се чувствува, когато си има план (дори ако той обхваща само следващите два-три часа), Джек изведнъж осъзна, че чува приближаването на друго превозно средство, теглено от много коне.

Отметна глава и спря на средата на пътя. Очите му се разшириха и две съвършено ясни картини с шеметна скорост пробягаха пред тях: голяма кола с двама мъже вътре, колата, която не беше мерцедес… и след това камионетката с надпис „ПАЛАВНИК“, набираща скорост надолу по улицата и отдалечаваща се от трупа на чичо Томи, докато от изкривената й решетка капе кръв. Видя и ръцете на волана на камионетката… но това не бяха ръце, не, а странни, съчленени копита!

„Проклетите коне препускат в бесен галоп и звукът се носи надалеч, сякаш гръмотевица се търкаля по земята.“

Сега, докато го чуваше — звукът бе все още далечен, но съвършено ясен в чистия въздух — Джек се учуди как е могъл и за миг да помисли предишните каруци за дилижанса на Морган. Със сигурност нямаше да направи подобна грешка отсега нататък. Звукът, който чуваше в момента, бе абсолютно зловещ, целият бе наситен със зло, звук на катафалка, да, на катафалка, карана от самия дявол!

Той стоеше на пътя като замръзнал, като хипнотизирано от светлината на фарове зайче. Звукът ставаше все по-силен, гърмяха колела и копита, скърцаха кожени каиши. Вече се чуваше и гласът на кочияша:

— Хей, хей, дий! Диййй! Диййййй!

Джек стоеше на пътя, а главата му бучеше от ужас. „Не мога да помръдна, мили Боже, Господи, Боже мой, не мога! Ох, майчице…“

Стоеше като истукан и с очите на въображението си виждаше огромна черна пощенска кола гръмовно да трещи по пътя, теглеха я черни животни, които приличаха много повече на пуми, отколкото на коне. Видя черни перденца да се развяват от прозорците й, видя изправен на капрата й кочияш с отметната назад коса и очи — диви и побъркани като очите на някой психопат, да размахва камшик.

Видя я как лети срещу него, без да намалява скоростта.

Видя я как го премазва.

Това го избави от вцепенението. Изтича надясно, спусна се в канавката, подхлъзна се, закачи крака си в един от чепатите корени, падна и се затъркаля. Гърбът му, относително спокоен през последните няколко часа, пламна отново и той прехапа устни от болка.

Изправи се, притича и се шмугна в гората.

Първо се прилепи до едно от черните дървета, но допирът с грапавия му дънер — приличаше донякъде на индийските смокини, които бе видял по време на почивката си на Хавайските острови преди две години — беше някак си мазен и неприятен, затова мръдна вдясно и застана зад един бор.

Трещенето на каретата и препускащите пред нея ездачи се засилваше. Всяка секунда той очакваше екипажът да прелети покрай него на път към село Вси ръце, свиваше и отпускаше пръсти, хапеше устни.

Точно пред очите му имаше тесен, но съвършено чист проход — тунелче между листата, папратта и боровите иглички, през което виждаше пътя. И тъкмо когато започваше да мисли, че групата на Морган никога няма да пристигне, дузина или повече войници в галоп префучаха на изток. Първият, който ги водеше, носеше знаме, но Джек не можа да разбере девиза му… нито пък бе сигурен дали иска. След това през тесния проход пред очите му премина самият дилижанс.

Премина за миг, за не повече от секунда, но Джек го видя добре. Дилижансът представляваше огромно превозно средство, високо поне три метра. Багажът, превързан със здрави въжета за покрива, му прибавяше още метър. Всеки от конете във впряга имаше черен пискюл на главата. Вятърът и скоростта отмятаха черните пискюли почти хоризонтално назад. По-късно Джек си мислеше, че Морган сигурно има нужда от нов впряг при всеки преход, понеже конете изглеждаха на края на силите си. Съсирена кървава пяна хвърчеше от муцуните им, очите им бясно се въртяха, показваха изпъкналото си бяло.

И също както във въображението му — или проникновението му — черните перденца пърхаха и се вееха през прозорците без стъкла. Изведнъж през един от черните правоъгълници надникна бяло лице, изкривено от злоба бяло лице в странно изрязана рамка. Внезапната му поява бе ужасяваща като лицето на призрак на прозореца на обитавана от духове къща. И хем не беше лицето на Морган Слоут… хем все пак беше.

А собственикът на лицето знаеше, че Джек или някаква друга опасност, точно толкова омразна и точно толкова лична, се е притаила някъде навън. Джек разбра това по разширяването на очите и внезапното и злобно свиване на устата.

Капитан Фарън му бе казал: „Той ще те помирише като плъх“. И сега Джек отчаян си помисли: „Помириса ме, вярно. Знае, че съм тук. Какво ли ще стане сега? Обзалагам се, че ще спре цялата кавалкада и ще изпрати войниците в гората, за да ме заловят.“

Отмина още една група войници, които охраняваха дилижанса на Морган отзад. Джек притискаше ръце в кората на бора и чакаше, сигурен, че Морган ще заповяда да спрат. Но не спряха и скоро тежкото громолене на дилижанса и съпътствуващите го конници започна да заглъхва.

„Очите му. Те бяха същите. Същите черни очи върху бялото лице. И…“

„Нашето момче, а? Дааа!“

Нещо се плъзна по крака му… и нагоре по глезена му. Джек изпищя и отскочи назад, понеже помисли, че е змия. Но когато погледна надолу, видя, че един от сивите корени се е увил около крака му и сега като пръстен стяга прасеца му. „Това е невъзможно — помисли си той. — Корените не могат да се движат…“

Рязко се дръпна назад и изтегли крака си от грубата сива примка на корена. Прасецът го заболя като след прежилване с въже. Вдигна очи и усети, че сърцето му се свива от страх. Помисли си, че разбира защо Морган го бе надушил, но въпреки това не беше спрял, а бе продължил пътя си. Морган е знаел, че вървенето през тази гора прилича на газенето в поток, който гъмжи от смъртоносни пиявици. Защо не го бе предупредил капитан Фарън? Всичко, което можа да измисли, беше, че белязаният капитан просто не е знаел. Той едва ли някога е стигал толкова далече на запад.

Вече всички сивкави корени на странните хибриди между ела и папрат се движеха — надигаха се, спускаха се, гърчеха се по влажната земя към него. „Какви огромни червеи! — помисли си Джек на границата на лудостта. — Лоши, гадни червеи!“ Един особено тлъст корен, изцапан в края с пръст и кал, се надигна и се разклати пред него като същинска кобра, виеща се от кошницата на факир. „Нашето момче! Дааа!“

Стрелна се към него и Джек отскочи назад с ясната мисъл, че корените бяха образували жива преграда между него и пътя. Облегна се на някакво дърво… и се отдръпна с писък, когато кората му запулсира и се загърчи под гърба му също като мускул, изпаднал в неистови спазми. Погледна назад и видя едно от дърветата с чворестите дънери. Сега дънерът мърдаше, виеше се и се извиваше, а гърчещата се възлеста кора оформяше някакво ужасно, размазано и потекло лице. Едното му око бе черно и широко разтворено, а другото, изтеглено надолу, противно намигаше. Изведнъж дървото се разцепи ниско долу с пронизващ, стържещ звук и навън блъвна жълтеникавобелезникав сок. „Наше! О, даааа!“

Корените се протягаха като пръсти към Джек, сякаш искаха да го погъделичкат.

Втурна се встрани, с огромни усилия на волята се мъчеше да запази останалия му здрав разум и да измъкне бутилката на Спийди. Смътно долавяше някакви странни, цепещи въздуха звуци. Предположи, че дърветата са започнали да се изтръгват от земята. Романите на Толкин ряпа да ядат! Сграбчи бутилката за гърлото и я издърпа. Посегна към капачката й и точно тогава един от сивите корени се обви около шията му. След миг го стисна до задушаване като примка на палач.

Дъхът му спря. Бутилката се изплъзна от ръката му, докато той се бореше с ужасното нещо. Успя да подпъхне пръстите си под корена, който не бе твърд и студен, а топъл и гъвкав като плът. Продължаваше да се бори с него, без да обръща внимание на ужасяващите, гъргорещи звуци, излизащи от гърлото му, и потеклата по брадата му слюнка.

С последно конвулсивно усилие успя да се отърве от корена, който веднага се опита да се увие около китката му, и с писък дръпна ръката си. Погледна надолу и видя, че около гърлото на бутилката се е увил един сив корен и тя с подскачане и лъкатушене се отдалечава.

Джек подскочи след нея. Корени се увиха около глезените му и ги стиснаха. Той тежко падна на земята, посегна, протегна се, пръстите му задрапаха по мазната, черна почва на гората, мъчеха се да напреднат с още сантиметър…

Докосна хлъзгавата зелена стена на бутилката… и я хвана. Дръпна толкова силно, колкото можа. Имаше смътното усещане, че корените вече са обвили целите му крака, че са се кръстосали като върви и здраво го държат. Отвъртя капачката. Един корен, тънък като паяжина, също се протегна към нея и се опита да я измъкне от ръцете му. Джек го блъсна встрани и доближи бутилката до устните си. Гадният мирис на развалени плодове сякаш внезапно плъзна навсякъде като истинска жива мембрана.

„Спийди, моля те, накарай го да подействува!“

И докато все повече и повече корени се вкопчваха в гърба и кръста му и го обгръщаха отвсякъде, Джек отпи и евтиното вино обля двете му бузи. Той преглътна, изстена, помоли се, но уви, не подействува, не стана, очите му още бяха затворени, но той усещаше как пълзящите корени обвиват ръцете и краката му, усещаше как

8.

водата се просмуква в джинсите и тениската му, помириса

Вода ли?

калта и тинята, чу

Джинси? Тениска?

крякането на жаби и

когато отвори очи, видя оранжевата светлина на залязващото слънце да се отразява от широка река. На източния й бряг растеше гъста гора, а на западния, където беше той, се простираше необятно поле, започващо от самия бряг, отчасти забулено под рехава мъгла в последните часове на деня. Почвата бе мокра и тинеста. Джек лежеше досами водата, на най-мочурливото място, където все още растяха гъсти бурени. До силния мраз, който щеше да ги попари, имаше поне месец или повече, и Джек се озова оплетен в тях, както човек се оплита в чаршафите си по време на нощни кошмари.

Той излази и се изправи. Беше мокър и кален,а ремъците на раницата се впиваха в тялото му. С ужас отупа лицето и ръцете си от парчетата бурени. Отдалечи се от водата, после погледна назад и забеляза, че бутилката на Спийди лежи в калта, а капачката й се търкаля встрани. Част от вълшебния сок се бе излял или се бе разплискал по време на борбата със зловещите дървета в Териториите и сега бутилката бе пълна само една трета.

Постоя миг-два с кецове, затъващи в лепкавата кал, и очи, вперени в реката. Това беше неговият свят. Това бяха Съединените американски щати. Не виждаше златните арки, на които се бе надявал, нито небостъргач, нито спътник на земята, премигващ в притъмняващото небе, но чудесно знаеше къде се намира, както знаеше и собственото си име. Въпросът беше дали изобщо някога е бил в другия свят?

Отново погледна непознатата река, също толкова непознатата околност и се заслуша в далечното мучене на крави. „Ти си на ново място, Джеки — помисли си той. — Това със сигурност не е Аркадия Бийч.“

Не, не беше Аркадия Бийч, но той не познаваше околностите на градчето достатъчно добре, за да може да прецени дали се е отдалечил на повече от седем-осем километра. Във всеки случай не беше на самото крайбрежие, просто не долавяше мириса на Атлантическия океан. Чувствуваше се като след нощен кошмар. Дали не бе възможно всичко да се окаже само лош сън — от коларя с товара месо и налитащите го бръмчащи мухи до живите дървета? Някакъв дълъг кошмар, в който ходенето насън е играло известна роля? Би могло. Майка му умираше и сега той мислеше, че е знаел това доста отдавна, че е виждал признаците и подсъзнанието му е стигнало до правилния извод, независимо че съзнанието му е отказвало да приеме истината. Всичко това е обусловило необходимата атмосфера за един акт на самохипноза и Спийди, смахнатият стар алкохолик, само му е дал начална скорост. Всичко беше напълно логично.

Чичо Морган би се съгласил с това.

Джек потрепера и шумно преглътна. Заболя го. Не по начина, по който боли зачервено гърло, а както боли пресилен мускул.

Вдигна лявата си ръка и внимателно потри с длан гърлото си. За миг заприлича на жена, която се опипва, за да провери появили ли са се нови бръчки или двойна гуша. Точно над адамовата си ябълка откри прежулена ивица. Очевидно не бе кървила много, но при допир беше твърде болезнена. Беше от корена, обвил се около врата му.

— Истина е — прошепна той, докато гледаше оранжевата вода и слушаше квакането на жабите и далечното мучене на крави. — Всичко е истина!

9.

Джек се обърна с гръб към реката, която остана на изток, и изкачи нанагорнището. След като измина близо километър през полето, непрекъснатото триене и тръскане на раницата в болящия го гръб (ивиците от камшика на Озмънд също бяха на мястото си, всяко поклащане на раницата му напомняше това) го подсети за нещо. Той беше отказал да вземе огромния сандвич на Спийди, но дали негърът все пак не го бе мушнал вътре, докато Джек разглеждаше перцето за китара?

Стомахът му се сви при това предположение.

Смъкна раницата от гърба си мигновено, както си стоеше насред полето под рехавата мъгла и притъмняващото небе. Откопча капака на един от страничните джобове и в него се оказа сандвичът. Не част от него, не половината, а целият сандвич, увит в парче вестник. Очите на Джек се наляха със сълзи от признателност и му се прииска Спийди да е наблизо, за да може да го прегърне.

„Само преди десет минути го наричаше смахнат стар алкохолик!“

Лицето му пламна, но срамът не му попречи да излапа сандвича на няколко огромни хапки. Закопча раницата и я метна на гръб. Тръгна отново, чувствуваше се малко по-добре, чувствуваше се отново предишното момче, след като бе успял да затъкне стържещата дупка в корема си поне на първо време.

Не след дълго забеляза блещукането на светлинки в спускащата се тъма. Ферма най-вероятно. Разнесе се лаят на някакво куче. Джек се смрази за миг — лаят говореше за наистина голям пес.

„Надявам се, че е вързано“ — помисли си той.

Свърна надясно и след малко кучето спря да лае. Продължи да се ориентира по светлините на фермата и скоро излезе на тесен черен път. Спря се и погледна първо надясно, после наляво. Нямаше представа накъде да хване.

„Ей, хора, тук е Джек Сойер, мокър до кости, с прогизнали от кал кецове, който се чуди дали да плаче, или да се смее. Хайде, Джеки, хващай нанякъде!“

Отново се почувствува самотен и му стана мъчно за вкъщи. Тръсна глава и прогони мрачните мисли. Плювна върху левия си показалец и силно перна капката слюнка като стъклено топче за игра. По-голямата от двете половини отлетя надясно, или поне така му се стори. Обърна се в същата посока и продължи. Четиридесет минути по-късно, капнал от умора (и отново гладен, което бе някак си по-лошо), забеляза, че зад някаква преградена с верига отбивка на пътя се мержелее пясъчна кариера с малка барака отстрани.

Промуши се под веригата и се приближи до бараката. Вратата бе заключена с катинар, но земята от едната страна на постройката се беше подкопала. Отне му само минута да смъкне раницата, да се вмъкне през дупката и да издърпа и раницата след себе си. Катинарът на вратата всъщност го караше да се чувствува по-сигурен. Огледа се и видя, че бараката е пълна с различни стари инструменти. По всичко изглеждаше, че мястото не е било използувано години наред. Това чудесно го устройваше. Не можеше да понася лепкавите кални дрехи и започна да се съблича. В един от джобовете на джинсите си напипа монетата, която му бе дал капитан Фарън — истински гигант между обичайните му дребни. Извади я и видя, че монетата с главата на кралицата от едната страна и крилатия лъв от другата се бе превърнала в сребърен долар от 1921 година. Известно време Джек втренчено гледа профила на главата на Статуята на свободата и после отново пусна монетата в джоба на джинсите си.

Докато си измъкваше чисти дрехи, си мислеше, че би могъл да пъхне мръсните в раницата чак на сутринта, когато вече ще са изсъхнали и вероятно да ги изпере някъде по пътя, в обществена пералня или просто в някое поточе.

Докато си търсеше чорапи, ръката му напипа нещо твърдо и тънко. Издърпа го навън и откри, че е четката му за зъби. Изведнъж представата за дом, за сигурност и разумност — все неща, свързани в съзнанието ни с четка за зъби, се надигна и го връхлетя. Този път нямаше начин да потисне чувствата си или да ги пренебрегне. Четката за зъби е нещо, което сме свикнали да виждаме в добре осветени бани, нещо, което сме свикнали да използуваме с памучни пижами на тялото и топли чехли на краката. Тя не беше нещо за напипване на дъното на раница в студена, тъмна барака за инструменти край изоставена пясъчна кариера в някакъв безлюден провинциален град, чието име даже не знаеш.

Самотата го прободе и той едва сега напълно осъзна положението си на бездомен изгнаник. Разплака се. Не зави истерично, не запищя, както правят хората, когато изливат яростта си чрез сълзи. Просто се разрида с равномерните хлипове на човек, току-що открил колко е самотен и разбрал, че е орисан самотата му да продължи дълго. Плачеше, защото му се струваше, че сигурността и разумът са напуснали света и са оставили самотата да властвува в него като единствена реалност, но в подобна ситуация безумието също не биваше да се изключва като възможност.

Джек заспа преди хлиповете му да стихнат напълно. Спеше свит до раницата си, обут с чисти гащи и чорапи, с останали от сълзите чисти ивици върху мръсните бузи, а едната му ръка продължаваше да стиска четката за зъби.

ГЛАВА ОСМА

ТУНЕЛЪТ ПРЕД ОУТЛИ

1.

Шест дни по-късно Джек почти бе превъзмогнал отчаянието си. В края на първия ден от пътуването си имаше чувството, че е преминал от детството през юношеството направо в зрялата възраст. Откакто бе отворил очи на западния бряг на реката, не беше се връщал в Териториите, но имаше своите разумни доводи, с които оправдаваше по-бавното си придвижване, като си казваше, че пести сока на Спийди за по-наложителни случаи.

Освен това не бе ли му казал Спийди да се придържа главно към пътищата в този свят? Просто следване на препоръките, друже.

Когато слънцето грееше и колите го отнасяха на петдесет-шестдесет километра на запад, а стомахът му бе пълен, Териториите му се струваха невероятно далечни и напълно измислени, приличаха на филм, започнал да избледнява в спомените му, на временна измислица. Понякога, когато Джек се облягаше на седалката в колата на някой учител и отговаряше на обичайните въпроси за историята си, той наистина забравяше. Териториите го оставяха и той ставаше отново, или почти, момчето от началото на лятото.

Особено по големите магистрали, когато поредната кола го стоварваше близо до някое разклонение, той виждаше как следващата намалява само десет-петнадесет минути, след като е размахал палец във въздуха. Вече беше някъде близо до Батавия, в западната част на щата Ню Йорк, вървеше отстрани на резервната лента на Е-90 и отново размахваше палец, за да продължи към Бъфало и оттам да се насочи на юг.

„Въпросът е — мислеше си Джек — човек първо да открие най-добрия начин за осъществяването на нещо и после само да го извърши.“ Ранд Макнали и историята му го бяха довели толкова далеч. Сега имаше нужда само от достатъчно късмет, за да попадне на шофьор, който пътува чак до Чикаго или Денвър (или направо Лос Анжелос, ако ще мечтаем за късмет, Джеки, момчето ми) и нямаше да има пречки да тръгне обратно още преди средата на октомври.

Беше почернял от слънцето, в джоба му кротуваха петнадесетте долара от последната му работа — миене на чинии в закусвалнята „Златната лъжица“ в Обърн, а мускулите му бяха поиздути и позаякнали. Въпреки че понякога му се плачеше,не беше се отдавал на сълзите си след първата нещастна нощ. Просто се владееше, това бе разликата. Сега, когато знаеше как да постъпва, когато така старателно си беше изработил план, той сам насочваше събитията и му се струваше, че вече вижда края на пътуването си, макар и не в непосредствено бъдеще. Ако се придвижва предимно в този свят, както му бе казал Спийди, би могъл да пътува толкова бързо, колкото трябва, и да се върне в Ню Хампшир с талисмана съвсем навреме. Щеше да успее и освен това щеше да има много по-малко проблеми, отколкото бе очаквал.

Поне така си мислеше Джек Сойер с присвити от слънцето очи, когато прашният син форд отби встрани и го изчака да притича до него. „Четиридесет-петдесет километра“ — каза си той наум. Представи си страницата от атласа на Ранд Макнали, която бе разучавал сутринта, и реши да бъде Оутли. Звучеше загубено, малко и сигурно. Той беше на път към целта си и нищо не можеше да го отклони.

2.

Джек се наведе и погледна през прозореца, преди да отвори вратата на форда. Дебели албуми с мостри и купчини рекламни брошури лежаха в безпорядък на задната седалка, две обемисти пътни чанти заемаха предната. Закръгленият чернокос мъж, който сякаш имитираше стойката на Джек, докато се навеждаше да надзърне през отворения прозорец към момчето, беше търговски пътник. Сакото на синия му костюм висеше на закачалката зад него, вратовръзката му бе разхлабена, ръкавите му — навити. Около четиридесетгодишен търговски пътник, комфортно обикалящ с колата си своя периметър. Сигурно обичаше да бъбри като всички търговци. Мъжът му се усмихна и една по една прехвърли обемистите чанти през облегалката върху отрупаните отзад книжа.

— Да направим малко място — каза той.

Джек знаеше, че първият въпрос на мъжа ще бъде защо не е на училище.

Отвори вратата, благодари и се намести вътре.

— Надалеч ли отиваш? — попита търговският пътник, погледна в огледалото за обратно виждане, включи на скорост и потегли.

— До Оутли — отвърна Джек. — Мисля, че е на около четиридесет километра оттук.

— Май се подмазваш на географията, а? — рече мъжът. — Оутли е поне на седемдесет километра. — Изви глава, за да погледне момчето и го изненада с намигване. — Не че е престъпление, ама мразя хлапетии да пътуват на автостоп. Затова видя ли ги, веднага ги качвам. Поне знам, че при мен са на сигурно място. Няма задявки, няма туй-онуй. Разбираш какво имам предвид, нали? Твърде много идиоти се навъдиха напоследък, дечко. Четеш ли вестници? Не говоря празни приказки. Като нищо може да си изгори човек!

— Сигурно сте прав — отвърна Джек, — но аз се опитвам да бъда много внимателен.

— Тук наблизо живееш, а?

Мъжът продължаваше да го наблюдава, като хвърляше от време на време бързи погледи на пътя пред колата и Джек отчаяно затърси в паметта си името на някой град назад по шосето.

— В Палмира. От Палмира съм.

— Доста приятно старо градче — кимна търговецът и съсредоточи вниманието си върху шосето. Джек се отпусна в кадифената мекота на седалката, но накрая мъжът все пак добави: — Предполагам, че не си се чупил от училище.

И отново както винаги дойде време за историята.

Бе я разказвал толкова често, като променяше единствено имената на градовете, докато се движеше на запад, че тя сама се заизлива от устата му.

— Не, господине. Просто трябва да отида до Оутли, за да поживея известно време при леля Хелън. Хелън Вон. Тя е учителка. Татко почина миналата зима, разбирате ли, и животът ни стана доста труден. А преди две седмици кашлицата на майка ми се влоши и тя хич няма сили дори да се качи сама по стълбите и докторът каза, че трябва да лежи дълго, за да се излекува, и тогава тя помоли сестра си, ако може, да ме вземе при себе си. Тя, нали ви казах, е учителка и предполагам, че със сигурност ще уреди да уча в Оутли. Леля Хелън няма да разреши едно дете да кръшка от училище, можете да бъдете сигурен.

— Значи майка ти ти е казала да изминеш целия път от Палмира до Оутли на стоп, така ли? — попита мъжът.

— О, не, не. И през ум не й е минало. Не, тя ми даде пари за автобуса, ама аз реших да ги спестя. Сигурно дълго време няма да получа пари от къщи, а и леля Хелън не е от много заможните. Мама сигурно ще се ядоса, ако разбере, че размахвам палец по пътищата. Но на мен автобусът ми се стори чиста разсипия на пари. Искам да кажа, че пет долара са си пет долара и защо да ги давам на някакъв си шофьор.

— И колко време мислиш, че ще останеш в Оутли? — попита мъжът и го погледна под око.

— Трудно е да се каже. Все се надявам мама да се оправи бързо.

— Е, по-добре не се връщай на автостоп.

— Вече нямаме кола — въздъхна Джек, който бе започнал да се забавлява и реши да разшири историята. — Може ли да ви го побере главата? Да се промъкнат посред нощ и да я отмъкнат! Мръсни страхливци! Знаели са, че по това време всички спят. Просто се появяват посред нощ и свиват колата направо от гаража. Господине, щях да се бия за тази кола. И не за да мога да се возя с нея до къщата на леля ми. Не! Но когато мама отива на лекар, тя трябва да се смъква пеша по хълма и да върви още половин километър, за да се добере до автобусната спирка. Не трябваше да го правят, нали? Не биваше да се промъкват, за да откраднат собствената ни кола! Веднага щом можехме, щяхме да подновим вноските. Вие не бихте ли нарекли това кражба?

— Ами ако се случи на мен, сигурно бих — отвърна мъжът. — Е, надявам се, че майка ти скоро ще се оправи.

— И аз — съвсем честно добави Джек.

И тъкмо тогава започнаха да се появяват знаците за разклонението към Оутли. Търговският пътник спря в страничната лента непосредствено след отбивката, усмихна се и каза:

— На добър час, момче.

Джек кимна и отвори вратата.

— Надявам се престоят ти в Оутли да бъде кратък във всеки случай.

Джек учудено го погледна.

— Е, нали познаваш градчето?

— Съвсем малко. Всъщност почти не.

— Жалко. То е едно от градчетата, дето ядат каквото блъснат по пътя. Кръвожадно, общо взето. Първо изпият бирата, после изядат и чашата. Нещо такова, разбираш ли.

— Благодаря за предупреждението — каза Джек и слезе от колата.

Търговският пътник махна и подкара форда. След миг колата беше само тъмна сянка, забързана към ниското оранжево слънце.

3.

Километър или повече пътят се виеше през равен, еднообразен пейзаж. Далеч в полето Джек забеляза малки двуетажни дървени къщи, накацали по синорите. Нивите бяха кафяви и голи и къщите не изглеждаха като ферми. Далеч една от друга, те сякаш надзираваха пустите нивя в сивата, безмълвна тишина, нарушавана единствено от движението по шосе Е-90. Не се чуваше мучене на крави, не цвилеха коне, нямаше нито животни, нито характерните за фермите допълнителни постройки. Пред една от къщичките клечаха половин дузина разглобени, ръждясали коли. Това бяха домове на хора, които толкова категорично не харесваха себеподобните си, че даже Оутли им се струваше пренаселен. Безлюдните ниви им служеха за ров, ограждащ олющените им дървени замъци.

Най-сетне стигна до някакъв кръстопът, който приличаше на кръстопът в рисувано филмче — два тесни, пусти пътя се разполовяваха в абсолютното нищо, за да продължат да се вият към подобно друго нищо. Джек бе започнал да изпитва съмнения относно чувството си за ориентация. Понамести раницата на гърба си и се приближи до високата ръждясала тръба, поддържаща черна, правоъгълна, също ръждясала табела с името на шосето. Дали не трябваше да завие наляво, вместо надясно, след отбивката? Знакът, сочещ пътя успореден на магистралата, гласеше "Шосе „Кучиград“. Кучиград ли? Джек погледна първо наляво, после надясно по шосето и видя само безкрайна равнина, ниви, обрасли с бурени, и черна асфалтова ивица. Неговата лична асфалтова ивица според табелата се наричаше „Фабрикаджийско шосе“. След около километър тя се вмъкваше в някакъв тунел, обрасъл с изкривени дървета и странно преплетен бръшлян. Бяла табела висеше в гъсталака от бръшлян и привидно се крепеше на него. Думите бяха твърде дребни, за да може да ги прочете. Джек бръкна в десния си джоб и стисна монетата, която му бе дал капитан Фарън.

Стомахът му се обади. Скоро щеше да има нужда от обяд, така че трябваше да се измита оттук и да намери град, където би могъл да припечели за храната си. Нека бъде Фабрикаджийското шосе. Поне можеше да продължи още по-нататък, за да види какво има от другата страна на тунела. Джек тръгна и с всяка крачка тъмният отвор между дърветата се уголемяваше.

Студен, влажен и миришещ на тухлен прах и свлечена пръст, тунелът сякаш го погълна и се стесни около него. За миг се уплаши, че тунелът води под земята — никаква светлинка отпред не показваше края му, но после осъзна, че асфалтът под краката му не е наклонен. Спомни си, че на входа бе видял знак, препоръчващ да се включат фаровете. Блъсна се в тухлената стена и върху ръцете му се посипа мазилка. „Фарове“ — промърмори си той и съжали, че няма един, за да го включи. После разсъди, че тунелът сигурно завива някъде напред, а той просто предпазливо, бавно и внимателно се е движил право срещу стената като слепец с протегнати напред ръце. Продължи пипнешком покрай стената. Когато койотът в анимационните филмчета прави нещо подобно, обикновено завършва под предните колела на някой камион.

Нещо изшумка по асфалта и Джек се смрази.

„Плъх — помисли си той — или зайче, решило да скъси разстоянието между нивите. Но звукът май загатна за нещо по-голямо.“

Отново го чу далеч напред в тъмното и направи още една сляпа крачка. Изведнъж чу как някой пред него си поема дъх. Спря и се запита дали е животно. Стоеше с опрени във влажната тухлена стена пръсти и чакаше издишването. Не бе звучало като животно. Нито плъхът, нито заекът вдишват така дълбоко. Помръдна още няколко сантиметра. Почти не искаше да си признае, че каквото и да е това отпред, то го бе изплашило.

Отново замръзна, когато тих, стържещ звук, подобен на дрезгаво изхилване се разнесе в тъмнината. В следващия миг познат, но неопределим мирис — груб, силен и мускусен, се надигна към него от тунела.

Джек погледна назад през рамо. Входът вече се виждаше едва наполовина, другата част бе скрита от извивката на стената. Беше много далеч и изглеждаше голям колкото заешка дупка.

— Хей, какво има тук? — високо извика Джек. — Хей! Кой е тук с мен? Има ли някой?

Помисли, че чува някакъв шептеж дълбоко в тунела.

Напомни си, че не е в Териториите. В най-лошия случай можеше да стресне някое бездомно куче, дошло да подремне на хладно. Но пък щеше да спаси живота му като го събуди преди да го смаже кола.

— Хей, куче! — изкрещя той. — Куче!

Мигновено бе възнаграден от звука на лапи, топуркащи през тунела. Но… те отдалечаваха ли се, или се приближаваха? Не можеше да разбере това от мекото тап, тап, тап. После му хрумна, че може би шумът се приближава зад гърба му. Изви шия, погледна назад и откри, че се е отдалечил толкова, че вече не вижда и входа.

— Къде си, куче?

Нещо драсна земята само на крачка-две зад него. Джек отскочи напред и силно халоса рамото си в извитата стена.

В тъмнината почувствува някаква сянка, може би кучешка. Пристъпи напред и спря. Чувствуваше се толкова объркан, че за миг си въобрази, че отново е в Териториите. Тунелът бе пълен с мускусния, щипещ животински мирис и това, което се приближаваше към него, не беше куче.

Блъсна го вълна студен въздух, примесен с миризма на гранясало и алкохол.

За миг сякаш зърна увиснало в тъмнината лице. Лице, сякаш тлеещо със своя собствена болнава, бързогаснеща вътрешна светлина. Продълговато, измъчено лице, което би трябвало да е младежко, но не беше. Дъхът, излизащ от него, вонеше на пот, мазнотии и алкохол. Джек се прилепи към стената и вдигна юмруци, въпреки че лицето се стопи назад в тъмнината.

Обзет от ужас, си помисли, че чува как меки, бързи стъпки се приближават откъм изхода на тунела и бързо се обърна натам. Тъмнина. Тишина. Тунелът беше празен. Той мушна ръце под мишниците си и леко се отпусна назад към стената, докато раницата му опря в нея. След миг отново запристъпя с рамото напред.

Веднага щом излезе от тунела, Джек се обърна, за да го огледа. Никакво странно създание не се метна към него, не се чуваше никакъв звук. Пристъпи още три крачки, като продължаваше да се взира. И в този миг сърцето му сякаш спря. Две огромни оранжеви очи летяха срещу него, за секунда съкращаваха разстоянието наполовина. Не можеше да помръдне, краката му сякаш бяха забити в асфалта. Най-накрая инстинктивно протегна ръце, за да се предварди. Очите продължаваха да се приближават, изсвири клаксон. Секунди преди колата да изхвърчи от тунела и червендалестият мъж в нея да размаха юмрук, Джек се хвърли встрани.

— Копелеееее… — долетя от разкривената уста.

Джек се обърна все още замаян и видя, че колата лети надолу по хълма към градчето, което сигурно беше Оутли.

4.

Оутли бе разположен в продълговата падина и оскъдно се разпростираше върху две основни улици. Едната беше продължение на шосето и се гмурваше покрай огромна, опушена постройка („фабриката“ — помисли си Джек), разположена в средата на обширен паркинг, за да продължи след това покрай оградени парцели за продажба на употребявани коли (евтини марки), местенца за бърза закуска (Знаменитите цици на Америка), кегелбан с грамадна неонова реклама, няколко бакалници и бензиностанция. След всичко това улицата пресичаше петте или шест преки в търговската част на града — група овехтели двуетажни постройки с паркирани пред тях коли. Другата улица очевидно бе средище на най-важните къщи в Оутли — големи сгради с веранди и дълги, наклонени морави. Светофарът на кръстовището на двете основни улици примигваше с червеното си око в късния следобед. Друг светофар, може би осем пресечки по-надолу, редуваше трите си цвята пред висока, сивкава сграда с много прозорци, която приличаше на лудница, но сигурно беше училище. Между двете улици ветрилообразно се разстилаше бъркотия от къщурки, разнообразявана от постройки с неизвестно предназначение, оградени с висока телена мрежа. Много от прозорците на фабриката бяха счупени, а някои от прозорците в търговската част на града — заковани с дъски. Оградените бетонни дворове бяха осеяни с боклуци, виждаха се струпани купчини смет. Дори големите къщи изглеждаха занемарени с увисналите си веранди и избелели стени. Обитателите им явно бяха собствениците на парцелите за търгуване с употребявани коли, пълни с непродаваеми автомобили.

За миг Джек изпита желание да обърне гръб на Оутли и да продължи на стоп до Кучиград, където и да се намира той. Но това означаваше отново да мине през тунела. Някъде долу, в търговската част на града, изсвири клаксон и звукът, достигнал до момчето, бе пълен с неизразима самота и носталгия.

Джек се отпусна чак когато застана пред вратата на фабриката и остави тунела далеч зад гърба си. Почти една трета от прозорците по опушената тухлена фасада зееха счупени, а част от другите представляваха мрачни кафяви квадрати от картон. Миризмата на машинно масло, грес и пушещи ремъци се носеше на километри. Джек мушна ръце в джобовете си и бързо тръгна надолу по хълма към Оутли.

5.

Видян отблизо, градът изглеждаше още по-потискащ, отколкото от хълма. Търговците на коли висяха по прозорците на канторите си — бяха твърде отегчени, за да излязат навън. Обявите им се поклащаха дрипави и безрадостни, единственият оптимистичен надпис по напукания тротоар пред редиците коли: „Голям удар! Фантастична покупка! Колата на седмицата!“ — бе безнадеждно пожълтял. Върху много от обявите мастилото беше потекло размазано, сякаш ги бяха държали отвън на дъжда. По улиците почти не се движеха хора. Джек се насочи към центъра и видя, че някакъв старец с хлътнали бузи и посивяла кожа отчаяно се бори да качи празна количка от супермаркет на тротоара. Когато го доближи, старикът уплашено и враждебно запищя и разголи венци, черни като на язовец. Помисли си, че Джек иска да му открадне количката.

— Извинете! — каза Джек, а сърцето му отново заби като лудо.

Старецът се опитваше да обгърне собствеността си и да я защити, като през цялото време показваше почернелите си венци на своя враг.

— Извинете — повтори Джек. — Просто щях да…

Старецът отново изпищя пронизително и по сбръчканите му бузи се затъркаляха сълзи.

Джек забърза нататък.

Преди двадесет години, през шестдесетте, Оутли сигурно е просперирал. Относителната лъскавина на отсечката от шосето, водеща извън града, беше продукт на периода, когато търговията е вървяла, бензинът е бил евтин и никой не е подозирал съществуването на израза „ограничени доставки“, тъй като просто ги е имало в изобилие. Хората са влагали парите си в дребни предприятия и малки магазинчета и ако не са благоденствували, поне са държали главите си над водата. Кратката отсечка още носеше външните белези на някогашните надежди, но само няколко отегчени юноши седяха в малките ресторантчета и разсеяно смучеха кола, а зад твърде много от стъклените витрини на магазинчетата избелели афиши съобщаваха, че всичко се разпродава поради закриване. Джек не забеляза обяви за набиране на работници и продължи нататък.

Търговската част на Оутли разкриваше реалното положение на нещата под измамно веселите цветове, останали от шестдесетте. Докато Джек крачеше покрай овехтелите тухлени сгради, багажът му стана по-тежък, а краката му сякаш се наляха с олово. В края на краищата сигурно щеше да отиде до Кучиград, ако не бе толкова изморен и не трябваше да мине отново през тунела. Разбира се, сега той знаеше, че никакъв ръмжащ човек-вълк не се бе спотайвал в тъмнината. Никой не бе говорил с него в тунела. Просто Териториите го бяха разтърсили. Първо видът на кралицата и мъртвото момче със смазаното лице под каруцата. После Морган и дърветата. Но всичко това бе там, където подобни неща са възможни, а може би дори нормални. Тук нормалността не включваше подобни ефекти.

Джек стоеше пред голяма, мръсна витрина, над която едва се разчиташе излющеният надпис: „Склад за мебели“. Той огради с ръце очите си и надникна през стъклото. Върху обширния дървен под, на петнадесет стъпки навътре, самотно се мъдреха диван и кресло, покрити с по един бял чаршаф. Джек продължи покрай витрините. Чудеше се дали ще му се наложи да проси, за да се нахрани.

Малко по-надолу четирима мъже седяха в една кола пред закован с дъски магазин. След миг Джек забеляза, че колата е старо черно Де Сото без гуми. На предното й стъкло бе лепнато картонче с надпис: „Клуб на безоблачното време“. Мъжете вътре, двама отпред и двама отзад, играеха карти. Джек се приближи, надвеси се към предното дясно стъкло и каза:

— Извинете…

Най-близкият картоиграч му метна мътен сив поглед.

— Знаете ли къде…

— Изчезвай — сряза го мъжът. Гласът му сякаш не беше „на ти“ с речта, бе някак си кашест и флегматичен. Полуобърнатото му към Джек лице бе нашарено с дълбоки белези от пъпки и изглеждаше странно приплескано, сякаш някой бе стъпил върху него, когато е бил пеленаче.

— Просто питах дали не знаете къде бих могъл да намеря работа за няколко дни?

— Що не опиташ в Тексас — обади се мъжът на шофьорската седалка, а двамата отзад шумно си отвориха по една кутийка бира и поръсиха ръцете си и картите.

— Хлапе, казах ти да те няма! — изсъска сивоокият с плоското лице. — Изчезвай, преди лично да съм нашарил задника ти!

Джек разбра, че мъжът не се шегува. Помае ли се още миг-два, злобата му наистина ще прекипи и той като нищо ще изскочи от колата и безжалостно ще го наложи. После ще се върне в колата и ще си отвори нова бира, ще я гаврътне и ще пусне празната кутийка при останалите на пода. Джек отстъпи назад и мътното сиво око се отмести от него.

— Ами… ще опитам в Тексас — промърмори Джек и си тръгна. Стори му се, че вратата на старото Де Сото се отваря с трясък зад гърба му, но се сети, че това е само нова кутийка бира.

Пук! Пръс!

Джек вървеше.

Стигна до края на редицата къщи и се озова на втората главна улица на града. Отсреща се простираше пожълтяла ливада, пълна с избуяли бурени, между които надничаха статуйки на еленчета от фибростъкло. Безформена старица с мухобойка в ръка се взираше в него от люлката си на верандата.

Джек се обърна, за да избегне подозрителния й поглед, и видя пред себе си последната от безжизнените тухлени сгради от редицата, покрай която бе дошъл. Три бетонни стъпала водеха нагоре към подпряна, отворена врата. Над дългия тъмен прозорец с боя бе изписано: „При Ъпдайк“ и бе нарисувано буренце с бира. Зад мръсното стъкло проблясваше реклама на „Будвар“ — прочутата марка на Ческе Будейовице, а няколко педи по-надолу висеше жълто картонче и върху него на ръка бяха написани чудесните думи: „Търсим персонал“. Джек смъкна раницата от гърба си, взе я под мишница и изкачи стъпалата. За не повече от миг, докато прекрачваше от морната слънчева светлина в сумрака на кръчмата, го споходи чувството, че отново се мушва под гъстия, преплетен бръшлян и се вмъква в тунела на шосето към Оутли.

ГЛАВА ДЕВЕТА

ДЖЕК В КАПАН

1.

Около шестдесет часа по-късно едно момче Джек Сойер, което бе в съвсем различно разположение на духа от момчето Джек Сойер, вървяло в сряда през тунела, се намираше в хладния склад на кръчмата в Оутли и криеше раницата си зад буретата с бира в ъгъла. След по-малко от два часа, когато най-накрая затвореха кръчмата за през нощта, Джек смяташе да избяга. Това, че мислеше за намеренията си по този начин — не да си тръгне, не да напусне, а да избяга, показваше единствено отчаяното положение, в което се намираше.

„Аз бях на шест, шест. Джон Б. Сойер бе на шест, Джеки бе на шест. Шест.“

Тази мисъл, несъмнено нелепа, се бе пръкнала ненадейно в ума му привечер и продължаваше да се върти там. Той предполагаше, че се е появила, за да покаже просто колко е уплашен, колко е сигурен, че обръчът около него се затяга. Нямаше представа какво означава. Мисълта просто кръжеше и кръжеше, като дървено конче върху въртележка.

„Шест. Аз бях на шест. Джеки Сойер бе на шест.“ Пак и пак, отново и отново, повтаряше се до безкрайност. Складът имаше обща стена със самата кръчма и тази вечер тя просто вибрираше от шума, пулсираше като кожата на барабан. Допреди двадесет минути беше петък вечер, а и в Оутли, и в Кучиград плащаха в петък и сега кръчмата бе препълнена до тавана… и по-нагоре. Голям плакат вляво от бара гласеше: „Струпването на повече от 220 посетители е в нарушение на 331 противопожарно правило на окръг Джениси“. Очевидно 331 противопожарно правило не важеше в края на седмицата, понеже Джек подозираше, че в кръчмата сега имаше поне триста души, които се кълчеха под звуците на оркестъра, нарекъл себе си „Момците от долината“. Оркестърът беше отвратителен, но си имаше бас-китара.

— Тука идват да свирят едни пичове с бас-китара, Джек — бе му казал Смоуки в сряда.

— Джек! — надвика гласът на Лори шума.

Лори беше жената на Смоуки. Джек още не бе научил презимето й. Той едва я чу, защото монетният грамофон-автомат дънеше като бесен, докато мъжете от оркестъра почиваха. Джек знаеше, че и петимата са седнали в далечния край на бара и се наливат с „Черни руснаци“[1] на половин цена. Лори подаде глава през вратата на склада. Изтощената й руса коса, опъната назад с детска пластмасова шнолка, проблесна под луминесцентните лампи.

— Джек, ако не му закараш това буре наистина бързо, предполагам, че ще опиташ ръката му.

— Добре — отвърна той. — Кажи му, че идвам.

Ръцете му настръхнаха, но това едва ли се дължеше само на влагата и студа в склада. Смоуки Ъпдайк не беше човек, с когото можеш да се шегуваш. Смоуки, който непрекъснато носеше шапка от вестник на тясната си глава, Смоуки с огромните си, поръчани по пощата изкуствени челюсти, зловещи и някак си погребални в съвършената си еднаквост и подреденост, Смоуки с агресивните кафяви очи, чиито склери бяха мътни и мръсножълти. Смоуки Ъпдайк, все още непознат в някои отношения за Джек и затова още по-страшен, бе успял някак си да го превърне в затворник.

Грамофонът замлъкна временно, но непрекъснатият рев на тълпата сякаш се покачи с едно ниво, за да компенсира относителната тишина. Някакъв каубой, дошъл от езерото Онтарио, с висок, пиянски глас извика:

— Йе-йе-йееее!

После изпищя жена. Счупи се чаша. След това грамофонът отново гръмна, звукът му наподобяваше предстартовата мощ на ракета към Сатурн.

„То е едно от градчетата, дето ядат каквото блъснат по пътя.“

Сурово!

Джек се наведе над едно от алуминиевите бурета и го издърпа на около три стъпки. Устата му се изви в болезнена гримаса, по челото му изби пот въпреки хладния въздух, лъхащ от климатичната инсталация. Гърбът му запротестира. Бурето стържеше, докато го влачеше по цимента. Той спря задъхан, ушите му пищяха.

Докара ръчната количка, изправи я и отново заобиколи бурето. Успя да го наклони, да го закрепи на ръба му и да го завърти по-близо до количката. Докато се опитваше да го намести полека, огромното буре, което тежеше само няколко килограма по-малко от самото момче, се изплъзна от ръцете му и тежко се стовари върху покритата с кече количка. Джек се опита хем да го насочи, хем да отдръпне ръцете си навреме, но се оказа твърде бавен и бурето притисна пръстите му към облегалката на количката. Болката беше нетърпима, но той все пак успя някак си да измъкне изтръпналите си, пулсиращи пръсти, напъха ги в устата си и ги засмука, а от очите му потекоха сълзи.

Но прещипването на пръстите му не беше най-лошото. Той с ужас чу бавното съскане на газове, излизащи през въздушния вентил на бурето. Ако Смоуки скачи бурето и започне да тече пяна… или не дай си Боже, отвие капачката и бирата като фонтан пръсне в лицето му…

По-добре да не мисли за тези неща.

Миналата нощ, в четвъртък, когато се опита да закара на Смоуки едно буре, то се прекатури и капачката му изхвърча чак в другия край на склада. Шупнаха бяла пяна и златиста бира, потекоха по пода и се изляха в канала. А Джек стоеше премалял и смразен, забравил за виковете на Смоуки, защото пред очите му не се лееше евтината наливна бира, а кралската бира на Териториите, собствената бира на кралицата.

Тогава Смоуки го удари за пръв път — бърз, жесток шамар, който запрати Джек чак в една от тънките стени на склада.

— Това изяде днешната ти надница — заключи Смоуки. — Моли се да не ти се случва пак, Джек.

Като чу думите му, Джек изтръпна и го полазиха мравки. Думите таяха предположението, че ще има още много възможности да направи същото отново, като че ли Смоуки Ъпдайк очакваше, че той ще остане при него дълго, дълго време.

— Джек, побързай!

— Идвам — изпуфтя той и затегли количката към вратата, протегна ръка зад гърба си, за да напипа топката, завъртя я и блъсна вратата навън. Удари нещо голямо, меко и еластично.

— Отваряй си очите, по дяволите!

— Ооо, извинете — каза Джек.

— Ще ти дам аз едно извинение, задник такъв! — отвърна гласът.

Джек изчака тежките стъпки да се отдалечат надолу по коридора и отново се опита да отвори вратата.

Коридорът беше тесен, боядисан в отровнозелен цвят. Вонеше на лайна, урина и гнилоч. Тук-там мазилката бе изкъртена от ритници, а самите стени бяха богато нашарени с надписи, оставени като наследство от отегчени пияници, чакали реда си да използуват тоалетните или писоарите. Най-дългият от всички бе надраскан напряко върху зелената боя с черен маркер и сякаш изливаше цялата тъпа и безпредметна ярост на Оутли: „Да се изпратят в Иран всички американски негри и евреи!“

Шумът от кръчмата беше висок и в склада, но тук, в коридора, приличаше на гигантска, непрекъсваема звукова вълна. Джек хвърли поглед към склада, за да се увери, че раницата му наистина не се вижда.

Трябваше да се измъкне. Трябваше! Замлъкналият телефон, който най-накрая бе проговорил, за да го затвори в капсула от черен лед… беше зло. Рандолф Скот[2] беше по-голямо зло. Човекът всъщност нямаше нищо общо с Рандолф Скот, той само изглеждаше така, както Скот бе изглеждал в петдесетината си филма. Смоуки Ъпдайк беше може би още по-голямо зло… въпреки че Джек вече не беше сигурен в това. Не и откакто бе видял (или си мислеше, че е видял) очите на мъжа, който приличаше на Рандолф Скот, да променят цвета си.

Но най-голямото зло беше Оутли… Джек не се съмняваше в това.

Оутли, Ню Йорк, дълбоко в сърцето на окръга Джениси, приличаше на ужасен капан, поставен за него… нещо като град-хищник, досущ едно от истинските чудеса на природата — вечнозелените насекомоядни растения. Лесно е да се влезе в примамливата им чашка-каничка. Почти невъзможно е да се излезе.

[1] Коктейл, който се приготвя от две части руска водка и една част кафеен ликьор. Сервира се с лед. ↑

[2] Артистичен псевдоним на Рандолф Крейн (1903–1987). Американски актьор. Кариерата си започва с роли в любовни филми, а след това с участията си в уестърни се превръща в една от звездите на Холивуд през тридесетте години („Роберта“ — 1934; „Джеси Джеймс“ — 1939 и др.) ↑

2.

Висок мъж с огромен, полюляващ се корем чакаше, за да влезе в мъжката тоалетна, премяташе от единия до другия край на устата си пластмасова клечка за зъби и гледаше втренчено в Джек, който предположи, че с вратата е ударил тъкмо неговия търбух.

— Задник! — повтори тлъстият мъжага.

В този миг вратата на мъжката тоалетна се отвори с трясък и някакъв човек се измъкна навън. За част от секундата очите му срещнаха очите на Джек. Беше мъжът, който приличаше на Рандолф Скот. Но той не беше филмова звезда, а само бачкер, пропиващ седмичната си надница. По-късно сигурно щеше да си тръгне с наполовина изплатената си кола или с три-четвърти изплатения си мотоциклет — голям стар „Харли“ с кош, най-вероятно.

„Очите му станаха жълти.“

„Не, Джек, не. Само в твоето въображение, единствено там. Той е…“

… само някакъв работник, който го погледна, защото е нов. Сигурно е завършил тукашното училище, играл е футбол, свалил е някоя жизнерадостна католичка-сладурана и се е оженил за нея, но тя се е тъпкала с шоколади и замразени храни и просто е увеличила броя на дебеланите в Оутли с още една, просто…

„Но очите му станаха жълти.“

„Престани! Не е вярно!“

Но все пак нещо в него принуждаваше Джек да мисли за това, което му се случи по пътя към града… което му се случи в тъмнината на тунела.

Тлъстият мъжага, който бе нарекъл Джек задник, се отдръпна от високия човек, облечен с дънки и чиста бяла тениска. Рандолф Скот тръгна към Джек, големите му ръце с издути вени свободно се полюляваха край него.

Студените му като лед сини очи проблеснаха… и след това започнаха да се променят, да помътняват и да изсветляват.

— Ей, хлапе — каза той и Джек с шеметна бързина побягна към летящата врата и я блъсна с гръб, без да го е грижа кого ще удари.

Шумът го връхлетя. Кени Роджърс въодушевено ревеше ентусиазирана дървеняшка ода за някакъв си Рувим[1].

„Ти винаги обръщаше и другата си буза — кълнеше се Кени пред танцуващите пияници с подпухнали лица — и твърдеше, че смирените ги чака един по добър свят!“

В кръчмата Джек не видя нито един, който да изглежда поне отчасти смирен. „Момците от долината“ отново се събираха на подиума и посягаха към инструментите си. Всички, с изключение на бас-китариста, изглеждаха пияни и объркани… и май не бяха съвсем сигурни къде се намират. Бас-китаристът изглеждаше само отегчен.

Вляво от Джек някаква жена водеше сериозен разговор от монетния телефон на кръчмата — телефон, който Джек не би докоснал отново, ако има избор, и за хиляда долара. Докато тя говореше, нейният пиян кавалер мушна ръка под полата й и започна да я опипва. На големия дансинг се клатеха и препъваха поне седемдесет двойки, без да ги е грижа за живото темпо на мелодията, хилеха се и се натискаха, ръце пощипваха цици, устни лигавеха устни, пот се стичаше по бузи и оформяше широки кръгове под мишниците.

— Слава Богу, дотътри се — каза Лори и вдигна подвижната дъска на тезгяха, за да му направи път. Смоуки стоеше в другия край зад бара и редеше върху подноса на Глория чаши джин с тоник, долнопробна водка с лимон и „Черни руснаци“ — коктейлът, който сякаш бе единствен съперник на бирата в състезанието за любимо питие на град Оутли.

Джек видя, че Рандолф Скот влиза през летящата врата и поглежда към него. Сините му очи още веднъж срещнаха очите на момчето. Той кимна бавно, сякаш за да каже: „Ние ще си поговорим. Дааа, господинчо. Може би ще си поговорим за това какво е възможно и какво не е възможно да се случи в тунела. Или за волски камшици. Или пък за болни майки. А може да си поговорим и как ще останеш в Оутли дълго, дълго време… чак докато станеш сбръчкан старец, хлипащ над празна количка от супермаркет. Ти как мислиш, Джеки?“

Джек потрепера.

Рандолф Скот се усмихна, сякаш бе видял потреперването… или го бе доловил. После се смеси с тълпата под гъстия цигарен дим.

След миг тънките, силни пръсти на Смоуки захапаха рамото на Джек, потърсиха най-болезненото място и както винаги го намериха. Обиграни, напипващи нервите пръсти!

— Джек, просто трябва да мърдаш по-бързо — каза Смоуки. Гласът му звучеше почти съчувствено, но пръстите му се впиваха, търсеха и причиняваха болка. Дъхът му миришеше на розовите ментови бонбончета, които смучеше почти непрекъснато. Поръчаните му по пощата изкуствени зъби потракваха. От време на време, когато челюстите се изплъзваха и той с всмукване ги наместваше, се чуваше гнусно измляскване. — Трябва да се движиш по-бързичко, защото в противен случай ще бъда принуден да драсна клечката под задника ти. Разбираш ли какво искам да кажа?

— Ддда — отвърна Джек и се опита да не изстене.

— Добре. Всичко е наред значи. — За частичка от секундата пръстите му се забиха още по-навътре и поздравиха с ожесточен ентусиазъм гнездото нерви под върховете си. Джек наистина изстена. Това бе достатъчно за Смоуки и той го пусна.

— Помогни ми да качим бурето, Джек, и го направи бързо. Петък вечер е, хората трябва да пият.

— Събота сутрин е — глуповато се изпусна Джек.

— Тогава също. Хайде!

Джек някак си успя да помогне на Смоуки да качат бурето върху малката поставка под бара. Тънките като въжета мускули на Смоуки се издуха и размърдаха под ръкавите на ризата му. Напук на земното притегляне шапката от вестник върху тясната му като на невестулка глава не помръдна, предното й връхче почти докосваше лявата му вежда. Джек със затаен дъх гледаше как Смоуки отвива червената пластмасова капачка на бурето, което издишаше малко по-поривисто, отколкото трябваше… но не се разпени. Джек безмълвно си отдъхна.

Смоуки му търкулна празното.

— Закарай го в склада и после оправи тоалетната. Спомни си какво ти казах днес следобед.

Джек чудесно си спомняше. В три следобед зави някаква сирена също като при въздушна тревога, стресна го и почти му изкара акъла. Лори, задавена от смях, каза:

— Спокойно, Джек. Смоуки… виж го… само дет не се подмокри.

Смоуки я погледна с присвити, сериозни очи, дръпна Джек встрани и му обясни, че сирената е знак, че започва изплащането на седмичните надници в Тъкачната фабрика в Оутли. Каза му, че почти същата сирена гърми и в предприятието за каучукови изделия в Кучиград, което произвежда гумени плажни играчки, надуваеми кукли и презервативи, и добави:

— Скоро кръчмата ще започне да се пълни и ти, аз, Лори и Глория трябва да бъдем бързи като светкавици, понеже изпищи ли петъчният орел, ние трябва да си наваксаме за неспечеленото всяка неделя, понеделник, вторник, сряда и четвъртък. Извикам ли ти да ми докараш буре, искам да го видя да се приближава, преди още да е заглъхнал викът ми. Освен това всеки половин час ще минаваш с четката мъжките тоалетни. В петък вечер човек се облекчава на всеки петнадесет минути.

— Аз ще имам грижа за женските — каза Лори и се приближи. Косата й беше рядка, руса и чуплива, а кожата й — бяла като на вампир от книжка с комикси. Тя или беше настинала, или бе пристрастена към кокаина, понеже непрекъснато подсмърчаше. Джек предполагаше, че е настинка. Съмняваше се, че някой в Оутли би могъл да си позволи да смърка кокаин.

— Ама жените не са толкова лоши, колкото мъжете. Може би почти, но все пак не съвсем.

— Затваряй си устата, Лори.

— Ти си я затваряй — изрепчи се тя и ръката на Смоуки се стрелна като светкавица. Чу се изплющяване и върху бледата буза на Лори грейна червеният отпечатък от дланта на Смоуки. Тя се разхленчи… но Джек със смайване забеляза в очите й почти щастливо изражение. Погледът й бе на жена, която е убедена, че подобно отношение е признак на грижовност.

— Действувай енергично и няма да имаме проблеми — повтори Смоуки. — Запомни, че трябва да си бърз, когато ти извикам да ми докараш ново буре. И помни да минаваш с четката мъжките тоалетни всеки половин час и да изчистваш мръсотиите.

И тогава Джек отново бе казал на Смоуки, че иска да напусне и той отново бе повторил лъжливото си обещание за неделя следобед… но каква файда имаше да мисли за това сега?

В кръчмата се разнесоха силни писъци, избухна дрезгав, грачещ смях, счупи се стол, някой изрева от болка. На дансинга се вихреше третият за вечерта юмручен бой. Смоуки изпсува, юрна се натам, блъсна Джек в бързината и му напомни да разкара бурето.

Той го намести върху количката и я затъркаля към летящата врата, като в същото време неспокойно се оглеждаше за Рандолф Скот. Видя го в тълпата, наблюдаваща юмручната свада на дансинга, и донякъде си отдъхна.

В склада изправи бурето при другите празни на мястото за извозване, в нишата до черния вход. Тази вечер кръчмата на Ъпдайк вече бе успяла да види сметката на шест бурета. След това отново провери там ли е раницата му. За миг си помисли, че е изчезнала, и сърцето му се заблъска в гърдите — в нея бяха вълшебният сок и монетата от Териториите, която се бе превърнала в сребърен долар в този свят. Плувнал в пот, той мръдна надясно и я напипа между други две бурета. Наистина беше там. Той усети извивката на бутилката на Спийди през зеления найлонов плат на раницата. Сърцето му нормализира ритъма си, но той се чувствуваше омаломощен, сякаш краката му бяха гумени, чувствуваше се като човек, едва отървал кожата.

В мъжката тоалетна цареше истински ужас. В началото на вечерта Джек щеше да повърне от отвращение, но сега като че ли бе започнал да свиква със смрадта… и това някак си беше най-лошо от всичко. Той донесе топла вода, сипа сапун, намокри четката и започна да я движи напред-назад по неописуемата кочина по пода. Мозъкът му отново започна да премисля последните няколко дни и да се тревожи за тях, както животното, попаднало в капан, се тревожи за захапания от зъбците му крайник.

[1] Герой от Библията, син на Иаков, наричан още Израил, и Лия. Гл. 29, 30 от Първа книга Мойсеева — Битие. ↑

3.

Когато за пръв път прекрачи прага на кръчмата в Оутли, тя беше тъмна, мрачна и съвършено пуста. Щепселите на грамофона-автомат, ротативката и електронната игра „Космически нашественици“ бяха издърпани. Единствената светлина в помещението идваше от цветната реклама над бара — ръчен часовник, заклещен между върховете на две планини, който изглеждаше като най-странния НЛО на света.

Джек се усмихна и тръгна към бара. Зад гърба му някакъв равен глас каза:

— Това е бар, а не детска градина. Изчезвай, глупако!

Джек уплашен подскочи. Бе стиснал парите в джоба си и си мислеше, че ще постъпи като в „Златната лъжица“ — ще седне, ще си поръча нещо и после ще попита за работа. Разбира се, да се наемат деца като него беше напълно незаконно, поне без разрешение, подписано от родителите или настойниците, и това означаваше, че могат да му дадат по-малка от минималната надница. Пъти по-малка! Затова трябваше да има предварително споразумение и договарянето обикновено започваше с история номер 2 — „Джек и вторият баща-чудовище“.

Той се обърна и видя, че в едно от сепаретата седи някакъв мъж и студено го наблюдава с презрителна бдителност. Мъжът беше слаб, но под ризата му мърдаха мускули като въжета. Носеше торбести бели панталони на готвач и шапка от вестник, килната към лявата му вежда. Главата му бе тясна като на невестулка, късо подстриганата му коса беше започнала да посивява. На масата между големите му ръце лежаха купчина фактури и сметачна машинка.

— Видях обявата ви, че търсите персонал — каза Джек, без да храни големи надежди. Мъжът нямаше да го наеме, а и той самият не беше сигурен дали иска да работи за него — изглеждаше му някак си зъл.

— Тъй значи — отвърна човекът в сепарето. — Сигурно си се научил да четеш в един от малкото дни, когато не си кръшкал от училище. — На масата пред него имаше пакет с пури и той си измъкна една.

— Ами… не знаех, че е бар — измънка Джек и заотстъпва към вратата. Слънчевата светлина сякаш проникваше през мръсното стъкло и след това просто умираше, преди да достигне до пода, като че ли кръчмата се намираше в някакво по-различно измерение. — Мислех… предполагах… реших, че е и ресторант, и бар. Нещо такова. Ей сега си тръгвам.

— Ела насам. — Кафявите очи на мъжа не се отместваха от него.

— А, не, не. Тръгвам си — нервно отвърна Джек.

— Ела тук и седни. — Мъжът драсна кибритена клечка в нокътя на палеца си и запали пурата. Мухата, лазеща по фактурите пред него, хвръкна и забръмча в тъмнината. Очите му продължаваха да гледат втренчено Джек. — Ела, няма да те ухапя.

Джек бавно се приближи до сепарето, приседна срещу мъжа и скръсти ръце на масата. Около шестдесет часа по-късно, докато подсушаваше мъжката тоалетна в дванадесет и тридесет през нощта, а мократа му от пот коса се завираше в очите му, Джек си мислеше — не, знаеше! — че само собствената му глупава самоувереност бе позволила на капана да щракне (а той бе щракнал в момента, в който беше седнал срещу Смоуки Ъпдайк, въпреки че тогава той не бе разбрал това). По същия начин мухоловката се затваря зад злочестите си жертви, по същия начин насекомоядните растения-хищници с привлекателната си миризма и смъртоносните си, гладки като стъкло стени само чакат някой бръмбар-глупак да забръмчи над тях, да се спусне надолу и навътре… за да се удави в дъждовната вода, събрана в техните чашки-канички. В Оутли в пълната кана вместо дъждовна вода се плискаше бира. Това бе единствената разлика.

Ако тогава беше избягал…

Но не избяга. Дори докато правеше всичко възможно да не трепне под втренчения поглед на студените кафяви очи, Джек си мислеше, че в края на краищата за него може би ще се намери някаква работа. Мина Банбъри, жената, която притежаваше и въртеше „Златната лъжица“ вОбърн, се бе държала доста любезно с него. Когато си тръгваше, дори го прегърна и целуна и му даде три дебели сандвича, но не успя да го заблуди. Любезността и даже заченките на доброта не изключват желанието за печалба на всяка цена, нито дори явната алчност.

Минималното заплащане в Ню Йорк беше три долара и четиридесет цента на час — тази информация, закачена от властите, висеше в кухнята на „Златната лъжица“ върху яркорозово парче хартия с размер на филмов афиш. Но хаитянинът, готвач на аламинути, почти не говореше английски и Джек смяташе, че със сигурност пребивава в страната незаконно. Човекът готвеше като фурия и никога не разреши картофите или пържените миди да престоят и миг повече от необходимото в олиото. Момичето, което помагаше на госпожа Банбъри при сервирането, беше хубавичко, но бавноразвиващо се и според Католическата църква не биваше да работи. В такива случаи не се предлага минималната надница и фъфлещото, глуповато момиче с искрено благоговение сподели с Джек, че получава долар и двадесет и пет цента на час, и всичките са за нея.

Самият Джек след дълги пазарлъци успя да се договори за долар и петдесет, но знаеше, че ако госпожа Банбъри не беше притисната от обстоятелствата — предишният й мияч на чинии духнал същата сутрин, излязъл по време на регламентираната почивка и просто забравил да се върне — тя изобщо нямаше да се пазари. Щеше да му каже или да приема работата за долар и четвърт, или да хваща пътя. „Живеем в свободна държава, момче“.

Сега той си мислеше с неподозиран цинизъм, който беше част от новата му самоувереност, че пред него седи нова госпожа Банбъри. Мъж вместо жена, кльощав, вместо дебел и стар като баба, кисел, а не усмихнат, но със сигурност брат-близнак на госпожа Банбъри.

— Търсиш работа, а? — Мъжът с белите панталони остави пурата си в стария тенекиен пепелник. Мухата престана да топи крачетата си и пое нанякъде.

— Да, господине, но както вие казахте, това е бар и…

Неспокойствието отново го връхлетя. Кафявите очи с жълтите склери го притесняваха, бяха като очите на обигран котак-ловец, видял в живота си безброй заблудени мишки като него.

— Да, бар е — потвърди мъжът. — Аз съм Смоуки Ъпдайк. — Той протегна ръка и Джек изненадан подаде своята. Ръката на Смоуки я стисна веднъж здраво, почти до болка, после я поотпусна, но продължи да я държи. — И така?

— Ами… — измънка Джек, убеден, че изглежда глупав и малко уплашен. Наистина се чувствуваше глупав и малко уплашен. Искаше му се Смоуки да пусне ръката му.

— Вашите никога ли не са те учили да се представяш?

Това бе толкова неочаквано, че Джек почти изстреля собственото си име вместо името, което бе използувал в „Златната лъжица“ и когато пътуваше на стоп — името Луис Фарън, което бе станало негово „пътно име“.

— Джек Сой… ъъъ… Сотел.

Ъпдайк задържа ръката му още миг, после я пусна. Студените му кафяви очи не трепваха.

— Джек Сой-ъ-Сотел — повтори той. — Ама по-дълго, шибано име сигурно няма и в телефонния указател, нали, момче?

Джек се изчерви, но не каза нищо.

— Не си много едър. Мислиш ли, че ще успееш да наклониш петдесеткилограмово буре с бира и да го наместиш върху ръчна количка?

— Ами да — отвърна Джек, без да знае дали ще може, или не. Струваше му се, че няма да бъде кой знае какъв проблем, пък и в толкова безлюдно място буретата едва ли трябваше да се сменят често.

Смоуки сякаш прочете мислите му и каза:

— Дааа, сега тук е празно, но към четири-пет часа се оживява. А в края на седмицата в помещението просто не може да се диша от хора. Тъкмо тогава ще изкараш надницата си, Джек.

— Всъщност наистина не знам — измрънка Джек. — И колко ще получавам?

— Долар на час — отвърна Ъпдайк. — Бих искал да мога да ти плащам повече, но… — Той сви рамене, потупа купчината фактури и даже се поусмихна, сякаш казваше: „Виждаш как стоят нещата, дете, всичко в Оутли е тръгнало на провала, още от 1971 бизнесът започна да замира.“ Но очите му не се усмихваха. Очите му наблюдаваха Джек с котешка съсредоточеност.

— Хич не е много — бавно отвърна Джек, но мисълта му работеше бързо.

Кръчмата беше като гроб, дори един-единствен раздърпан стар алкохолик не смучеше бира на бара, втренчил безсмислен поглед в светлинната реклама. В Оутли очевидно поркаха бирата си в колите и ги наричаха клубове. Долар и петдесет цента на час никак не са много, когато ти спукват гьона от работа. В безлюдно място като това долар на час можеше да се окаже лесно спечелена надница.

— Не е — съгласи се Ъпдайк и отново се наведе над сметачната машинка, — наистина не е. — Гласът му казваше на Джек, че може да приеме или да си тръгне. Нямаше да има пазарлъци.

— Май ще опитам — подхвърли той.

— Това е добре — каза Ъпдайк, — но първо трябва да изясним нещо друго. От кого бягаш и кой те търси? — Кафявите очи отново се впиха в него с упорита настойчивост. — Хич не ми се ще някой, който е по петите ти, да ми вгорчава живота.

Увереността на Джек не се разклати особено. Той може би не бе най-умното хлапе на света, но беше достатъчно умен, за да знае, че няма да изкара дълго по пътя, ако няма резервна история, с която да замазва очите на перспективни работодатели. Това беше история номер 2 — „Злият пастрок“.

— Аз съм от едно малко градче във Върмонт — започна той. — Фендървил. Мама и татко се разведоха преди две години. Татко се опита да ме вземе под попечителство, но съдът ме даде на мама. Винаги правят така.

— Зарежи какво правят. — Смоуки отново оправяше сметките си. Бе се навел толкова ниско, че носът му почти опираше в клавишите на джобния калкулатор. Но Джек смяташе, че въпреки това го слуша.

— Татко се премести в Чикаго и намери работа в някакъв завод там. Пише ми почти всяка седмица, но не е идвал да ме види от миналата година, когато Обри го изхвърли с бой. Обри е…

— Новият ти баща — каза Ъпдайк и за миг очите на Джек се присвиха и съмненията му се върнаха. В гласа на Ъпдайк нямаше съчувствие. Напротив, той сякаш му се присмиваше, като че ли знаеше, че цялата история е чиста измислица.

— Да. Мама се омъжи за него преди година и половина. Той непрекъснато ме бие.

— Тъжна работа, Джек, много тъжна. — Ъпдайк наистина го погледна недоверчиво с присмехулни очи. — И така, ти потегли към твоето татенце, за да си заживеете щастливо за вечни времена.

— Да, надявам се — въздъхна Джек и внезапно го осени вдъхновение. — Всичко, което знам, е, че истинският ми баща никога не ме е окачвал с примка на шията в дрешника. — Той дръпна надолу тениската си и оголи резката на шията си, която вече бе започнала да избледнява. По време на престоя му в „Златната лъжица“ тя все още беше ярка, грозна червено-виолетова дамга и той приличаше на жигосан. Но в „Златната лъжица“ не му се бе представил случай да я покаже. Разбира се, това беше белегът, оставен от корена, който едва не го задуши в Териториите.

Джек със задоволство видя, че очите на Смоуки Ъпдайк се разширяват от изненада, примесена с ужас.

— Мили Боже! Дете, вторият ти баща ли направи това? — попита той, наведе се напред и част от розовите и жълти фактури се пръснаха по пода.

— Ами аз затова реших, че трябва да се махна.

— А той ще се мерне ли насам, за да си търси колата, мотоциклета, портфейла или шибаната си спестовна книжка?

Джек поклати глава.

Смоуки погледа момчето още секунда-две и изключи сметачната машинка.

— Ела с мен в склада, хлапе — кимна той.

— Защо?

— Искам да проверя дали наистина ще успееш да закрепиш бурето на ръба му. Ако можеш да ми докарваш буретата, когато се нуждая от тях, ще получиш работата.

4.

За удоволствие на Смоуки Ъпдайк Джек показа, че може да закрепи голямото алуминиево буре на ръба му, да го придвижи достатъчно напред и да го намести върху количката. Той даже успя да се престори, че го върши с лекота. Чак на другия ден щеше да изпусне бурето и да получи един в носа.

— Не е зле — отсече Ъпдайк. — Не си достатъчно едър за тази работа и като нищо ще си докараш някоя херния, но това са си твои проблеми.

После му каза, че може да започне днес следобед и да работи до един през нощта („Или поне докато издържиш.“), и че всяка вечер ще му плаща в момента на затварянето. Сумата веднага и в брой.

Върнаха се отново в кръчмата и там намериха Лори, облечена в тъмносини баскетболни шорти, толкова къси, че крайчетата на жарсените й пликчета се подаваха навън, и блузка без ръкави. Рядката й руса коса бе опъната назад и прихваната с пластмасови шноли. Пушеше „Пал Мал“ с навлажнен и омазан с червило край. Голям сребърен кръст се полюляваше между гърдите й.

— Това е Джек — представи го Смоуки. — Можеш да махнеш обявата от прозореца.

— Бягай, хлапе — каза Лори. — Още имаш време.

— Затваряй шибаната си уста!

— Накарай ме де.

Той я шляпна, но не на шега, а достатъчно силно, за да я залепи за бара. Джек премигна и си спомни за звука от камшика на Озмънд.

— Мъжка сила, брей — каза Лори. Очите й се наляха със сълзи, но в същото време изглеждаха доволни, сякаш всичко си беше в реда на нещата.

Предишното безпокойство на Джек се появи отново — още по-ясно и по-остро, и сякаш не беше само безпокойство, а истински страх.

— Не ни обръщай внимание, хлапе — каза Лори и мина покрай него, за да свали обявата от прозореца. — Всичко ще бъде наред.

— Той си има име и е Джек, а не хлапе — сряза я Смоуки, който отново се бе върнал в сепарето, където бе провел „интервюто“ с него и подреждаше фактурите си. — Остава да почнеш да го наричаш така и пред клиентите. Я си събирай акъла и му приготви два сандвича, че наближава четири и той трябва да започва работа.

Тя свали обявата от прозореца и я пъхна зад грамофона с вида на човек, правил това безброй пъти. Когато мина покрай Джек, му намигна.

Телефонът иззвъня.

И тримата го погледнаха, стреснати от внезапния звук. За хилядна частица от секундата Джек си помисли, че черният телефон е като някакъв гол охлюв, залепнал за стената. Остана му време да забележи колко бледа е Лори: единственият цвят по бузите й идваше от червеникавите белези на завяхващите й младежки пъпки. Имаше време да разучи жестокото, донякъде потайно изражение върху лицето на Смоуки и да забележи издутите вени по ръцете му. Време да прочете жълтеникавия надпис над телефона, който гласеше: „Моля, ограничавайте разговорите си до три минути!“

Телефонът звънеше и звънеше в тишината.

С внезапен ужас Джек си помисли: „За мен е. Отдалече е… много, много отдалече.“

— Лори, какво стоиш като малоумна! Вдигни слушалката! — нареди Смоуки.

Тя се приближи до телефона.

— Кръчмата в Оутли — каза Лори. Гласът й бе немощен и трепереше. После се заслуша миг-два. — Ало! Ало!… О, я се разкарай!

— Нищо важно. Някакви дечурлига се бъзикат. Какви ли не щуротии питат понякога! Как обичаш хамбургерите си, хлапе?

— Джек! — изрева Ъпдайк.

— Да, да, добре. Джек. Как обичаш хамбургерите си, Джек?

Джек й каза и те пристигнаха средно изпечени, точно по вкуса му, топлички, с горчица и резенчета лук. Той ги излапа и изпи чаша мляко. Безпокойството му стихна успоредно с глада. Дечурлига, както бе казала тя. Но очите му от време на време продължаваха да поглеждат телефона и той се чудеше дали е така.

5.

Стана четири часът и се оказа, че абсолютното безлюдие на кръчмата сякаш е било част от пиеса, поставена с цел да го примами, както насекомоядните растения примамват жертвите си с невинен вид и разкошен мирис. Вратата се отвори и дузина мъже в работни облекла нахлуха вътре. Лори включи грамофона, ротативката и електронната игра „Космически нашественици“. Някои от мъжете кимнаха за поздрав на Смоуки, който им отвърна с ухилване, разкриващо комплект големи, поръчани по пощата челюсти. Повечето поръчаха бира. Двама или трима — „Черни руснаци“. Един от тях — Джек беше почти сигурен, че е от членовете на Клуба на безоблачното време, започна да пуска монети от двадесет и пет цента в грамофона-автомат и да призовава до безкрайност гласовете на певци и състави. Смоуки нареди на Джек да вземе гумената подомиячка от склада и да почисти дансинга пред подиума на оркестъра, който пустееше и чакаше петъчната нощ и „Момците от долината“. Каза му, след като изсъхне, да го намаже с паркетин.

— Ще разбереш, че е лъснат, когато забележиш собственото си лице да се ухилва отдолу — добави той.

6.

Така започна службата му в кръчмата на Ъпдайк в Оутли.

„… но към четири-пет часа се оживява.“

Е, не би могъл да каже, че Смоуки го бе излъгал. Докато не отмести празната чиния от хамбургерите и не дойде време да започне да работи за надницата си, кръчмата беше абсолютно празна. Но в шест часа в нея седяха поне петдесет души и Глория, яката сервитьорка, дойде на работа, за да й подвикват и да я задяват някои от постоянните клиенти. Тя се присъедини към Лори и сервира няколко кани с вино, безброй „Черни руснаци“ и океан от бира.

Освен големите бурета Джек мъкнеше каса подир каса бутилирана бира — „Будвар“, разбира се, прочутата марка от Ческе Будейовице, чиято реклама бе видял да проблясва зад мръсния прозорец, но и някои от местните фаворити като „Джениси“, „Ютика клъб“ и „Ролинг рок“. Ръцете му се протриха, гърбът го заболя.

Между пътешествията до склада за каси с бира и пътешествията до склада за „докарай ми едно буре, Джек“ (фраза, към която бе започнал да изпитва инстинктивен ужас) той периодично посещаваше дансинга с подолъскачката и бутилката паркетин. Веднъж една празна бирена бутилка мина на сантиметри от главата му и се разби в стената, а той само сви глава с разтуптяно сърце. Оголил изкуствените си челюсти в лицемерно крокодилско ухилване, Смоуки изхвърли пияния извършител. Джек погледна през прозореца и видя как онзи жестоко се джасна в оградата на отсрещния паркинг.

— Хайде, Джек — нетърпеливо подвикна Смоуки. — Нали не те улучи. Изчисти тази кочина!

Половин час по-късно Смоуки го изпрати в мъжката тоалетна. Мъж на средна възраст се подпираше с една ръка на стената и повръщаше над един от двата запушени писоара, а с другата размахваше огромния си необрязан пенис. Повръщано и димяща урина се смесваха в обща локва между разкрачените му работни ботуши.

— Ще позачистиш тук, нали, дечко — каза мъжът, докато се мъчеше да улучи вратата, и тупна Джек по гърба толкова силно, та едва не го прекърши. — Мъжете трябва да отварят място за поркане, както могат, нали така?

Джек едва успя да се удържи, докато се затвори вратата, и след това блъвна.

Направи го в единствената мъжка тоалетна на кръчмата, където срещу лицето му се блещеха неизмитите, отвратително благоухаещи следи на последния посетител. Повърна целия си обяд, пое си накъсано дъх и отново повърна. През стената глухо долитаха звуците на някаква песен за щастието в Тексас.

Внезапно видя лицето на майка си, по-красиво отколкото в който и да било от нейните филми, с големи, тъмни и тъжни очи. Видя я сама в апартамента в „Алхамбра“. Забравената й цигара димеше в пепелника край нея. Тя плачеше. Плачеше за него. Сърцето му се сви и го заболя толкова силно, та му се стори, че ще умре от любов към нея, от копнеж по нея — по живота, в който нямаше страхотии, дебнещи в тунела, нямаше жени, искащи да бъдат бити и разплаквани, нито мъже, които повръщат между краката си, докато пикаят. Искаше да бъде при нея и изпитваше смъртна омраза към Спийди Паркър, задето го бе накарал да тръгне по ужасния и страшен път на запад.

В този миг и последните остатъци от самоувереността му се стопиха — напълно и завинаги. Съзнателните мисли бяха надвити от дълбок, безутешен, виещ детски плач: „Искам при мама, моля те, Господи, искам си майчицата…“

С треперещи крака излезе от тоалетната, като си мислеше, че напук на Спийди просто ще се прибере вкъщи, пък който както ще да нарече това. В този миг не го беше грижа дали майка му умира. В този миг на неизразима болка той стана просто Джек и толкоз, инстинктивно се мъчеше да оцелее като животно, което усеща, че всеки миг ще се превърне в плячка на някое месоядно, чувствуваше се като подгонена сърна, зайче, или катеричка., В този миг той беше способен да я остави да умре от рака, разяждащ тялото й, да забрави за метастазите, плъзнали навсякъде, и единственото, което искаше, бе майка му да го прегърне, да го целуне за лека нощ и да му каже да не пуска проклетия си транзистор в леглото и да не чете с фенерче под одеялото половината нощ.

Подпря ръце на стената и малко по малко успя да се овладее. Това налагане на самоконтрол бе напълно подсъзнателно, чисто напрягане на ума, нещо присъщо на Фил Сойер и Лили Кавано. Бе направил грешка, да, но нямаше да се върне обратно. Териториите не бяха измислени, те съществуваха, следователно талисманът също съществуваше. Той нямаше да убие майка си от страхливост.

Джек напълни кофата с топла вода от крана в склада и почисти мръсотиите.

Когато свърши и влезе в салона, беше десет и половина и тълпата бе започнала да оредява. Оутли бе работнически град и работещите пияници през седмицата се прибираха рано по домовете си.

— Джек, изглеждаш бял като чаршаф. Добре ли си? — каза Лори.

— Дали мога да изпия една лимонада? — попита той.

Тя му донесе една и той я изпи, докато привършваше лъсването на дансинга. В дванадесет без четвърт Смоуки го прати в склада да му докара буре. Джек едва-едва се справи. В един без четвърт Смоуки с викове започна да приканва хората да привършват. Лори изключи грамофона и Дик Кърлес замря с дълго, протяжно стенание, придружено от апатични викове на протест. Глория изключи игрите и нахлузи пуловера си (розов като ментовите бонбончета, които Смоуки смучеше редовно, розов като изкуствените венци на челюстите му) и си тръгна. Смоуки започна да гаси лампите и да изтиква последните четири или пет пияндури през вратата.

— Добре, Джек — каза той, когато я затвори след тях. — Добре се справи. Има какво още да се желае, но началото беше горе-долу добро. Можеш да нощуваш в склада.

Вместо да попита за надницата си (на Смоуки и през ум не му мина да я предложи), Джек се потътри натам. Беше капнал от умора и приличаше на смалена версия на пияниците, току-що избутани навън.

В склада видя, че Лори е клекнала в един от ъглите, а баскетболните й шорти са се вдигнали нагоре и разкриват почти смущаваща гледка. За миг той със смътна тревога реши, че рови в раницата му. После видя, че е постлала няколко одеяла върху слой чували от грубо зебло и дори е сложила малка лъскава възглавница с надпис „Ню Йорк — столица на света“ върху тях.

— Май успях да ти спретна едно малко гнезденце, хлапе — каза тя.

— Благодаря — отвърна той и едва се удържа да не избухне в сълзи при този прост, човешки жест на внимание. Успя да се усмихне. — Много ти благодаря, Лори.

— О, няма нищо. Всичко ще бъде наред, Джек. Смоуки не е чак толкоз лош. Опознаеш ли го веднъж, ще видиш, че не е и наполовината лош — каза тя с несъзнателен копнеж, сякаш би искала наистина да е така.

— Сигурно — рече Джек и след това импулсивно добави: — Само че аз така или иначе тръгвам утре. Оутли просто не е за мен.

— Може би ще тръгнеш, Джек… но може пък да решиш и да останеш известно време. Я по-добре първо си отспи.

В думите й сякаш имаше нещо пресилено и изкуствено, от усмивката й беше изчезнала естествеността, с която му бе казала: „Май успях да ти спретна едно малко гнезденце“. Джек забеляза това, но беше твърде уморен, за да му отдели повече внимание.

— Е, ще видим — кимна той.

— Така е — съгласи се Лори и тръгна към вратата. — Лека нощ, Джек — каза тя и му прати въздушна целувка с мръсната си длан.

— Лека нощ.

Понечи да съблече тениската си… после се отказа и реши, че ще събуе единствено кецовете си. В склада беше хладно и влажно. Той седна върху чувалите, развърза връзките и събу първо единия, после другия. Тъкмо щеше да легне върху сувенирната възглавничка на Лори и може би да заспи още преди главата му да я докосне, и внезапно телефонът в кръчмата започна да звъни и да прорязва тишината сякаш пробиваше дупка в нея и тревожният, пронизителен звън накара Джек да мисли за клатещи се сивопепеляви корени, за волски камшици и двуглави понита.

Звънеше, звънеше и продължаваше да звъни в тишината, в мъртвата тишина.

Звънеше, звънеше и продължаваше да звъни, а дечурлигата, които се бъзикат и питат разни щуротии, отдавна си бяха легнали.

Звънеше, звънеше и продължаваше да звъни! „Ало, Джеки, тук е Морган. Усетих те в моите гори, да, умно малко лайно такова! Подуших те в горите си и как изобщо можа да ти хрумне, че ще бъдеш на сигурно място в своя свят? Та моите гори се простират и там! Последен шанс, Джеки! Прибирай се вкъщи или изпращам войските и с теб е свършено. Нямаш избор…“

Джек стана и тичешком прекоси склада по чорапи. Ледена пот обля тялото му.

Отвори вратата.

Звънеше, звънеше, звънеше и продължаваше да звъни.

И най-накрая:

— Ало! Що не се обаждаш бе! — Беше гласът на Смоуки. Пауза. — Ало! — Нова пауза. — О, по дяволите!

Смоуки тресна слушалката и Джек го чу да прекосява помещението и да се качва по стълбите към малкия апартамент, в който живееха с Лори.

7.

Джек невярващо премести поглед от зеленото късче хартия, което държеше в лявата си ръка, към няколкото банкноти и монети в дясната. Беше единадесет часът на следващата сутрин. Четвъртък сутрин и той току-що бе поискал вчерашната си надница.

— Какво е това? — попита момчето, неспособно да повярва на очите си.

— Знаеш да четеш — отвърна Смоуки, — а знаеш и да броиш. Не се движиш толкова бързо, колкото би ми харесало, Джек, поне още не, но си достатъчно умен.

Той седна със зеленото листче в едната ръка и парите в другата. Гневът запулсира в средата на челото му като вена. Зеленото листче бе формуляр за сервитьорска сметка, съвсем същите бе използувала и госпожа Банбъри в „Златната лъжица“. Върху него пишеше:

1 хамбург. $ 1,35

1 хамбург. 1,35

1 ч. мляко 0,55

1 лимон. 0,55

Гарн. 0,30

В долния край на листчето сумата 4,1 долара бе написана с големи цифри и оградена с кръгче. Според уговорката за работата си от четири следобед до един през нощта Джек беше изкарал девет долара. Смоуки му бе удържал почти половината от тях и сега той държеше в дясната си ръка четири долара и деветдесет цента.

Вбесен, Джек погледна първо Лори, която от неудобство разсеяно зяпаше встрани, и след това Смоуки. Той невъзмутимо посрещна погледа му.

— Това е измама — с тъничко гласче каза момчето.

— Джек, това не е вярно. Погледни ценоразписа…

— Чудесно разбираш какво искам да кажа!

Лори трепна, сякаш очакваше Смоуки да му зашие една… но той продължаваше да го гледа с вбесяващо търпение.

— Не съм ти удържал за леглото, нали?

— Легло ли! — извика Джек и усети, че бузите му пламват. — Ама че легло! Съдрани торби от зебло върху гол цимент! Хубаво легло! Бих искал да видя как ще ми удържиш за него, мръсен измамнико!

Лори изписка уплашено и стрелна с очи Смоуки… но той само се облегна назад в сепарето срещу Джек, а гъстият синкав дим от пурата му се заизвива между тях. Нова, чиста шапка бе килната напред върху тясната му глава.

— Уговорихме се да нощуваш там отзад — каза Смоуки. — Ти ме попита дали това влиза в заплащането. Аз отвърнах, че влиза. Но не се спомена и дума за храната. Ако беше повдигнал въпроса, може би нещо щеше да се уреди. А може би нямаше. Работата е там, че ти и зъб не обели по въпроса за храната и сега ще трябва да се примириш с положението.

Джек седеше, трепереше от яд, очите му плуваха в сълзи. Опита се да отвърне, но от устата му излезе само глухо ръмжене. Просто не можеше да говори от гняв!

— Естествено, ако искаш, сега можем да обсъдим как храната да…

— Върви по дяволите! — успя да каже Джек най-накрая и пусна в джоба си четирите еднодоларови банкноти и дребните монети. — Обсъди това със следващото хлапе, което влезе тук да търси работа! Аз си тръгвам!

Насочи се към вратата, но въпреки гнева си знаеше — не само мислеше, а наистина знаеше, че няма да прекрачи прага.

— Джек.

Докосна топката на бравата, поколеба се дали да я сграбчи и да я завърти, но гласът издаваше явна заплаха. Той отпусна ръка и се обърна, а гневът му се стопи. Изведнъж се почувствува изтощен и стар. Лори бе отишла зад бара, метеше и си тананикаше. Очевидно бе решила, че Смоуки не възнамерява да смаже Джек с юмрука си, а за нея другото нямаше особено значение, така че всичко беше наред.

— Не искаш да ме напуснеш в най-критичния момент точно в края на седмицата, нали, Джек?

— Искам да си тръгна оттук. Ти ме измами.

— Не, господинчо. Вече ти обясних това. Ти сам се прецака. Сега можем да обсъдим въпроса с храната ти и вероятно да се споразумеем за петдесет процента отстъпка и дори за безплатни соди. Никога не съм стигал чак дотам с младите помощници, които наемам от време на време, но този път краят на седмицата се очертава да бъде наистина горещ, толкова много работна ръка се е стекла насам заради брането на ябълките. А освен това те харесвам, Джек. Затова и не ти шибнах един, когато ми повиши глас, въпреки че може би трябваше. Имам нужда от теб в края на седмицата.

Джек усети как яростта му се връща за миг и после отново замира.

— А ако все пак си тръгна? — попита той. — Така или иначе спечелих пет долара, а отърваването ми от това гадно малко градче просто би могло да се разгледа като премия.

С тънка усмивка Смоуки подхвърли:

— Спомняш ли си човека, когото завари снощи да драйфа в мъжката тоалетна, когато влезе, за да я почистиш?

Джек кимна.

— А спомняш ли си как изглеждаше?

— Подстриган по войнишки. Със зелено-кафява риза. И какво от това?

— Той е Атуел Копача. Истинското му име е Карлтън, но цели десет години поддържаше градските гробища и оттам му излезе прякорът Копача. Това беше… преди двадесет-тридесет години, но и до ден-днешен всички продължават да го наричат така. В полицията постъпи по времето, когато избраха Никсън за президент, а сега й е шеф.

Смоуки дръпна от пурата си и го погледна.

— Копача и аз се знаем отдавна — продължи Смоуки. — И ако сега си тръгнеш оттук просто така, Джек, не мога да ти гарантирам, че няма да имаш някакви неприятности с него. Може би просто ще те изпратят вкъщи, но току-виж си се озовал и в ябълковите градини, сега тъкмо е беритбено време, а както ми е известно, Оутли има повече от четиридесет акра ябълкови дървета. Но нищо чудно и да свършиш някъде пребит от бой. Или… чувал съм, че старият Копач си падал по хлапета по пътищата. Предимно момчета.

Джек си спомни бухалкоподобния пенис и потрепера.

— Тук, в кръчмата, един вид си под крилото ми, но излезеш ли веднъж на улицата, може ли човек да каже какво те чака? Копача обикаля навсякъде. Нищо чудно да се измъкнеш от града, но току-виж изведнъж забележиш как огромният му плимут ти препречва пътя. Копача не е твърде умен, но наистина надушва нещата понякога. Пък… някой може да му се обади и по телефона.

Зад бара Лори свърши с чиниите. Избърса си ръцете, пусна радиото и затананика с него.

— Чуй какво ще ти кажа, Джек — каза Смоуки. — Остани още три дни. Работи до края на седмицата. После ще те кача в моя пикап и лично ще те закарам извън очертанията на града. Става ли? Ще си тръгнеш оттук в неделя на обяд с близо тридесет долара в джоба, без да разбереш как са влезли там. Ще си тръгнеш и ще си мислиш, че Оутли в края на краищата не е толкова лош град. Е, какво ще кажеш?

Джек се вгледа в студените кафяви очи, забеляза жълтите им склери и малките червени петънца, забеляза широката, искрена усмивка и изкуствените зъби зад нея, и с някакво странно и ужасяващо чувство за deja vu[1] забеляза даже, че мухата отново е кацнала върху шапката на Смоуки и чисти и трие тънките си като косъм крачета.

Подозираше, че Смоуки знае, че той знае, че всичко, казано от него, е лъжа, но хич не му пукаше. След като работи до ранните часове на съботната сутрин и след това до ранните часове на неделната сутрин, Джек вероятно щеше да спи до два часа в неделя следобед, когато Смоуки щеше да му каже, че не може да му осигури транспорт, понеже се е събудил твърде късно, а сега той, Смоуки, е твърде зает с мача по телевизията. А Джек не само ще бъде твърде изморен, за да тръгне пеша, а и твърде уплашен, че Смоуки може да загуби интерес към мача за няколко минути, за да звънне на добрия си приятел Атуел Копача и да каже: „Той тъкмо тръгна надолу към Фабрикаджийското шосе, Копач, приятелю, защо не го настигнеш и прибереш? После намини насам за второто полувреме. Бирата ще е безплатна, но не отивай да повръщаш в писоара ми, преди хлапето отново да е тук.“

Това беше единият възможен сценарий. Имаше и други, които би могъл да измисли, всеки от тях донякъде различен, но всички — съвсем еднакви в основата си.

Усмивката на Смоуки Ъпдайк стана още по-широка.

[1] Вече видяно (фр.) ↑

ГЛАВА ДЕСЕТА

ЕЛРОЙ

1.

„Когато бях на шест…“

Кръчмата, която бе започвала да се изпразва по това време през предишните две нощи, продължаваше да гърми, сякаш клиентите бяха решили да поздравят зората. Джек забеляза, че две от масите са изчезнали — бяха станали жертва на юмручния бой, започнал тъкмо преди последната му експедиция в клозета. Сега на мястото им танцуваха хора.

— Най-после! — възкликна Смоуки, когато Джек се заклатушка покрай вътрешната страна на бара и остави касата пред хладилника. — Напъхай ги вътре и се върни за проклетата чешка. Трябваше да донесеш първо нея, но както и да е.

— Лори не ми каза…

Силна, пареща болка проряза крака на момчето. Смоуки злобно бе стоварил тежката си обувка върху кеца му. Джек едва сподави вика си и усети, че от очите му бликват сълзи.

— Млъквай! — сряза го Смоуки. — Лори е гъска, тя не може да различи черно от бяло, а ти си достатъчно умен, за да схванеш това. Връщай се в склада за каса „Будвар“.

Той закуцука към склада. Чудеше се дали костите на някой от пръстите му не са пукнати. Струваше му се напълно възможно. Главата му бучеше от дима, шума и накълцания, назъбен ритъм на „Момците от долината“. Двама от тях вече видимо залитаха по подиума. Една мисъл ясно изпъкна в съзнанието му: не беше възможно да изчака затварянето на кръчмата. Просто не би могъл да издържи толкова дълго. Ако Оутли беше затвор, а кръчмата на Ъпдайк — неговата килия, със сигурност тъмничар му бе не толкова Смоуки Ъпдайк, колкото пълното изтощение.

Въпреки тревогите му какво представляват Териториите на това място, вълшебният сок все повече и повече му се струваше единственият сигурен начин да се измъкне. Би могъл да си глътне малко и да се пренесе… и ако успее да измине два-три километра на запад там отвъд, пак да си пийне и да се пренесе обратно в САЩ извън пределите на това ужасно малко градче, а може би дори доста по-далеч на запад — в Бушвил или даже в Пембрук.

„Когато бях на шест, когато Джеки бе на шест, когато…“

Взе касата с „Будвар“, затътри се до вратата, прекрачи прага и… високият, дългокрак каубой с големите ръце, същият, който приличаше на Рандолф Скот, стоеше там и го гледаше.

— Здрасти, Джек — каза той и момчето с нарастващ ужас видя, че ирисите на очите му са жълти като пилешки нокти. — Нали ти казаха да се измиташ? Или не си чул добре, а?

Джек стоеше с прежилващата пръстите му каса „Будвар“ в ръце, гледаше жълтите очи и внезапно в съзнанието му нахлу ужасяващата мисъл, че този човекоподобен екземпляр с безжизнени жълти очи се беше спотайвал в тунела.

— Остави ме на мира — дрезгаво прошепна той.

— Вече трябваше да си тръгнал! — Жълтоокият направи крачка към него.

Джек се опита да отстъпи назад… но гърбът му опря в стената и когато каубоят, който приличаше на Рандолф Скот, се наведе към него, той долови в дъха му мирис на мърша.

2.

В четвъртък Джек започна работа по обяд и до четири часа, когато към кръчмата започна да се точи обичайната тълпа, монетният телефон с надпис „Моля, ограничавайте разговорите си до три минути!“ звъня два пъти.

Първия път Джек не изпита никакъв страх и се оказа, че се обажда просител от името на някакъв благотворителен фонд.

Два часа по-късно, когато Джек привършваше със събирането на бутилките, останали от предишната нощ, телефонът зазвъня отново. Този път Джек отметна глава като животно, подушило пожар в суха гора… с тази разлика, че той усещаше не огън, а лед. Обърна се към телефона, който беше само на метър от него, и вратът му изпука. Мислеше си, че би трябвало да види как телефонът е пълен с лед — лед, който се просмуква през черната му пластмасова кутия, точи се на тънки като следи от молив сини струйки през дупчиците на слушалката и микрофона, виси на сталактити от шайбата и монетния отвор.

Но телефонът изглеждаше най-обикновен, студенината и смъртта се спотайваха само във вътрешността му.

Загледа се в него като хипнотизиран.

— Джек! — изкрещя Смоуки. — Вдигни проклетата слушалка! За какво, по дяволите, ти плащам!

Отчаян като обградено животно, Джек се обърна към Смоуки… но той го гледаше, стиснал тънките си устни, а изражението му беше същото, което се появяваше на лицето му тъкмо преди да цапне Лори. Джек се запрепъва към телефона, без да усеща, че краката му се движат. С всяка стъпка затъваше все по-дълбоко и по-дълбоко в ледената капсула, усети как кожата му настръхна и че всеки миг носът му ще потече.

Протегна се и хвана слушалката. Ръката му изтръпна.

Приближи я до ухото си. Ухото му изтръпна.

— Кръчмата в Оутли — промълви в мъртвата чернота и устата му изтръпна.

Гласът, който излезе от слушалката, беше дрезгавият, стържещ грач на нещо, умряло преди векове, на някакво създание, което въображението не би могло да си представи живо, видът му би подлудил човека или би го прострял мъртъв на земята със замръзнали от студ устни и ослепени от леден катаракт очи.

— Джек — накъсано прошепна грапавият глас и лицето му изтръпна, както се случва с човек, на когото зъболекарят е боцнал малко повече новокаин, преди да започне с болезнените манипулации. — Затътри задника си обратно вкъщи, Джек!

Стори му се, че някъде далече, на светлинни години разстояние, чува как собственият му глас повтаря:

— Кръчмата в Оутли… Кой се обажда?… Ало?… Алооо?…

Студено, толкова студено…

Гърлото му изтръпна. Пое си дъх и дробовете му сякаш замръзнаха. Скоро и камерите на сърцето му щяха да се вледенят и той просто щеше да се строполи мъртъв.

Леденият глас прошепна:

— Лоши неща могат да се случат по пътя на само момче. Питай някого!

Джек окачи слушалката с бърз, непохватен жест. Отдръпна ръката си и продължи втренчено да гледа телефона.

— Джек, оня смахнатият ли беше? — попита Лори и нейният глас също бе далечен… но малко по-близък, отколкото му се бе сторил неговият собствен преди няколко мига. Светът бавно се връщаше. Върху слушалката на монетния телефон видя отпечатъка от ръката си, ограден с проблясващ контур от скреж. После скрежът започна да се топи и да се стича по черната пластмаса.

3.

За пръв път Джек видя местното издание на Рандолф Скот в четвъртък, в четвъртък през нощта. Тълпата бе малко по-оскъдна, отколкото в сряда, и неимоверно по-оскъдна, отколкото в деня на изплащане на надниците, но въпреки това присъствуващите бяха достатъчно, за да е пълен барът и масите и сепаретата да са заети.

Клиентите бяха мъже от земеделска област, където плуговете вероятно лежаха забравени и ръждясали под сайвантите в задните дворове, мъже, които може би искаха да са фермери, но бяха забравили как. Някои носеха фермерски шапки, но според Джек много малко от тях изглеждаха като хора, които карат трактор. Всички бяха облечени в сиви памучни панталони или кафяви памучни панталони, или зелени памучни панталони, а имената им бяха избродирани със златна нишка върху джобчетата на сините им ризи. Носеха груби квадратни ботуши или големи разкривени обувки с двойна подметка. Ключовете на тези мъже висяха закачени на коланите им. Те имаха бръчки, но нито една от тях не беше от смях, а устните им бяха присвити в сурова гримаса. Носеха каубойски шапки и когато Джек погледна към бара, на табуретките пред него седяха поне осем души, които приличаха на Чарли Даниълс от рекламите на тютюна за дъвчене. Но тези мъже не дъвчеха тютюн — те пушеха цигари, и то много.

Когато Атуел Копача влезе, Джек почистваше шуплестата повърхност на грамофона. Той беше изключен, по кабелната се състезаваха „Янките“ и мъжете в кръчмата ги наблюдаваха напрегнато. Миналата вечер Атуел беше облечен в мъжката версия на Оутли за спортно облекло (памучни панталони, зелено-кафява риза с много писалки в единия от двата големи джоба, подковани работни ботуши). Тази вечер носеше синя полицейска униформа. Голям пистолет с дървена дръжка висеше в кобура, закачен на кожения му колан.

Той погледна към Джек, който си спомни думите на Смоуки: „… чувал съм, че старият Копач си падал по хлапета по пътищата. Предимно момчета“ и се сви, сякаш беше виновен за нещо. Атуел Копача бавно се ухили.

— Реши да поостанеш, а, момче?

— Да, господине — измънка Джек и ливна още от препарата за почистване върху шуплестата повърхност на грамофона, въпреки че тя едва ли щеше да стане по-чиста, отколкото беше. Просто чакаше Атуел да се отдалечи и след малко той наистина го направи. Джек се обърна, за да види как охраненият полицай пресича кръчмата… и тъкмо тогава мъжът в срещуположния й край се обърна и го погледна.

„Рандолф Скот — веднага си помисли Джек, — точно на него прилича.“

Но въпреки че лицето на истинския Рандолф Скот излъчваше суровост и непреклонност, от израза му лъхаше и неоспорим героизъм. И ако чертите му бяха груби, те в същото време бяха и неотменима част от лице, което можеше да се усмихва, докато този човек изглеждаше отегчен и някак си отнесен.

И с истински страх Джек осъзна, че мъжът гледа в него, в Джек. Той не се бе обърнал просто за да погледне кой е в кръчмата. Беше се обърнал, за да погледне към Джек. Момчето знаеше, че е така.

Телефонът. Звънящият телефон.

С огромни усилия Джек отмести очи, погледна отново шуплестата повърхност на грамофона и забеляза в нея да се оглежда собственото му надвесено, уплашено, призрачно лице.

Телефонът на стената започна пронизително да звъни.

Мъжът, седнал в левия край на бара, погледна телефона… и после отново се втренчи в Джек, който стоеше като замръзнал до грамофона с бутилката с препарата в едната ръка и парцала в другата и усещаше, че кожата му е настръхнала и косата му се е изправила.

— Смоуки, да знаеш, че ако отново е оня смахнат задник, ще гепя отнякъде една свирка и ще започна да я надувам в слушалката всеки път, когато звъни — заяви Лори, докато се приближаваше към телефона. — Кълна се, ще го направя!

Тя сякаш стана актриса в някаква странна пиеса и превърна всички клиенти в зрители, готови да доплатят стандартната такса от тридесет и пет долара на ден. И в целия свят останаха само двама души — той и каубоят с големите ръце и очите, които Джек… май… не… виждаше… съвсем.

Изведнъж, съвсем неочаквано, каубоят издума:

— Затътри задника си вкъщи.

И намигна.

Телефонът престана да звъни, преди даже Лори да протегне ръка към него.

Рандолф Скот се обърна, пресуши чашата си и извика:

— Донеси насам още едно наливно!

— Дявол да го вземе! — каза Лори. — Проклетият телефон вампиряса!

4.

По-късно в склада Джек попита Лори кой е човекът, който прилича на Рандолф Скот.

— На кого прилича? — не разбра тя.

— На един актьор, който играе каубойски роли. Седеше в края на бара.

Тя сви рамене.

— Всички ми се струват еднакви, Джек. Тайфа олюляващи се проклетници, дошли да търсят приятно прекарване тук. В четвъртък вечер обикновено плащат с малкото спестени пари на жените си.

— Той нарече бирата „наливно“.

Очите й просветнаха.

— А, да. Той ли? Май че е смахнат.

Последното прозвуча като истинско признание… сякаш се възхищаваше на извивката на носа му или на белотата на зъбите му.

— Кой е той?

— Не знам как се казва. Идва тук от една-две седмици. Предполагам, че е от новопостъпилите във фабриката. Чух, че…

— За Бога, Джек, аз казах ли ти да ми докараш буре, или не!

Джек тъкмо се опитваше да качи едно от големите бурета върху количката. Понеже неговото тегло и теглото на количката бяха почти еднакви, този акт изискваше много внимателно балансиране. Когато Смоуки кресна от прага, Лори изпищя и Джек подскочи. Бурето се изплъзна, прекатури се, капачката му изскочи като тапа от бутилка с шампанско и жълтеникаво-бялата струя бира я последва. Смоуки продължаваше да крещи, но Джек зяпаше в бирата като замръзнал… докато Смоуки не му цапна една.

Когато след около двадесет минути Джек се върна в кръчмата с хартиена кърпичка пред подутия си нос, Рандолф Скот си беше отишъл.

5.

„Аз съм на шест.“

„Джон Бенджамин Сойер е на шест.“

„Шест…“

Джек тръсна глава, опита се да се отърве от непрекъснато повтарящата се в нея мисъл, докато високият работник във фабриката, който всъщност не беше работник, се навеждаше по-близо и по-близо. Очите му… жълти и някак си люспести. Той… то… премигна — бързо, млечнобяло, влажно премигване и Джек изведнъж осъзна, че върху очните му топки има мигателна ципа.

— Вече трябваше да си тръгнал! — прошепна то отново и протегна към Джек ръцете си, които бяха започнали да се изкривяват, да се окосмяват и да се втвърдяват.

Вратата се отвори с трясък.

— Джек, ако не престанеш да се размотаваш, ще съжаляваш! — кресна Смоуки зад гърба на Рандолф Скот, който гърбом отстъпи назад. Втвърдяващите се копита бяха изчезнали, ръцете му отново изглеждаха само ръце — големи и силни, с множество изпъкнали вени. Още едно млечнобяло, бързо премигване, в което клепачите изобщо не взеха участие… и после очите му отново бяха бледосини, а не жълти. Той погледна Джек за последен път и се насочи към мъжката тоалетна.

Сега Смоуки пристъпи към Джек, през полуотворените му устни надничаха крокодилските му зъби, върху наклонената, тясна като на невестулка глава бе килната неизменната шапка от вестник.

— Не ме карай пак да ти повтарям — каза той. — Предупреждавам те за последен път и не си въобразявай, че говоря празни приказки.

И както срещу Озмънд, яростта на Джек внезапно се надигна — този вид ярост, която сякаш е свързана с чувството за отчайваща несправедливост и може би никога не е достатъчно силна, когато човек е на дванадесет — учениците в колежите понякога смятат, че я изпитват, но тя обикновено не е нищо друго освен малко по-силен интелектуален отклик.

Този път яростта му прекипя.

— Я не се дръж с мен, сякаш съм кучето ти — каза Джек и пристъпи към Смоуки Ъпдайк с омекнали от страх крака.

Изненадан, а може би дори слисан от неочаквания гняв на Джек, той отстъпи крачка назад.

— Джек, предупреждавам те…

— Не, човече, аз те предупреждавам — чу Джек собствения си глас. — Аз не съм Лори и не искам да ме удрят. И удариш ли ме, ще ти го върна.

Смущението на Смоуки продължи само миг. Той едва ли бе видял всичко на света — ако не бе живял в Оутли, щеше да разбира това — но понеже бе на противното мнение и не му липсваше самоувереността на врял и кипял, се протегна и сграбчи Джек за яката.

— Я не ми се дръвчи — каза той и придърпа момчето към себе си. — Докато си в Оутли, между теб и кучето ми няма никаква разлика. Докато си в Оутли, когато ми е кеф, ще те галя, когато ми е кеф, ще те бия.

Подкрепи думите си с яростно разтърсване за врата. Джек си прехапа езика и изкрещя. Гневът обагри с трескави червени петна бледите бузи на Смоуки като с евтин руж.

— Джек, точно сега може и да не разбираш, че това е така, но то е факт. Докато си в Оутли, ти си моето куче, а ще бъдеш в Оутли, докато аз реша да те пусна да си отидеш.

Смоуки замахна със свития си юмрук и за миг светлината на трите шестдесетватови крушки, които висяха в тесния коридор, лудешки се разпръсна от диамантените люспички върху пръстена му с форма на конска подкова. Юмрукът се стрелна напред като бутало и се стовари върху лицето на Джек. Той се блъсна в нашарената с надписи стена, бузата му първо пламна, а после изтръпна. Вкусът на собствената му кръв нахлу в устата му.

Смоуки го гледаше с втренчения, преценяващ взор на човек, възнамеряващ да си купи юница или лотариен билет. Сигурно не видя очакваното изражение в очите на Джек, понеже отново сграбчи замаяното момче, вероятно за да центрира по-добре второто си кроше.

В този момент в кръчмата някаква жена изпищя:

— Не, Глен! Не!

Последва гюрултия от разтревожени мъжки гласове. Още един женски писък — тънък и пронизителен. Изстрел.

— Аман от лайнарски истории! — извика Смоуки. Произнесе всяка дума отчетливо като актьор на бродуейска сцена, блъсна Джек към стената, врътна се и се втурна през летящата врата. Пистолетът отново изгърмя, последван от изпълнен с болка вик.

Джек бе сигурен в едно нещо — времето да изчезва бе дошло. Не в края на днешната смяна, не в края на утрешната или в неделя сутрин, а точно сега.

Гюрултията сякаш започваше да стихва. Нямаше сирени, така че може би никой не беше застрелян… но Джек си спомни, че работникът, който приличаше на Рандолф Скот, все още беше в мъжката тоалетна.

Вмъкна се в хладния, миришещ на бира склад, коленичи пред буретата и протегна ръка за раницата си. Пръстите му се размърдаха във въздуха, напипаха само мръсния бетонен под и отново го обзе задушаващата сигурност, че някой от тях — Лори или Смоуки — е забелязал скривалището му и я е взел. Толкоз по-добре, драги момко, тъкмо ще останеш в Оутли. Когато пръстите му най-сетне докоснаха найлона, Джек измъкна раницата с облекчение почти толкова задушаващо, колкото и страхът, и с копнеж погледна към черния вход в дъното на склада. Искаше му се да се измъкне оттам, а не да прекосява целия коридор, за да стигне до противопожарния изход в другия му край. Беше твърде близо до мъжката тоалетна. Но ако отвореше вратата, през която се разтоварваше стоката, над бара щеше да светне червена лампичка. И дори ако Смоуки още оправяше бъркотията по пода, Лори щеше да види светлината и да му каже.

Така че…

Приближи се до вратата, която водеше към задния коридор. Открехна я и хвърли едно око. Коридорът беше пуст. Добре. Рандолф Скот беше източил бъбрека и се бе върнал там, където кипяха събитията, докато Джек бе вземал раницата си. Страхотно!

„Да, освен ако още е там. Да не би да искаш да го срещнеш в коридора, Джеки? И отново да видиш как очите му стават жълти? По-добре изчакай, за да се увериш.“

Но не можеше да чака, понеже Смоуки щеше да забележи, че не е в кръчмата и не помага на Лори и Глория да забършат масите, нито изважда чиниите от миячната машина, и щеше да се върне, за да предаде докрай на Джек урока за мястото му в обществото на Оутли. Така че…

„Така че какво? Тръгвай, не се мотай!

Но може би той все още стои там и те чака, Джеки… може би ще изскочи като зловещо дяволче от детска играчка с пружина…“

Момчето стоеше нерешително, колебаеше се кого да избере — принцесата или тигъра, Смоуки или работника? Че мъжът с жълтите очи е в тоалетната, беше само възможност, че Смоуки ще се върне — сигурно.

Най-сетне отвори вратата и се измъкна в тесния коридор. Раницата на гърба му сякаш бе пълна с камъни — красноречиво доказателство за планираното му бягство в очите на всеки, който я види. Тръгна надолу по коридора, стъпваше на пръсти въпреки гърмящата музика и рева на тълпата, чуваше гръмовните удари на сърцето си.

„Аз бях на шест, Джеки бе на шест.“

„Защо тази мисъл продължава да се връща?“

„Шест.“

Коридорът сякаш се удължаваше, приличаше на механизъм, който се задвижва чрез ходене. Противопожарният изход в срещуположния му край като че ли се приближаваше само с милиметри. Върху челото и горната му устна лъщяха капчици пот. Не отместваше поглед от вратата,на мъжката тоалетна вдясно, а срещу нея в края на коридора беше избелялата, олющена червена врата с надпис: „Да се използува само при пожар! Включва се алармен звънец!“ Всъщност той знаеше от Лори, че аларменият звънец се е счупил преди две години. Каза му го, когато видя, че се колебае дали да изнесе боклука оттам.

Най-накрая почти стигна. Точно срещу мъжката тоалетна.

„Той е там вътре, знам, че е там… и ако изскочи, ще изпищя… и ще…“

Момчето протегна треперещата си дясна ръка и докосна с пръсти резето на пожарния изход. Стори му се благословено прохладно. За миг сякаш наистина повярва, че ще успее да изхвръкне от чашката на насекомоядното растение навън в нощта… свободен.

И тогава вратата зад гърба му, вратата на женската тоалетна, внезапно се тресна и се отвори и една ръка сграбчи раницата му. Джек изпищя високо и отчаяно като уловено животно и се хвърли към пожарния изход, без да го е грижа за раницата и вълшебния сок в нея. Ако презрамките й се бяха скъсали, той просто щеше да прелети като стрела през буренясалия, пълен със смет и боклуци парцел зад кръчмата и нищо друго нямаше да има значение.

Но презрамките бяха от жилав найлон и не се скъсаха. Вратата се пооткрехна, разкри тесен черен клин от нощта навън и отново се затвори. Джек беше придърпан в женската тоалетна, обърнат обратно и запратен към стената. Ако я бе ударил с гърба си, бутилката с вълшебния сок несъмнено щеше да се счупи и да напои дрехите му и добрия стар Ранд Макнали с миризмата на развалено грозде. Само че той улучи с кръста си единствената мивка в помещението. Болката бе силна, мъчителна.

Работникът от фабриката бавно се приближаваше към него, придържаше джинсите си с ръце, които бяха започнали да се изкривяват и окосмяват.

— Вече трябваше да си тръгнало, хлапе — каза той, а гласът му загрубяваше и все повече заприличваше на животинско ръмжене.

Джек се заизвива наляво, без да отмества погледа си от лицето на мъжа, чиито очи изглеждаха почти прозрачни, не точно жълти, а някак си осветени отвътре… досущ очите на ужасните фенери от тикви в навечерието на празника Вси светии.

— Но можеш да вярваш на стария Елрой — каза подобното на каубой същество и се ухили, за да покаже уста, пълна с изкривени зъби, някои от тях счупени и нащърбени, други — почернели и развалени. Джек изпищя.

— О, наистина можеш да му вярваш — повтори то, а думите му едва се долавяха през ръмженето. — Той няма да те нарани твърде лошо. Наистина ще бъдеш добре — ръмжеше то и се приближаваше към Джек, — казвам ти, че ще бъдеш добре, да, наистина… — Продължаваше да говори, но момчето не би могло да повтори думите му, защото вече се чуваше само ръмжене.

Джек докосна с крак голямото кошче за боклук до вратата. Когато съществото-каубой посегна към него с изкривените си, космати като лапи ръце, той сграбчи кошчето, хвърли го и удари Елрой в гърдите, после бутна вратата на тоалетната, спусна се наляво към пожарния изход, дръпна резето и се шмугна в тъмнината зад кръчмата…

Но знаеше, че Елрой го следва по петите.

Вдясно от вратата имаше редица препълнени кофи за смет. Той сляпо събори три след себе си, чу как издрънчаха и се затъркаляха, чу яростния рев на Елрой, който се спъна в тях.

Обърна се тъкмо навреме, за да види как съществото пада. Успя дори да осъзнае („О, мили Боже, опашка, има нещо като опашка!“), че сега то наистина е почти животно. Ярка, златиста светлина струеше от очите му, два странни успоредни лъча, сякаш проникващи през двойна ключалка, просветваха отзад в тъмното.

Джек се обърна с гръб към него, смъкна раницата си, опита се да я откопчае с вдървените си пръсти, да охлади мозъка си, пламнал…

…„Джеки бе на шест… Боже, помогни ми… Спийди… Джеки бе на шест… Господи, Боже мой…“

… от мисли и несвързани молби. Съществото ръмжеше и вършееше между кофите с боклук. Джек видя как вдига лапа и после със свистящ звук я снижава, перва ръждясалата метална кофа и я запраща в другия край на двора. Отново се изправя, подхлъзва се, залита и после несигурно тръгва към него, а ръмжащото му, набръчкано лице се поклаща на нивото на гърдите му. И някак си въпреки лаещото ръмжене Джек просто разбра смисъла на думите му.

— Сега аз не само ще те изкормя, малко пиленце. Неее. Сега и ще те убия… след това.

Дали го чуваше с ушите си, или само в главата си?

Нямаше значение. Разстоянието между този и онзи свят се бе свило от вселена до проста мембрана.

Съществото Елрой ръмжеше и се приближаваше към него, клатеше се непохватно на задните си крака, дрехите му висяха раздърпани на невероятни места, езикът му се полюляваше пред отворената, пълна с почернели зъби уста. И това ставаше в пустия парцел зад кръчмата на Смоуки Ъпдайк в Оутли, да, поне сега ставаше там, в препълнения с бурени, в осеяния с боклуци двор с ръждясала пружина за легло тук, с решетка на Форд, модел 1957, ей там, а отгоре гледаше призрачната, болнава луна, която приличаше на оглозган кокал и превръщаше всяко парче стъкло в мъртво, втренчено око, но всичко това не бе започнало в Ню Хампшир, нали? Не. То не започна и с разболяването на майка му или с появата на Лестър Паркър. То беше започнало, когато…

„Джеки беше на шест. Когато всички ние живеехме в Калифорния и никой не живееше на друго място и Джеки беше…“

Продължаваше да се мъчи да откопчае раницата си.

Съществото се приближаваше и сякаш танцуваше. За миг му заприлича на някоя от рисуваните фигури в анимационните филми на Дисни и той започна да се смее като побъркан, а то изръмжа и подскочи. Тежките копита-лапи минаха само на сантиметър край него, а то се олюля назад между бурените и боклуците, стовари се върху пружината и някак си се заплете в нея. Изрева, във въздуха се разхвърча бяла пяна, а то се задърпа, заизвива и заподскача на един крак. Другият бе заклещен между ръждясалите намотки.

Джек бръкна в раницата, за да измъкне бутилката. Напипа чорапи, мръсно бельо, свити на топка джинси. Улови гърлото на бутилката и я извади. Животното-Елрой разцепи въздуха с яростен вой и най-накрая издърпа крака си от пружината.

Джек се претърколи по пепеливата, буренясала почва. В дясната си ръка стискаше бутилката, лявата бе промушил през една от презрамките на раницата си и докато с палец и показалец се опитваше да отвие капачката, тя се мяташе насам-натам. Най-сетне успя.

„То дали може да ме последва? — зачуди се той несвързано, докато приближаваше бутилката до устните си. — Когато преминавам, пробивам ли някаква дупка през нещата? То може ли да ме последва през нея и да ме довърши от другата страна?“

Устата му се напълни с вкуса на развалени, мъртви гроздове. Той се задави, гърлото му се стегна и сякаш промени посоката. Ужасният вкус изпълни синусите и назалните му канали и той дълбоко простена. Чу воя на Елрой, който му се стори далечен, сякаш животното беше в единия край на тунела, а той, Джек, стремително падаше към другия. Този път наистина изпита чувството, че пада, и си помисли: „О, Боже мой, какво ще стане, ако наистина пренеса глупавото си аз върху някоя канара или високо в планината там отвъд?“

Държеше високо бутилката и раницата, отчаяно стискаше затворените си очи и чакаше да разбере какво ще стане — ще има ли животно-Елрой, или няма да има. Територии или забрава. А мисълта, която го бе преследвала през цялата нощ, отново доплува в ума му като танцуващо конче върху въртележка — Сребърната дама, а може би Ела Спийд. Той я улови, яхна я и се заспуска надолу в облака от вълшебен сок и ужасната му миризма, държеше я и чакаше следващото, което щеше да се случи, усещаше как дрехите се променят върху тялото му.

„Шест, да, когато всички бяхме на шест и никой не беше нещо друго и бяхме в Калифорния и кой надуваше онзи саксофон, татко, Декстър Гордън ли беше, или някой друг и какво имаше мама предвид, когато казваше, че живеем на финалната линия и къде, ооо, къде ходехте вие с чичо Морган, татко, о, татко, понякога той те гледаше, сякаш… сякаш… ооо, сякаш в главата си наистина има финална линия и зад очите му става земетресение и ти умираш в него, ооо, татко!“

Падаше, въртеше се, обръщаше се в средата на преддверието на ада, всред миризмата, обгърнала го досущ като морав облак, Джек Сойер, Джон Бенджамин Сойер, Джеки, Джеки…

„… беше на шест, когато това започна да се случва и кой надуваше саксофона, татко? Кой го надуваше, когато бях на шест, когато Джеки бе на шест, когато Джеки…“

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

СМЪРТТА НА ДЖЕРИ БЛЕДСОУ

1.

„… беше на шест… когато това наистина започна, татко.“

Когато машините, които го носеха към Оутли и още по-нататък, всъщност започнаха да пухтят. Високо гърмеше саксофон. „На шест. Джеки беше на шест.“ Отначало вниманието му беше привлечено изцяло от играчката, която му подари баща му — смален модел на лондонско такси. Колата-играчка бе тежка като тухла и едно добро засилване по гладкия дървен под я изпращаше чак в срещуположния ъгъл на кантората. Късен следобед, първата половина на август, стегната нова количка, която се носи като танк по ивицата голи дъски зад канапето, задоволство и отпускане в хладния, подухващ от климатичната инсталация въздух… няма повече работа за вършене, няма телефонни разговори, които да не могат да изчакат следващия ден. Джек засилва тежката играчка-такси по пода и едва долавя трополенето на солидните каучукови гуми под солото на саксофона. Тежката черна кола удря един от краката на канапето, преобръща се и спира. Джек пълзи след нея, а чичо Морган се е наместил в едно от креслата от другата страна. Двамата възрастни кротко си пийват, скоро ще оставят чашите си, ще спрат плочата, ще изключат усилвателя и ще тръгнат надолу по стълбите към колите си.

„… когато всички бяхме на шест и никой не бе нищо друго, и бяхме в Калифорния…“

— Чие е изпълнението със саксофона?

Полуунесен, Джек чу, че познатият глас на чичо Морган зададе въпроса някак си по нов начин. Ухото на момчето долови нещо тайнствено и скрито в него. То докосна покрива на таксито-играчка и пръстите му изстинаха, сякаш тя беше от лед, а не от английска стомана.

— На Декстър Гордън, разбира се — отвърна баща му. Гласът му бе ленив и приятелски, както винаги, и Джек обви с ръка тежкото такси.

— Хубав запис.

— „Татко надува тръбата.“ Приятна стара плоча, нали?

— Ще трябва да я потърся.

И тогава Джек си помисли, че знае на какво се дължат странните нотки в гласа на чичо Морган — в действителност той изобщо не харесваше джаз, а само се преструваше пред баща му. Джек бе наясно с този факт за Морган Слоут през по-голямата част от детството си и смяташе, че е глупаво баща му също да не може да го разбере. Чичо Морган никога не би тръгнал да търси плоча, наречена „Татко надува тръбата“, той само четкаше Фил Сойер и може би причината баща му да не разбира това беше, че както всички останали той също никога не обръщаше достатъчно внимание на Морган Слоут. Чичо Морган, умен и амбициозен („умен като росомаха, мазен като адвокат“ — казваше Лили), добрият чичо Морган отклоняваше наблюдателността, окото на човека просто някак си естествено се плъзваше покрай него. Джек можеше да се обзаложи, че когато е бил хлапе, учителите сто на сто са имали трудности, докато му запомнят името.

— Представи си само какъв фурор би предизвикал той там отвъд! — възкликна чичо Морган и изведнъж напълно прикова вниманието на Джек. Неискреността все още се долавяше в гласа му, но не лицемерието на Слоут накара Джек да извие глава и до болка да стисне с пръсти тежката играчка. Думите „там отвъд“ бяха попаднали точно в мозъка му и сега звъняха като камбани. Понеже „Там отвъд“ бе страната на неговите сънища наяве. Той незабавно разбра това. Баща му и Морган бяха забравили, че е зад канапето, и възнамеряваха да говорят за нея.

Баща му знаеше за страната на сънищата наяве. Джек никога не бе я споменавал пред него или пред майка си, но баща му знаеше за нея. Знаеше, понеже трябваше, просто затова. И другото, което Джек не можеше да изрази, но долавяше чрез чувствата си, беше, че баща му помагаше за опазването на сънищата наяве.

А поради някаква причина, също толкова трудна за превод от езика на чувствата на езика на думите, връзката на Морган Слоут със сънищата наяве притесняваше момчето.

— Хей! — каза чичо Морган. — Той наистина би ги побъркал, нали? Те като нищо биха го провъзгласили за Херцог на Земите на напористия вятър или нещо такова.

— Едва ли — отвърна Фил Сойер. — Не и ако го харесват колкото нас.

„Но чичо Морган не го харесва, татко — внезапно си помисли Джек с ясното чувство, че това е важно. — Той изобщо не го харесва, никак даже. Той смята, че тази музика е твърде силна, мисли, че тя му взема нещо…“

— Е, ти знаеш много повече за тях, отколкото аз — каза чичо Морган с глас, който звучеше спокойно и отпуснато.

— Просто съм бил там по-често. Но ти не сбърка, че се присъедини.

Джеки долови усмивката в гласа на баща си.

— Наистина научих доста неща, Фил. Но ти знаеш колко съм ти благодарен, че ми показа всичко. — Последните две срички на „благодарен“ бяха пълни с цигарен дим и звук на строшено стъкло.

Но малките, дребни предупреждения не можеха да сторят друго освен да понащърбят екзалтираното, почти блажено задоволство на Джек, че те говорят за сънищата наяве. Беше чудесно, че това е възможно. Той не разбираше смисъла на думите им, те използуваха изразите и речника на възрастните, но шестгодишният Джек отново изпитваше чудото и радостта от сънищата наяве и беше достатъчно голям, за да разбере насоката на разговора им. Сънищата наяве съществуваха и Джек някак си ги съпреживяваше с баща си. Това беше половината от радостта му.

2.

— Сега ме остави само да изложа някои от мислите си направо — каза чичо Морган и Джек си представи думата „направо“ като две линии, увили се една около друга като змии. — Те имат магия, както ние имаме лекарства, нали така? Говорим за една земеделска монархия, която използува Магия вместо наука.

— Да — отвърна Фил Сойер.

— И както може да се предположи, те живеят така векове наред. Животът им никога не се е променял особено.

— Точно така. С изключение на политическите размествания.

И тогава гласът на чичо Морган се стегна и възбудата, която се опита да прикрие, сякаш заплющя с малки камшичета и подгони съгласните му.

— Забрави политическите истории. Да предположим, че се интересуваме от промените заради себе си. Ще кажеш, и аз ще се съглася с теб, Фил, че и досега сме я карали добре благодарение на Териториите и че трябва да бъдем внимателни с промените, които въвеждаме там. Така е. И аз приемам нещата по същия начин.

Джек усети мълчанието на баща си.

— Добре — продължи Морган. — Да допуснем, че в една ситуация, в основата си благоприятна за самите нас, ние успеем да споделим изгодата с всички, които са на наша страна. Без да се отказваме от нея, но пък и да не ламтим за цялата печалба. Длъжници сме на тези хора, Фил. Погледни какво направиха за нас. Мисля, че бихме могли да се поставим в истинска синергична ситуация там отвъд. Нашата енергия може да подхрани тяхната и да се стигне до неща, за които не сме и помисляли, Фил. И в края на краищата ще изглеждаме щедри, каквито и сме, без това да ни коства нещо. — Той сигурно седеше смръщен и притискаше една в друга дланите си. — Разбира се, аз не съм наясно с детайлите при една подобна ситуация, ти знаеш това, но мисля, че самата синергия си струва опита, да ти кажа право. Но Фил, можеш ли да си представиш до каква шибана проклетия ще се стигне, ако им дадем електричество? Ако пъхнем модерни оръжия в ръцете на юнаците отвъд? Имаш ли някаква представа? Все си мисля, че ще бъде нещо грандиозно. Грандиозно!!! — Плесване с ръце. Влажен, разкашкан звук. — Далеч съм от мисълта да те пришпорвам неподготвен или нещо такова, но смятам, че може би е дошло време да мислим в тази посока, да помислим за интереса на Териториите и за задълбочаване на нашето обвързване.

Баща му продължаваше да мълчи. Чичо Морган отново плесна с ръце. Най-сетне Фил Сойер неохотно каза:

— Искаш да помислим за задълбочаване на обвързването си.

— Смятам, че това е пътят ни. Мога да ти цитирам и Библията, Фил, но сигурно не е необходимо. Вероятно си спомняш не по-зле от мен как вървяха нещата ни, преди да започнем да ходим там заедно. Виж какво, може би щяхме да се справим и сами, и може би ще можем, но що се отнася до мен, аз съм благодарен, че вече не представям няколко изтощени стриптизьорки и капнали от старост комици.

— Чакай — каза баща му.

— Самолети — натърти чичо Морган. — Мисли за самолети!

— Чакай, Морган, хрумнаха ми доста идеи, за които очевидно и хабер си нямаш.

— Винаги съм готов за нови идеи — отвърна чичо Морган и гласът му отново бе изпълнен с дим.

— Добре. Мисля, че трябва да внимаваме с това, което правим там отвъд, съдружнико. Имам предвид всичко съществено — всички истински промени, предизвикани от нас, могат просто да се обърнат и да захапят задниците ни тук. Всичко си има последствия и някои от последствията могат да се окажат от неудобната за нас страна.

— Примерно? — попита чичо Морган.

— Примерно войната.

— Това са глупости, Фил. Досега не сме забелязали нищо… освен ако нямаш предвид Бледсоу…

— Наистина имам предвид Бледсоу. Това случайно съвпадение ли беше?

„Бледсоу ли?“ — учуди се Джек. Смътно си спомняше, че бе чувал това име и преди.

— Случаят с Бледсоу бе твърде, твърде далеч от война, ако искаме да бъдем точни, още повече, че не допускам да има каквато и да било връзка.

— Добре. А спомняш ли си да си чувал как много, много отдавна някакъв Странник убил стария крал там отвъд? Чувал ли си някога за това?

— Дааа, мисля, че да — каза чичо Морган и Джек отново долови неискреността в гласа му.

Столът на баща му изскърца — той сигурно бе свалил крака от бюрото и се бе навел напред.

— Убийството предизвикало малка война там отвъд. Последователите на стария крал трябвало да потушат междуособицата, предизвикана от няколко недоволни благородници, които в убийството видели своя шанс да докопат властта и да се облагодетелствуват — да заграбят земи, да конфискуват имоти, да хвърлят враговете си в затвора и да станат богати.

— Давай направо де — прекъсна го Морган. — Тези неща съм ги чувал и аз. Те искали да въведат и някакъв политически ред в една дяволски неефективна система — понякога човек трябва да бъде смел, за да започне. Мога да разбера това.

— И не е наша работа да преценяваме тяхната политика, съгласен съм. Но сега стигаме до същността на въпроса. Малката война продължила там отвъд около три седмици и загинали стотина души, а може би и по-малко. Казвал ли ти е някой някога кога е започнала войната? През коя година? На коя дата?

— Не — намръщен промърмори чичо Морган.

— На първи септември 1939 година. Тук на тази дата Германия нападна Полша. — Баща му спря да говори и Джек, който прегръщаше черната си играчка-такси зад канапето, мълчаливо, но широко се прозя.

— Бабини деветини — най-сетне каза чичо Морган. — Тяхната война предизвикала нашата! Наистина ли вярваш в това?

— Наистина го вярвам! Вярвам, че триседмична разправия там отвъд по някакъв начин запалва тук една шестгодишна война, в която загиват милиони хора. Да!

— Е… — възкликна чичо Морган и Джек си представи как ще започне да пухти и да увърта.

— И нещо друго. Там отвъд говорих с много хора за това и останах с впечатлението, че странникът, убил стария крал, е бил истински Странник, ако разбираш какво искам да кажа. Онези, които са го виждали, имат чувството, че не се е чувствувал удобно в дрехите на Териториите. Държал се е така, сякаш не е запознат с местните обичаи, не се е оправял с парите например.

— Амиии!

— Да. И ако не са го били разкъсали на парчета веднага, след като е забил ножа си в краля, вероятно щяхме да сме сигурни в това, но аз и така съм убеден, че той е бил…

— Като нас…

— Като нас. Точно така. Посетител. Морган, не смятам, че можем да се месим твърде много там отвъд. Ние просто не знаем какъв ще бъде ефектът. И да ти кажа право, мисля, че нещата, които стават в Териториите, непрекъснато оказват въздействие върху нас. И искаш ли да ти обадя още едно смахнато нещо?

— А защо не? — отвърна Слоут.

— Това отвъд не е единственият друг свят!

3.

— Глупости! — възкликна Морган.

— Сигурен съм. Веднъж или два пъти, когато бях там, имах чувството, че съм близо до нещо друго — до Териториите на Териториите.

„Да — помисли си Джек, — точно така. Вярно е, трябва да е вярно. Сънища наяве в сънищата наяве. Едно още по-хубаво място! И то също има сънища наяве в сънищата наяве в сънищата наяве и то също си има един още по-хубав свят…“ Момчето изведнъж усети, че много му се спи.

„Сънища наяве в сънищата наяве в…“

И после почти веднага заспа с малкото такси в скута си, а тялото му, натежало от съня, приковал го към дървения под, същевременно изпитваше някаква блажена лекота.

Разговорът сигурно бе продължил и Джеки бе пропуснал доста от него. Той тежко и леко се е издигал и падал с цялата втора страна на „Татко надува тръбата“, а през това време Морган Слоут сигурно първо е спорил — деликатно, но със свити юмруци и смръщено чело — за плановете си, а после си е разрешил да изглежда разколебан и най-накрая убеден от съмненията на съдружника си. В края на разговора, който внезапно се появи в спомените на дванадесетгодишния Джеки Сойер, докато той прекосяваше опасната неопределена област между Оутли, Ню Йорк, и безименото село в Териториите, Морган Слоут си бе разрешил да изглежда не само убеден, но и много благодарен за урока. Когато Джек се събуди, първото, което чу, бе, че баща му пита:

— Какво стана с Джек, къде изчезна?

А второто бяха думите на чичо Морган:

— Дявол да го вземе, Фил, предполагам, че си прав. Ти някак си успяваш да вникнеш в сърцевината на нещата, правиш го наистина невероятно!

— Къде, по дяволите, изчезна Джек? — повтори баща му и момчето се размърда зад канапето и този път наистина се събуди. Черното такси тупна на пода.

— Ахааа! — възкликна чичо Морган. — Ето откъде са подслушвали големите уши този път, peut-etre[1].

— Там ли си, Джеки? — попита баща му.

Чу се шум от размърдване на столове и изправяне на хора.

— Ооох — промърмори момчето и бавно намести таксито отново в скута си. Краката го боляха, бяха вдървени и изтръпнали, когато се изправеше, сигурно щяха да го полазят мравчици.

Баща му се засмя. Приближиха се стъпки. Червеното, подпухнало лице на Морган Слоут се появи над канапето. До него се показа усмихнатото лице на баща му. За миг му се стори, че главите на двамата възрастни сякаш плуват над облегалката на канапето.

— Хайде да тръгваме към къщи, сънливко — каза баща му.

Момчето погледна в лицето чичо Морган и видя, че пресметливостта попива в кожата му, плъзва се под тлъстите бузи като змия под камък и той отново прилича на таткото на Ричард Слоут, на добрия стар чичо Морган, който винаги носи страхотни подаръци за Коледа и за рождения ден, на добрия, вечно потен чичо Морган, когото толкова лесно можеш да не забележиш. „Но защо само преди секунди изглеждаше като някакво човешко земетресение, като човек, разпадащ се на парчета зад финалната линия, като нещо, което се е свило на кълбо и чака експлозия…“

— Какво ще кажеш за един сладолед по пътя, Джек? — попита го чичо Морган. — Навит ли си?

— Уха — засмя се момчето.

— Можем да се отбием в сладкарницата долу във фоайето — съгласи се баща му.

— Хо-хо-хо! Сега вече наистина говорим за синергия — каза чичо Морган и още веднъж се усмихна на Джек.

Това се бе случило, когато Джек беше на шест години, и по време на безтегловния му полет през преддверието на ада, то се случи отново — ужасният морав вкус на сока на Спийди се върна в устата му, изпълни назалните му канали и целият ленив следобед отпреди шест години нахлу в съзнанието му. Той го видя, сякаш вълшебният сок просто съживяваше спомените изцяло и толкова бързо, че Джек преживя отново целия следобед през няколкото секунди, в които разбра, че този път наистина ще повърне.

Очите на чичо Морган пареха, а в главата на Джек пареше въпросът, който настоятелно искаше да излезе наяве…

„Кой предизвиква

Промени, какви промени

Кой предизвиква ужасните промени, татко?

Кой…“

уби Джери Бледсоу? Вълшебният сок нахлу в устата на момчето, тънки струйки се процедиха през носа му, неудържимо започна да му се гади и в момента, в който усети земя под ръцете си, то се предаде и повърна, за да не се задави. Какво уби Джери Бледсоу? Гадното мораво нещо, блъвнало от устата на Джек, го стресна, той се дръпна назад и удари краката си във високи, твърди бурени. Коленичи, подпря се на ръце и, отворил уста, зачака, търпелив като муле, втория пристъп. Стомахът му се сви и не му остана време даже да изстене, преди нова порция от вонящия сок да парне гърдите и гърлото му и да се излее през устата му. От устните му се проточи оцветена в розово слюнка и той немощно я бръсна встрани. Отри ръка в панталоните си. Джери Бледсоу, да. Джери, който приличаше на обслужващ бензиностанция и чието име винаги бе изписано върху ризата му. Джери, който умря, когато… Момчето поклати глава и отново изтри с ръка устата си. Изхрачи се в туфа буреняци с назъбени листа, поникнали като гигантски корсаж от сивокафеникавата земя. Някакъв неясен животински инстинкт, който той самият не разбра, го накара да нахвърли пръст върху розовеещото петно, където бе повърнал. Друг рефлекс го накара да изтупа длани в панталоните си. Най-накрая се огледа.

Бе коленичил под нощната светлина в края на мръсна пътека. Никакъв ужасен Елрой не го преследваше, би разбрал противното незабавно. Няколко кучета, затворени в дървено, подобно на кафез помещение лаеха и ръмжеха, подаваха муцуните си през пролуките на своя затвор. А зад тях се мержелееше безразборно издигната дървена постройка и от нея към безкрайното небе също се надигаше кучешки лай — просто не можеше да го сбърка. Беше същият като звуците, които бе чувал през стената на кръчмата в Оутли — гърмящи гласове на пияни мъже. Бар или кръчма, които тук сигурно наричаха хан или пивница. Сега, когато вече не му беше лошо от сока на Спийди, Джек долови острите миризми на мая, на малц и хмел. Не биваше да разреши на мъжете от хана да го открият.

За миг си представи как бяга от кучетата, а те джафкат и ръмжат през пролуките на оградата си. Изправи се. Небето сякаш притъмня, наклони се над главата му и го прихлупи. А какво ли се бе случило вкъщи, в неговия свят? Някаква симпатична бедичка в средата на Оутли? Може би приятен малък потоп или просто сладко пожарче? Джек тихичко отстъпи гърбом на няколко метра от хана, после тръгна странишком през високата трева. Измина около петдесет метра и забеляза още една къща. През прозорците й се виждаше, че вътре горят дебели свещи. Някъде вдясно замириса на кочина. Когато измина половината разстояние между хана и къщата, кучетата най-сетне престанаха да ръмжат и да джафкат и той бавно се насочи към Западния път. Нощта беше тъмна и безлунна.

„Джери Бледсоу“.

[1] peut-etre (фр.) — може би. ↑

4.

Наоколо имаше и други къщи, въпреки че Джек не ги забеляза, преди да стигне до тях. С изключение на шумните пияници в хана зад него, тук в Териториите хората си лягаха веднага след залез слънце. В малките квадратни прозорци не горяха свещи. Самите къщи от двете страни на Западния път изглеждаха квадратни и тъмни и някак озадачаващо изолирани. Нещо не беше наред в гледката. Джек се опита да го отгатне, имаше чувството, че се занимава с една от игрите в детските списания, където задачата е да се открие разликата в две почти еднакви рисунки. Нищо не висеше на странно място, нищо не гореше, нищо не изглеждаше не на мястото си. Повечето от къщите бяха с дебели, мъхнати покриви, които приличаха на копи сено, но Джек предположи, че това са сламените покриви, за които бе чувал, но никога досега не беше виждал. „Морган — помисли си той с внезапно обзела го паника, — Морган дьо Орис.“ Видя как двамата — мъжът с дългата коса и куция крак и потящият се работохолик-съдружник на баща му за миг се сливат в едно — в Морган Слоут с коса на пират и затруднения при вървежа. Но не в Морган, Морган от този свят, бе причината картината да изглежда необичайно.

Тъкмо минаваше покрай някаква ниска, тумбеста едноетажна къщурка, която приличаше на уголемен заешки кафез и бе смахнато полуобкована с широки черни хиксове от дървени трупи. Тя също бе похлупена с мъхнат сламен покрив. Ако той сега вървеше по шосето към края на Оутли или даже бягаше към края на Оутли, за да бъдем по-близо до истината, какво би очаквал да види в единствения тъмен прозорец на кафеза за зайци-гиганти? Джек знаеше: танцуващото мъждукане на телевизионен екран. Но, разбира се, къщите в Териториите нямаха телевизори и не отсъствието на синкавото мъждукане го озадачаваше. Беше нещо друго, нещо толкова характерно за всяка крайпътна група къщи, че отсъствието му сякаш създаваше дупка в пейзажа. Човек забелязваше дупката, даже ако не можеше да определи какво точно липсва.

Телевизия, телевизори… Джек продължи покрай полуобкованата къщичка и пред себе си, само на педя от края на пътя видя входната врата на още едно малко жилище за джуджета. То сякаш имаше покрив от преплетени пръти, а не от слама. Джек се усмихна, мъничкото селце му напомни за страната на хобитите[1]. Представи си как хобитът, който опъва кабелите, цъфва тук и казва на господарката на… колибата или на кучешката къщурка?… както и да е, просто казва: „Госпожо, ние тъкмо кабелизираме вашата област и за нищожна месечна такса мога да ви закача още сега и вие ще хващате петнадесет нови канала, ще хващате всички спортни програми, ще хващате…“

И тогава внезапно осъзна какво липсва. Пред къщите нямаше стълбове! Нямаше жици! Никакви телевизионни антени не стърчаха към небето, никакви стълбове не се виждаха по протежение на Западния път, понеже в Териториите нямаше електричество. Ето защо беше се затруднил да определи липсващия елемент. Джери Бледсоу беше работил, поне през част от времето, като електротехник и момче за всичко в „Сойер & Слоут“.

[1] Хобити — митични герои от романите на Дж. Р. Р. Толкин „Хобитът“ (1937), издаден у нас под заглавието „Билбо Бегинс или дотам и обратно“ и трилогията „Властелинът на пръстените“ (1954–55) ↑

5.

Когато баща му и Морган Слоут споменаха името Бледсоу, той отначало си помисли, че му е напълно непознато, но след това си го спомни и реши, че сигурно е чувал фамилията на електротехника веднъж-дваж. Но Джери Бледсоу беше просто Джери, както пишеше над джобчето на работната му риза. „Джери не може ли да направи нещо с климатичната инсталация?“ „Би ли казал на Джери да смаже пантите на вратата? Скърцането просто ми лази по нервите!“ И Джери се появяваше с чисти и изгладени работни дрехи, с гладко вчесана ръждивочервеникава коса, с кръгли и сериозни очила и тихичко отстраняваше повредата. Имаше и госпожа Джери, която поддържаше ръбовете на жълтеникавокафявите работни панталони остри и чисти, и няколко малки Джерита, за които в „Сойер & Слоут“ неизменно си спомняха по Коледа. Джек беше достатъчно малък, за да свърже името Джери с вечния противник на котарака Том и затова си представяше, че електротехникът, госпожа Джери и малките Джерита живеят в гигантска миша дупка, в която се влиза през извита арка, изрязана в перваза.

Но кой беше убил Джери Бледсоу? Баща му и Морган Слоут ли, винаги толкова благоразположени към децата му по Коледа?

Джек хлътна в тъмнината на Западния път, искаше му се да може да забрави за електротехника на „Сойер & Слоут“, искаше му се да бе заспал, веднага щом се бе свил зад канапето с играчката си. И сега имаше нужда от сън, а не от неспокойните мисли, събудени от спомена за разговор, провел се преди шест години. Обеща си, щом се отдалечи на два-три километра от последните къщи, веднага да си потърси място за спане. Можеше да е и в полето, и в някоя канавка. Краката му вече едва се движеха, а мускулите и костите му сякаш бяха станали двойно по-тежки.

Беше тъкмо след един от случаите, когато Джек бе влязъл след баща си в затворено помещение и бе открил, че Фил Сойер някак си бе съумял да се изпари. По-късно баща му щеше да смогва да изчезва от спалнята си, от трапезарията, от съвещателната зала на „Сойер & Слоут“. Във въпросния случай бе изпълнил смайващия си номер от гаража край къщата им на Родео Драйв.

Джек седеше незабелязан на малкото възвишение в тази част на Бевърли Хилс и видя как баща му излиза през входната врата на къщата, прекосява моравата, ровейки в джоба си за пари или ключове, и влиза в гаража през страничната врата. Бялата врата вдясно трябваше да се отвори след секунди, но тя упорито си оставаше затворена. Тогава Джек осъзна, че колата на баща му продължава да стои на мястото, на което беше паркирана през цялата съботна сутрин — точно до бордюра пред къщата. Колата на майка му беше заминала — Лили беше пъхнала цигара в устата си и бе съобщила, че отива на прожекцията на „Калната пътека“, последният филм на режисьора на „Любимката на смъртта“, и че в името на Бога най-добре ще бъде никой да не се опитва да я спре — значи гаражът беше празен. Джек изчака няколко минути дали ще се случи нещо. Нито страничната, нито предната врата се отвориха. Накрая той се плъзна надолу по тревата, приближи се до гаража и се вмъкна вътре. Широкото познато пространство бе абсолютно празно. Сивият циментов под беше осеян с тъмни мазни петна. Върху куките, забити в стените, висяха инструменти. Джек изсумтя учудено, извика няколко пъти „татко?“ и отново огледа всичко, просто за да се увери. При втория оглед забеляза един щурец да подскача към сенчестата закрила на стената и за секунда почти повярва, че наистина съществуват магии, че зъл магьосник е минал оттук и… щурецът стигна до стената и се вмъкна в някаква невидима пукнатина. Не, баща му не е бил превърнат в щурец. Разбира се, че не.

— Хей — извика момчето на себе си, както изглежда, и излезе от гаража през страничната врата. Слънцето грееше над сочните морави около Родео Драйв. Може би трябваше да позвъни на някого, но на кого? На полицията? „Татко влезе в гаража, но аз не мога да го намеря там и сега се страхувам, че…“

Два часа по-късно Фил Сойер се появи пеша по улицата откъм Бевърли Уилшир. Носеше сакото си през рамо, беше дръпнал надолу възела на връзката си и на Джек му се стори като човек, който се връща от околосветско пътешествие.

Разтревоженото момче скочи от възвишението и се втурна към баща си.

— Покриваш всякакви норми — каза Фил и се усмихна, а той се притисна към него. — Мислех, че си дремваш, Пътнико Джек.

Чуха, че телефонът звъни, още докато вървяха към къщата. Някакъв инстинкт, може би инстинктът да не позволява на баща си да се отдалечава, накара Джек да се моли телефонът да е звънял вече дузина пъти и на човека отсреща да му писне преди да стигнат до входната врата. Баща му разроши с ръка косата му, щипна го по врата, отвори вратата и с пет дълги крачки се озова до телефона.

— Да, Морган. Така ли? Лоши новини? Да, по-добре ми кажи, да.

Баща му замълча и в тишината момчето дочу как дрезгавият глас на Морган Слоут се прокрадва по телефонните жици.

— Джери ли! Боже мой! Бедният Джери. Идвам веднага. — После баща му го погледна, без да се усмихва, и добави: — Ей сега тръгвам. Ще трябва да взема и Джек, но той може да почака в колата.

Джек усети, че мускулите му се отпускат от облекчение, и дори не попита защо трябва да чака в колата, както би направил при всеки друг случай.

Фил потегли по Родео Драйв към хотел „Бевърли Хилс“, зави наляво по „Сънсет“ и насочи колата към сградата, в която се намираше кантората, без да каже дума. Промуши се между колите в насрещната лента и вмъкна колата в паркинга. Там вече бяха спрели две полицейски коли, камионът на пожарникарите, малкият бял мерцедес с гюрук на чичо Морган и ръждясалият стар плимут с две врати — колата на електротехника. Точно до входа чичо Морган говореше нещо на един полицай, а той с явно съчувствие бавно-бавно поклащаше глава. Дясната ръка на чичо Морган обгръщаше раменете на дребна млада жена, облечена в твърде дълга за нея рокля, която бе опряла лице в гърдите му.

Госпожа Джери, досети се Джек, когато забеляза, че тя притиска бяла кърпичка към очите си. Пожарникар с мушама и каска на главата се опитваше да разчисти огромна безредна купчина от изкривен метал, пластмаса, пепел и счупено стъкло в другия край на фоайето.

— Ще поседиш тук няколко минутки, нали, Джек? — каза Фил и затича към входа.

Млада китайка, приседнала на бетонния перваз в края на паркинга, разказваше нещо на един полицай. Пред нея лежеше странно разкривен и смачкан предмет и на Джек му бяха необходими няколко минути, за да познае, че е колело. Горчив дим се носеше във въздуха.

Двадесет минути по-късно баща му и чичо Морган напуснаха сградата. Чичо Морган, който продължаваше да подкрепя госпожа Джери, им махна за довиждане и я заведе до предната врата на мъничката си кола. Баща му потегли и се включи в движението по „Сънсет“.

— Джери ранен ли е? — попита Джек.

— Твърде невероятно, анормално произшествие — отвърна баща му. — Електричеството е страшно нещо, цялата сграда е опушена.

— Джери ранен ли е? — повтори Джек.

— Бедният кучи син е ранен толкова лошо, че просто е мъртъв — каза баща му.

Цели два месеца бяха нужни на Джек и Ричард Слоут, за да сглобят историята от разговорите, които дочуваха оттук-оттам. Майката на Джек и портиерът също добавиха някои детайли, портиерът — най-кървавите.

Джери Бледсоу пристигнал в събота, за да се опита да оправи някои от пропуските в охранителната система на сградата. Бил сигурен, че ако се заемел с деликатната система в някой от работните дни, неминуемо щял да смути и притесни наемателите с алармения звънец, а било изключено да не го докосне случайно по време на работата. Охранителната система била скачена с главното електротабло на сградата, поставено зад два големи подвижни орехови панела на приземния етаж. Джери разположил инструментите си и отворил панелите, след като се уверил, че сградата е празна и никой няма да се стресне при включване на алармения звънец. После слязъл в сутерена, за да телефонира от работилничката си в местния полицейски участък и да им каже да не обръщат внимание на сигналите от „Сойер & Слоут“, докато не им позвъни отново. Когато се върнал горе, за да се заеме със същината на работата, двадесет и три годишната Лорета Чанг тъкмо влизала с велосипеда си в паркинга на сградата. Тя разнасяла листовки, рекламиращи ресторанта, който щял да бъде открит след петнадесет дни в долния край на улицата.

По-късно госпожица Чанг казала на полицията, че когато погледнала през остъклената входна врата, някакъв работник тъкмо се появил в коридора откъм сутерена. Секунди преди той да се наведе за отвертката си и да докосне таблото с жиците, тя усетила, че паркингът се клати под краката й. Предположила, че е леко земетресение. Като дългогодишен жител на Лос Анжелос, Лорета Чанг приемала спокойно сеизмичните трусове, които минавали без разрушения. Забелязала, че Джери Бледсоу застанал неподвижно (значи той също го е усетил, въпреки че никой друг не потвърдил), поклатил глава и след това внимателно вкарал върха на отвертката си в кълбото жици.

И тогава входът и коридорът на първия етаж на сградата на „Сойер & Слоут“ се превърнали в жертвена клада.

Цялото електротабло за миг се обвило в пламъци. Синьо-жълти дъгообразни огньове се разхвърчали като светкавици и поразили работника. Започнало невероятно припукване. Огнена топка, шест стъпки висока, се откъснала от стената, блъснала встрани вече мъртвия Джери Бледсоу и се затъркаляла по коридора към фоайето. Прозрачната входна врата за миг се превърнала в купчина летящи стъкла и изкривени парчета метал. Лорета Чанг захвърлила колелото и затичала през улицата към монетния телефон на другия тротоар. Докато съобщавала на пожарната адреса на сградата, овъгленият труп на Джери Бледсоу продължавал да се полюлява напред-назад, изправен пред опустошеното табло. Хиляди волта преминавали през тялото му, високото напрежение продължавало периодично да го раздрусва и да го клати напред-назад в непрекъснат ритъм. Космите по тялото му и по-голяма част от дрехите му станали на въглен, кожата му посивяла и се покрила с черни петна. Очилата му се превърнали във втвърден кафяв пластмасов блок, покрил носа му като лапа.

Джери Бледсоу. „Кой предизвиква ужасните промени, татко?“ Джек принуди краката си да се движат още половин час, след като последната от малките къщички със сламените покриви остана зад гърба му. Небето над него бе покрито с непознати звезди в непознати съзвездия — съобщения на език, които той не можеше да прочете.

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

ДЖЕК ОТИВА НА ПАЗАР

1.

Джек прекара нощта в една благоуханна копа сено. Първо си проправи път навътре, а после се намести така, че свежият въздух да достига до лицето му през прокопаното тунелче. Ослуша се неспокойно за уплашено цвърчене — бе чул или чел някъде, че полските мишки били големи почитатели на копите сено. Ако ги бе имало и в неговата, то очевидно великата огромна мишка на име Джек Сойер ги бе уплашила до смърт и те не издаваха и звук. Започна да се отпуска малко по малко, лявата му ръка докосваше бутилката на Спийди — бе я запушил с малко мъх от едно поточе, където спря да пие вода. Предполагаше, че е напълно възможно част от мъха да падне в бутилката, ако вече не го е и сторил. Колко жалко! Язък за пикантния аромат и изтънчения букет!

Докато си лежеше в сеното на топло с натежали за сън клепки, изпитваше огромно облекчение… сякаш бе носил завързани на гърба си дузина десеткилограмови тежести, а някоя милостива душа просто бе развързала връзките и им бе разрешила да паднат на земята. Той отново беше в Териториите — мястото, което очарователни създания като Морган дьо Орис, Озмънд Волския камшик и животното-човек Елрой Изумителния наричаха дом, Териториите, където всичко беше възможно.

Но Териториите можеха да бъдат и добри. Той си спомняше това от най-ранното си детство, когато всички живееха в Калифорния и никой не живееше на друго място. Териториите можеха да бъдат добри и той сякаш долавяше добротата около себе си — спокойна и неоспоримо сладка като уханието на сеното, чиста като самия въздух.

Дали мухата или божата кравица изпитват облекчение, когато неочакван полъх на вятъра случайно наклони насекомоядното растение точно толкова, колкото да разреши на давещия се вътре пленник да излети? Джек не знаеше… но знаеше, че е далеч от Оутли, далеч от Клубовете на безоблачното време и старците, които плачат над откраднатите си колички от супермаркет, далеч от миризмата на бира и от миризмата на урина… и най-важното от всичко — далеч от Смоуки Ъпдайк и неговата кръчма.

Помисли си, че в края на краищата известно време би могъл да пътува и през Териториите.

И докато си го мислеше, заспа.

2.

На следващата сутрин тръгна по Западния път, вървеше и се радваше на слънцето и добрата, земна миризма на нивя, почти узрели за жътвата в края на лятото. Бе изминал два или три километра, когато го настигна някаква каруца. Мустакатият фермер, облечен с нещо като тога и груби панталони под нея, спря и извика:

— Момче, към пазара ли си?

Джек го зяпна паникьосан, осъзнал, че мъжът изобщо не говори на английски.

До мустакатия фермер седеше жена с широка рокля и държеше в скута си около тригодишно момченце. Тя се усмихна добросърдечно на Джек и изви очи към съпруга си.

— Той е гламав, Хенри.

„Те не говорят английски… но каквото и да говорят, аз го разбирам. Всъщност аз дори мисля на техния език… нещо повече, виждам в него или с него, или каквото там имам предвид.“

Джек осъзна, че е било така и предишния път, когато беше в Териториите, само че тогава е бил твърде объркан, за да го разбере. Нещата се бяха случили твърде бързо и всичко му се бе струвало странно.

Фермерът се наведе към него. Усмихна се. От устата му надникнаха наистина ужасни зъби.

— Гламав ли си, приятелю? — попита той любезно.

— Не — каза Джек и отвърна с най-добрата си усмивка. Усещаше, че не е казал „не“, а някаква дума, която на езика на Териториите означаваше точно това. Когато се беше пренесъл, беше сменил не само езика си, но и начина си на мислене, точно както бе сменил дрехите си. — Не съм гламав, но мама ми каза да внимавам с хората, които може да срещна по пътя.

Сега се усмихна жената на фермера.

— Майка ти е била права — съгласи се тя. — Към пазара ли си?

— Да. Натам съм. На запад.

— Скачай отзад тогава — каза фермерът Хенри. — Денят е кратък. Искам да продам каквото мога и да бъда вкъщи преди залез. Царевицата е мижава, но е последната за сезона. Но все някой може да я купи.

— Благодаря — каза Джек, докато се качваше в ниската талига. В нея дузини мамули бяха навързани с груби върви и струпани на купчини. Ако царевицата беше мижава, в такъв случай Джек не би могъл да си представи какво представлява добрата царевица тук отвъд — пред очите му лежаха най-едрите зърна, които бе виждал в живота си. В каруцата имаше и малки купчини тикви и кратуни, и някакви неща, които също изглеждаха като тикви, но бяха червеникави, вместо оранжеви. Джек не знаеше какво представляват, но предполагаше, че са вълшебни на вкус. Стомахът му изкурка. Откакто тръгна на път, откри какво означава истинският глад. Опозна го, но не като бегъл познайник, като нещо, което те навестява след училище и може да бъде уталожено с няколко бисквити и чаша мляко с какао, а като нещо, което понякога се отдалечава на известно разстояние, но никога не те напуска изцяло.

Седеше с гръб към капрата, обутите му със сандали крака се клатушкаха, провесени надолу, и почти докосваха опечената почва на Западния път. А тази сутрин той беше оживен. Джек предполагаше, че е заради пазара. От време на време Хенри изкрещяваше поздрава си към някого, когото познаваше.

Джек все още се чудеше какъв ли е вкусът на тиквите с цвят на ябълки и откъде ли ще се появи следващото му ядене, когато две малки ръчички се заплетоха в косата му и бързо дръпнаха — достатъчно бързо, за да се навлажнят очите му.

Той се обърна и видя пред себе си босия тригодишен хлапак, който стоеше с огромна усмивка на лицето и размахваше ръчички, стиснали по няколко негови косъма.

— Джейсън! — извика майка му, но във вика й се долавяше някаква особена снизходителност (Видяхте ли как ви дръпна косата! Видяхте ли колко е силен!) — Джейсън, не бива да правиш така!

Джейсън невъзмутимо се ухили. Усмивката му бе голяма, заразителна и слънчева, сладка като мириса на сеното, в което Джек бе прекарал нощта. Той не можа да не й отвърне… и понеже го стори без пресметливост и задни мисли, видя, че си е спечелил приятел в лицето на фермерската жена.

— Сед-сед — избъбри Джейсън, докато несъзнателно се люлееше напред-назад като моряк-ветеран и продължаваше да се смее срещу Джек.

— Какво?

— Ааа.

— Не те разбирам, Джейсън.

— Ааа, сед.

— Нете…

И тогава Джейсън, който беше доста едър за възрастта си, тежко се стовари в скута му.

„Ааа-сед, точно така, разбрах най-после“ — помисли си Джек и усети как тъпата болка се разпростира от тестисите му и стига чак до пъпа.

— Лош Джейсън — извика майка му със същия снизходителен, говорещ „той не е ли страхотен“ глас и Джейсън, който разбираше кой е господарят тук, отвърна със своята заразителна, сладка и очарователна усмивка.

Джек осъзна, че Джейсън е мокър. Много, изключително, невероятно мокър.

„Добре дошъл отново в Териториите, Джеки.“

И както си седеше с детето в ръце и топлата мокрота бавно попиваше в дрехите му,Джек започна да се смее, обърнал лице нагоре към синьото, синьо небе.

3.

След няколко минути жената на Хенри си проправи път до мястото, където седеше Джек с Джейсън в скута си, и го взе.

— Ооо, мокро, лошо бебе — каза тя със снизходителния си глас.

„Видяхте ли само как пишка моя Джейсън!“ — помисли си Джек и отново се засмя. Смехът му разсмя момченцето, а госпожа Хенри се присъедини към тях.

Докато преобуваше Джейсън, тя зададе на Джек доста въпроси, същите, които бе чувал достатъчно често и в своя свят. Но тук той трябваше да внимава. Тук той беше странник, а във въпросите може би се криеха капани. Джек сякаш чу баща си да казва на Морган: „… истински Странник, ако разбираш какво искам да кажа.“

Момчето почувствува, че съпругът на жената слуша внимателно, и отговори на въпросите й, като грижливо промени историята. Използува не варианта, с който търсеше работа, а другия, с който пътуваше на стоп.

Каза, че идвал от село Вси ръце. Майката на Джейсън смътно си спомни, че го била чувала, и толкоз. Тя искаше да знае дали наистина идва толкова отдалеч? Джек й каза, че наистина. И накъде отивал? Той съобщи (на нея и на мълчаливо слушащия Хенри), че е на път към село Калифорния. Това май изобщо не го била чувала, даже и пътуващите търговци не го били споменавали. Джек не беше особено изненадан… но изпита благодарност, че никой от тях не възкликна: „Калифорния ли! Че кой изобщо е чувал за някакво си село Калифорния? Ти кого се опитваш да преметнеш, момче?“ В Териториите сигурно имаше много селца и дори цели области, за които хората, живеещи в собствените си малки области, никога не бяха чували. В Териториите нямаше стълбове. Нямаше електричество. Нямаше филми. Нямаше кабелна телевизия, за да им каже какви прелести съществуват в Малибу или Сарасота. Нямаше я и местната версия на „Ма Бел“, рекламираща, че триминутен разговор до Големия пущинак след пет следобед струва само 5,83 долара плюс данъка, но тарифите може да са по-високи на Бъдни вечер и някои други празници. „Те живеят затворено — помисли си Джек, — а когато човек живее затворено, не оспорва съществуването на някакво село, само защото не го е чувал. Калифорния не звучи по-диво от село Вси ръце например.“

Те наистина не оспориха. Той им каза, че баща му умрял миналата година и че майка му е съвсем болна (поколеба се дали да добави, че бирниците на кралицата са дошли посред нощ и са отвели магарето им, ухили се и реши, че може би е по-разумно да изпусне тази част). Майка му му дала колкото пари могла (думата, която се появи на странния език на Териториите не беше точно пари, а нещо като броеници) и го изпратила в село Калифорния да постои при леля си Хелън.

— Времената са трудни — каза госпожа Хенри и притисна вече преобутия Джейсън към себе си.

— Вси ръце е близо до летния дворец, нали, момче? — Хенри проговори за пръв път, откакто покани Джек да се качи при тях.

— Да — отвърна Джек. — Наистина е много близко. Мисля…

— Не каза от какво е умрял баща ти.

Фермерът бе обърнал главата си и го гледаше с присвити, подозрителни очи. Предишната любезност бе изчезнала от тях, издухана като пламъче на свещ от силен вятър. Да, във въпросите наистина бе имало капани.

— Той болен ли беше? — попита господин Хенри. — Много болести върлуват напоследък — шарка, чума. Тежки времена…

За секунда Джек се изкуши да каже: „Не, той не беше болен, господин Хенри. Той, моят татко, просто се натовари с много волтове. Разбирате ли, излезе една събота да свърши някаква работа и остави вкъщи госпожа Джери и всички малки Джерита, включително мен. Това се случи, когато всички живеехме в една дупка в перваза и никой не живееше на друго място, разбирате ли. И знаете ли какво? Пъхнал той отвертката си във връзка жици и госпожа Фийни, тя работи в къщата на Ричард Слоут, та тя чула как чичо Морган говорел по телефона и казал, че електричеството изскочило, ама цялото електричество, разбирате ли, и го опекло така лошо, че очилата му се стопили, стопили се и потекли и залепнали върху носа му, само че вие не знаете какво са очилата, понеже ги нямате тук. Тук нямате очила… нямате електричество… нямате среднощни програми… нямате самолети. Не завършвайте като господин Джери, господин Хенри. Не…“

— Няма значение дали е бил болен — отсече мустакатият фермер. — Той месеше ли се в политиката?

Джек го погледна. Усещаше, че устата му мърда, но навън не излизаше и звук. Не знаеше какво да отвърне. Тук имаше твърде много капани.

Хенри кимна, сякаш беше получил отговор.

— Скачай долу, момче. Пазарът е точно след следващото възвишение. Смятам, че можеш да стигнеш и сам, нали?

— Да — каза Джек. — Смятам, че мога.

Госпожа Хенри изглеждаше смутена… но държеше Джейсън далеч от Джек, сякаш той би могъл да прихване от него някоя заразна болест.

Фермерът все още гледаше назад през рамо, но се усмихна малко по-спокойно.

— Съжалявам. Изглеждаш ми доста мил момък, но ние тук сме прости хорица, а онуй, което става на брега на океана, е нещо, дето ще го натъкмят знатните лордове. Кралицата или ще умре, или няма… разбира се, някой ден и тя ще трябва да умре. Бог рано или късно прибира вересиите си. А това, което се случва на малките люде, когато се бъркат в делата на великите, е, че ги спохождат беди.

— Баща ми…

— Не искам да знам за баща ти! — остро го прекъсна Хенри. Жена му се извърна на другата страна, без да изпуска Джейсън от прегръдките си. — Дали е бил добър, или лош човек, не знам и не искам да знам. Всичко, което знам, е, че е мъртъв човек. Не мисля, че лъжеш за това. Но знам, че синът му е спал на открито и ми се струва, че се укрива от правосъдието. Знам също, че синът едва ли ще си каже, ако това е така. Затова скачай долу! Имам свой собствен син, както виждаш.

Джек слезе. Съжаляваше за страха по лицето на младата жена — страх, който той бе поставил там. Фермерът беше прав — малките хора нямат работа и не бива да се бъркат в делата на знатните. Не и ако са умни.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

ЛЕТЯЩИТЕ ХОРА

1.

С ужас откри, че спечелените с тежък труд пари са се превърнали в броеници — приличаха на детски играчки-змии, направени от неумел майстор. Но ужасът му продължи само миг и след това той спокойно се усмихна. Разбира се, че броениците са пари. Когато идваше тук отвъд, всичко се променяше. Сребърният долар ставаше монета с грифон, ризата — късо палтенце, английският минаваше в речта на Териториите, а добрите стари американски пари — в навързани кокалчета. Той беше се пренесъл с около двадесет и два долара в джоба. Предполагаше, че има точно същата сума в парите на Териториите, въпреки че бе преброил четиринадесет кокалчета на едната броеница и повече от двадесет на другата.

Проблемът не беше толкова в парите, колкото в цените. Джек почти нямаше представа какво е евтино и какво — скъпо, и докато вървеше през пазара, се чувствуваше като участник в състезанието „Познай вярната цена“, само че ако оплескаше нещо, тук нямаше да има утешителна награда и потупване по гърба от Боб Баркър, ако оплескаше нещо, те биха могли… е, той не знаеше със сигурност какво биха могли да му направят те. Със сигурност биха могли да го изгонят. Може би и да го наранят и нагрубят. А да го убият? Вероятно не, но не можеше да бъде абсолютно сигурен. Те бяха малки хорица и не се месеха в политиката. А той беше странник.

Джек бавно вървеше през шумната тълпа от единия край на пазара към другия и се бореше с проблема, концентрирал се главно в стомаха му — беше ужасно гладен. Мерна Хенри да се пазари с някакъв човек, който продаваше кози. Госпожа Хенри стоеше близо до тях, но малко по-назад, за да не им се пречка. Тя беше с гръб към Джек, но Джейсън, когото държеше в ръце, го забеляза и размаха пухкавата си ръчичка. Джек бързо се обърна и се смеси с тълпата.

Миризмата на печено месо се носеше навсякъде. Той видя продавачи, които бавно обръщаха говежди бутове над жарави с дървени въглища, видя чираци, които слагаха дебели парчета свинско върху порязаници домашен хляб и ги подаваха на купувачите. А купувачите приличаха на участници в търг. Повечето от тях бяха фермери като Хенри и даваха знак, че искат храна, по същия начин, по който хората наддават на търг — просто вдигаха повелително ръка и разперваха пръсти. Джек видя отблизо няколко подобни сделки и при всички тях за разменно средство служеха навързаните броеници… но колко ли кокалчета щяха да му стигнат, чудеше се той. Всъщност това нямаше значение. Трябваше да яде, независимо дали при сделката щеше да си проличи, че е странник, или не.

Отмина някаква пантомима, без дори да я погледне, въпреки събралата се около нея огромна публика от жени и деца, които избухваха в одобрителни смехове и ръкопляскания. Приближи се до навес с брезентови стени, където едър мъж с татуировки върху огромните си мускули стоеше от едната страна на изкопан в земята, пълен с жарава трап. Над него бе закрепен железен шиш с дължина близо седем стъпки. Две потни, мръсни момчета стояха в двата му края и едновременно въртяха петте огромни къса месо, набодени по дължината на шиша.

— Вкусни мръвки! — монотонно подканяше едрият мъж. — Вкусни мръвки! Вкууусни мръвки! Купете си от моите вкусни мръвки! Най-вкусното месо е тук! Най-вкусното месо е точно тук!

Минаващият с поотрасналата си дъщеря фермер вдигна ръка и след това посочи втория къс месо вляво. Момчетата спряха да въртят шиша и шефът им ловко отсече филия печено и я постави върху комат хляб. Едно от момчетата притича с нея до фермера, който измъкна от джоба си броеница. Джек внимателно се вгледа и забеляза, че той откъсва две от дървените кокалчета и ги подава на момчето. Когато то се върна тичешком до навеса, клиентът пусна парите-броеница в джоба си с разсеяния, но внимателен жест на всеки човек, прибиращ рестото си, отхапа гигантска хапка от своя непохлупен сандвич и подаде остатъка на дъщеря си, чието първо отхапване не отстъпи по ентусиазъм на бащиното.

Стомахът на Джек куркаше и се бунтуваше. Той се надяваше, че е видял каквото трябва.

— Вкусни мръвки! Вкусни мръвки! Вкусни… — Едрият мъж замълча и го погледна, а надвисналите му вежди се сключиха над очите му — малки, но не и глупави. — Чух, че стомахът ти пее, приятел. Ако имаш пари, вземам ги и те благославям в молитвите си довечера. Ако нямаш, веднага разкарай глупавото си овчо лице оттук и върви по дяволите!

Двете момчета се разсмяха, въпреки че очевидно бяха капнали от умора. Смееха се, сякаш не можеха да контролират звуците, които издават.

Но подлудяващата миризма на цвърчащото месо не му позволи да си тръгне. Той извади по-късата броеница и посочи второто парче вляво. Не каза нищо. Струваше му се по-сигурно. Продавачът изсумтя, отново измъкна извития нож от колана си и отряза една филия, Джек забеляза, че е по-малка от филията на фермера, но това не бе от значение за стомаха му, който лудешки куркаше в очакване.

Продавачът плесна месото върху хляб и му го донесе лично, вместо да го подаде на някое от момчетата. Пое броеницата му и откъсна три, вместо две кокалчета.

Гласът на майка му язвително се обади в главата му: „Поздравления, Джеки… току-що те завлякоха!“

Продавачът го гледаше и се хилеше с почернелите си зъби, чакаше го да се обади, да се осмели да протестира по някакъв начин. „Бъди благодарен, че ти взех само три кокалчета, а не цялата връзка. А бих могъл, както знаеш. Момче, та ти със същия успех можеш да овесиш и надпис около шията си: «Тук съм странник и съм сам!» Тъй че казвай, Овчо лице, искаш ли да спорим за парите, искаш ли да си имаме разправии?“

Желанията на Джек нямаха значение. Беше очевидно, че не може да спори, но той отново усети безсилната си ярост.

— Мърдай оттук — каза продавачът и размаха огромната си ръка пред лицето му. Дебелите му пръсти бяха нашарени с белези, а под ноктите му имаше кръв. — Получи храната си. Сега се измитай!

„Мога да ти светна с фенерчето и да те гледам как бягаш, сякаш те гонят всичките дяволи от ада — помисли си Джек. — А ако видиш аероплан, сигурно ще полудееш. Току-виж не си чак толкова смел, за колкото се мислиш, приятел.“

Джек се усмихна и вероятно в усмивката му имаше нещо, което не се хареса на продавача, понеже той мръдна встрани, а по лицето му пробяга безпокойство. След това отново свъси вежди.

— Изчезвай, казах! — изрева той. — Изчезвай, Бог да те порази!

И този път Джек си тръгна.

2.

Месото беше безкрайно вкусно. Джек го излапа заедно с хляба и след това несъзнателно облиза потеклия по дланите му сок. По вкус месото наистина приличаше на свинско… но в същото време и не приличаше. Бе някак си по-сочно и по-ароматно от свинското. Но каквото и да беше, то чудесно задоволи глада му и той си помисли, че поне хиляда години с удоволствие би си носил от него за обяд в училище.

След като успя да затъкне устата на корема си поне за известно време, той вече бе в състояние да се оглежда наоколо с повечко интерес… и въпреки че не знаеше, най-накрая беше започнал да се смесва с тълпата. Най-сетне не бе нищо друго освен още един селяндур, пристигнал от селото си на пазара, още един селяк, който бавно се разхожда между сергиите и се опитва да зяпа едновременно във всички посоки. Търговците го разпознаваха, но само като още една потенциална мишена между многото. Те му подвикваха и му махаха да се приближи и след като той ги отминеше, подвикваха и махаха на следващия, който се случеше след него, независимо дали беше мъж, жена или дете. Джек с отворена уста разглеждаше стоките наоколо, стоки — прекрасни и странни едновременно, и между всички други, които също ги зяпаха, самият той престана да е странник, може би понеже се отказа от усилията си да изглежда преситен на място, където никой не се държеше като преситен. Хората се смееха, хората спореха, хората се пазаряха… но никой не изглеждаше отегчен.

Пазарът му напомни за павилиона на кралицата, но без съпровождащата го атмосфера на напрежение и прекалено трескава възбуда и веселба. Наоколо се носеше същата абсурдна смесица от миризми и аромати (преобладаваше мирисът на печено месо и животински изпражнения), движеше се същата ярко облечена тълпа (въпреки че и най-ярко облечените тук хора не можеха да стъпят дори на малкото пръстче на някои от контетата, които Джек бе видял в павилиона), във въздуха витаеше същото обезпокоително, но и някак си възбуждащо съществуване на съвършено нормалното редом с екстравагантното и странното.

Поспря пред една от сергиите, където някакъв човек продаваше килими, в които бе втъкан портретът на кралицата. Изведнъж се сети за майката на Ханк Скофлър и се усмихна. Ханк беше едно от хлапетата, с които той и Ричард Слоут другаруваха в Лос Анжелос. Госпожа Скофлър си падаше по възможно най-крещящите декоративни предмети, които Джек някога бе виждал. Как само щяха да й паснат стенните килимчета с образа на Лаура де Лосиан, с високо вдигнатата й в царствена диадема от плитки коса, втъкана в тях! Сто пъти повече от кадифените ковьорчета с еленчета или керамичната диорама на „Тайната вечеря“, която висеше над барчето във всекидневната на семейство Скофлър…

След това лицето, втъкано в килимчетата, сякаш се промени, докато Джек го гледаше. Образът на кралицата изчезна и на негово място се появи лицето на майка му, повторено отново, и отново, и отново. Очите и бяха твърде тъмни, кожата й — може би малко прекалено бяла.

Отново му стана мъчно за дома. Тъгата по майка му го връхлетя като вълна и със свито сърце той извика наум: „Мамо! Хей, мамичко! Господи, какво правя тук?“ — и с копнеж, силен и прочувствен като копнежа по любима, се зачуди какво ли прави тя сега, точно в тази минута. Седи до прозореца и пуши или гледа към океана, а край нея лежи разтворена книга? Гледа телевизия или е отишла на кино? Спи? Умира?

„Или е мъртва? — добави някакъв злобен глас, преди той да успее да го спре. — Или е мъртва, а, Джек? Вече мъртва!“

„Не го слушай!“

Усети, че очите го засмъдяха от сълзите.

— Защо си толкова тъжен, малки ми юнако?

Джек се сепна, вдигна поглед и забеляза, че продавачът на килимчетата се е втренчил в него. Той беше едър като продавача на месо и ръцете му бяха татуирани по същия начин, но усмивката му бе открита, слънчева и лишена от каквато и да било подлост и низост, там беше цялата разлика.

— Няма нищо — отвърна Джек.

— Щом нищото те кара да изглеждаш така, сигурно все пак си мислиш за нещо, синко.

— Значи наистина изглеждам зле, а? — попита Джек и се поусмихна. Той бе отвърнал напълно несъзнателно и може би затова продавачът на килимчетата не забеляза нищо странно в речта му поне засега.

— Юначе, та ти изглеждаше така, сякаш си имаш един-единствен приятел от тази страна на луната и виждаш как току пред очите ти изниква големият и страшен вълк, дошъл, за да го излапа.

Джек се усмихна, а продавачът се обърна и взе нещо от малката поличка, скрита зад най-големия килим. Предметът беше кръгъл и имаше къса дръжка. Когато го обърна, слънцето проблесна през него и Джек разбра, че е огледало. Стори му се малко и евтино, от онези, които човек може да спечели на всяко стрелбище.

— Хайде, юначе — каза продавачът, — погледни се и виж не съм ли прав.

Джек надзърна в огледалото и зяпна. За миг се смая толкова, та му се стори, че сърцето му е забравило да бие. Беше той, но изглеждаше като някой от героите от филмовата версия на Дисни за Пинокио, където непослушните момчета, избягали от домовете си, за да не ходят на училище, попадат в „Страната на забавленията“ и след известно време се превръщат в магаренца. Очите му, обикновено толкова сини и кръгли, колкото бе могла да ги сътвори англосаксонската му наследственост, бяха станали кафяви и бадемовидни. Косата му, груба и сплъстена, определено приличаше на грива и скриваше половината от челото му. Той вдигна ръка, за да я отметне встрани, но докосна само кожа, а в огледалото пръстите му сякаш се провираха през коса. Чу, че продавачът се смее развеселен. Най-удивителни от всичко бяха ушите му — дълги магарешки уши, които висяха чак под челюстта му. Докато се взираше в огледалото, едното от тях помръдна.

„Някога имах подобна играчка!“ — помисли си Джек изведнъж.

И след това:

„Едно време в сънищата наяве имах нещо подобно. Там, в обичайния свят, то беше… беше…“

Сигурно е бил най-много четиригодишен. В обичайния свят (бе спрял да мисли за него като за реален свят, без даже да забележи) то представляваше голямо стъклено топче за игра, розово в средата. Един ден, докато си играеше с него, то се търкулна по циментовата пътека пред къщата им и преди да успее да го хване, падна през решетката в канализацията. Тогава той си помисли, че си е отишло завинаги и го оплака, седнал на бордюра и подпрял лице в мръсните си ръце. Но явно се беше излъгал, защото сега отново държеше в ръце старата, забравена играчка — тъкмо толкова прекрасна, колкото и в дните, когато той бе на три или четири годинки. Момчето се ухили от удоволствие. Образът се промени и Джек Магарето стана Джек Котарака, а от развеселеното му лице се излъчваха мъдрост и тайнственост. Очите му се превърнаха от магарешко-кафяви в котешко-зелени. На мястото на увисналите магарешки уши наперено щръкнаха малки, сиви и пухкави котешки ушенца.

— Вече е по-добре — каза продавачът. — По-добре е, синко. Обичам да виждам щастливи момчета. Щастливото момче значи здраво момче, а здравото момче обикновено намира пътя си в живота. Тъй казва „Книгата на добрия земеделец“, а и ако не го казва, би трябвало. Сигурно ще си го драсна в моя екземпляр, ако сколасам някой ден пари да заделя и себе си да наградя. Искаш ли стъклото?

— Да! — извика Джек. — Да, страхотно е! — Бръкна за броеницата от навързани кокалчета. Пестеливостта бе забравена. — Колко?

Продавачът се смръщи и бързо се огледа наоколо, за да види дали някой ги наблюдава.

— Кътай си парите, синко. Скривай ги дълбоко и добре внимавай! Види ли ги някой, вярвай, лошо става. Пазарът тука от кокошкари пука!

— Какво?

— Няма значение. Безплатно е. Вземи го. Половината от тях ще се изпочупят в каруцата ми, когато настъпи десетакът и се затътря обратно към дома. И без туй майките водят малките си синове насам, за да ги видят, но не им ги купуват.

— Е, хубаво е, че не го отричаш — каза Джек.

Продавачът го погледна изненадан, след което и двамата избухнаха в смях.

— Щастливо момче с уста-бръснач. Синко, синко, бързо порасни и богат стани, пък при мен ела със злато в торба и тогаз плати всичко тройно ти.

Момчето се изкиска. Продавачът наистина си го биваше.

— Благодаря — каза Джек (в огледалото се бе появила широко ухилена котешка муцуна). — Много благодаря.

— Благодари на Бога — отвърна продавачът, помисли малко и добави: — И си пази парите!

Джек кимна, грижливо прибра играчката-огледало в жакета си до бутилката на Спийди и продължи през пазара, като през пет минути проверяваше дали броениците му са все още в него.

Струваше му се, че в края на краищата е отгатнал какво означава изразът „от кокошкари пука“.

3.

Две сергии по-надолу от говорещия в рими продавач на килими някакъв човек, силно лъхащ на алкохол и с превръзка през окото, се опитваше да продаде на един фермер огромен петел. Увещаваше го, че купи ли петела, и пусне ли го между кокошките си, през следващите дванадесет месеца го чакат само яйца с по два жълтъка.

Самият Джек обаче нито имаше очи за петела, нито уши за приказките на собственика му. Той се присъедини към тълпата деца, зяпащи главната атракция на едноокия търговец — папагал в голям плетен кафез. Папагалът бе висок почти колкото най-малкото дете в групата, а перушината му бе гладка и тъмнозелена като бутилка бира „Хайнекен“. Очите му бяха същинско блестящо злато… четирите му очи. Също като понито, което Джек бе видял в оборите на павилиона, папагалът имаше две глави. Той се бе вкопчил в пръта с големите си жълти крака и спокойно гледаше в две посоки едновременно, а коронките на двете му глави почти се докосваха.

За радост на децата папагалът си говореше сам. Макар и слисан, Джек успя да забележи, че колкото и да обръщаха внимание на папагала, децата не изглеждаха нито удивени, нито даже учудени. Те не приличаха на хлапета, заведени за пръв път на кино, вцепенени от смайване по седалките, целите превърнали се в зрение и слух. Много повече приличаха на деца, свикнали в неделя редовно да гледат любимата си анимационна серия. Че беше чудо — беше, но не и съвсем ново. А на кого омръзват чудесата най-бързо, ако не на най-малките?

— Кряяяк! Колко високо е там? — осведоми се източната глава.

— Ниско е, ниско е, знам — отзова се западната глава и децата се изкискаха.

— Грааак! А каква е великата истина за благородниците? — попита източната глава.

— Че кралят ще бъде крал през целия си живот, но и ден като рицар е достатъчен за всеки човек! — нахално издекламира западната глава.

Джек се усмихна, няколко от по-големите деца се засмяха, но по-малките само погледнаха объркано.

— А какво има в долапа на госпожа Хамсийкова? — притисна източната глава западната с въпроса си.

— Гледка, дето никой човек няма да види! — върна си западната глава и въпреки че Джек се озадачи, другите деца посиняха от смях.

Папагалът тържествено разпери ноктите си, напусна пръта и направи няколко подскока върху сламата по пода на кафеза.

— А какво изплаши Алън Дестри до смърт?

— Видя на жена си увисналата гррръд!

В този момент фермерът си тръгна, а едноокият търговец продължаваше да е собственик на петела. Той яростно се врътна към децата.

— Марш оттук! Марш оттук и дим да ви няма, преди да съм нашибал задниците ви!

Децата се разбягаха. Джек хвърли през рамо последен очарован поглед на прекрасния папагал и си тръгна с тях.

4.

Малко по-надолу похарчи две от дървените кокалчета за една ябълка и черпак мляко — най-сладкото, най-ароматното мляко, което някога бе вкусвал. Помисли си, че ако отвъд имаха подобно мляко, производителите на „Нестле“ и другите като тях щяха да фалират само за седмица.

Тъкмо допиваше млякото, когато забеляза, че семейството на Хенри бавно се движи в неговата посока. Той подаде черпака на жената в палатката и тя пестеливо изля остатъка обратно в голямото дървено ведро до себе си. Джек избърса мустаците от горната си устна и забърза напред с надеждата, че никой от хората, пили преди него от черпака, не бе имал проказа или херпес, или нещо такова. Но някак си не му се вярваше, че подобни ужасни неща съществуват тук отвъд.

Той се върна по главната алея на пазара, отново мина покрай мимовете, покрай две дебели лелки, които продаваха грънци и паници, покрай чудесния двуглав папагал (едноокият му собственик вече си сръбваше съвсем открито от някаква глинена стомна, яростно се клатеше от единия до другия край на бараката си, стискаше озадачения петел за шията и грубо подвикваше на минаващите; Джек забеляза, че по мършавата му дясна ръка са се спекли жълтеникавобели курешки и се смръщи), покрай някакво празно пространство, на което се събираха фермери. Джек поспря за миг отстрани и любопитно ги огледа. Много от фермерите пушеха глинени лули. Няколко глинени стомни, почти същите като онази, която бе размахвал продавачът на птици, минаваха от ръка на ръка. На една дълга, тревиста ливада мъже струпваха камъни зад големи, рунести коне с наведени глави и кротки, глупави очи.

Джек мина и покрай сергията с килимите. Продавачът го забеляза и вдигна ръка за поздрав. Той му отвърна със същото и си помисли дали да не му извика: „Ей, мой човек, употребявай, но не злоупотребявай!“ Накрая реши, че е по-благоразумно да си мълчи. Внезапно отново го връхлетя усещането, че изглежда различен, че е странник и външен човек и че не може да скрие това.

Стигна до кръстопътя. Пътят, простиращ се на север и на юг, приличаше на пътека. Западният път бе значително по-широк.

„Е, хайде, Пътнико Джек — помисли си той и се опита да се усмихне. Изправи рамене и чу как бутилката на Спийди леко издрънча в огледалото. — Ето те, Пътнико Джек, отново си на пътя, който в Териториите отговаря на шосе Е-90. Е, крака, дръжте се и не ме изоставяйте!“

Закрачи напред и скоро голямата страна на сънищата наяве го погълна.

5.

Около четири часа по-късно, в средата на следобеда, Джек бе седнал във високата трева край пътя и наблюдаваше как доста хора, които оттук изглеждаха малко по-големи от бръмбари, се изкачваха по някаква висока паянтова кула. Беше избрал това място, за да си почине и да изяде ябълката си, тъй като му се стори, че точно тук е най-късото разстояние между Западния път и кулата. До нея оставаха поне още пет километра (а нищо чудно и много повече; почти свръхестествената чистота на въздуха пречеше на правилното преценяване на разстоянията), но той бе започнал да я вижда преди повече от час.

Джек изяде ябълката си, опъна изморените си крака и се зачуди каква е тази кула, самотно щръкнала сред море от разлюляна трева. Освен това се питаше за какво им е притрябвало на хората да се изкачват по нея. Откакто напусна пазара, непрекъснато духаше вятър и то в посока към кулата, но когато все пак въздухът се укротеше за миг, Джек чуваше, че хората си подвикват един другиму и… се смеят.

На седем-осем километра от пазара Джек мина през някакво село, ако пет мънички къщички и един очевидно отдавна затворен магазин можеха да бъдат определени като село. След това по пътя не срещна други човешки жилища и тъкмо преди да зърне кулата, бе започнал да се чуди дали вече не е стигнал до Големия пущинак, без даже да разбере. Достатъчно добре си спомняше какво му бе казал капитан Фарън: „След Големия пущинак Западният път отива в нищото… или в ада. Чувал съм да казват, че дори Бог никога не дръзвал да мине оттам…“

Джек потрепера.

Не му се вярваше да е стигнал толкова далеч. Със сигурност не изпитваше нищо подобно на непрекъснато засилващото се безпокойство, което го бе обзело преди да се заплете в живите дървета в усилията си да се скрие от дилижанса на Морган… живите дървета, които сега му се струваха като ужасен пролог на преживяното в Оутли.

Всъщност отново го бяха обзели добрите усещания, владели го същата сутрин от мига, в който се бе събудил затоплен и отпочинал в копата сено, чак до минутата, когато бе чул как фермерът Хенри го подканя да слезе от каруцата му. Отново имаше чувството, че Териториите, независимо от всичкото зло, което могат да причинят понякога, са добри в основата си и че той може да бъде част от тях винаги, когато поиска… че той всъщност изобщо не е Странник.

Бе осъзнал, че е бил част от Териториите за дълги периоди. Странна мисъл му бе хрумнала, докато вървеше по Западния път, мисъл, появила се в главата му на някаква особена смесица от английски и езика на Териториите. „Когато сънувам нещо, единственото време, в което наистина разбирам, че сънувам, е, когато започна да се събуждам. А ако сънувам и се събудя ей така изведнъж, ако иззвъни часовникът или нещо такова, то в такъв случай аз съм най-изненаданият жив човек. Отначало самото събуждане прилича на сън. И аз не съм странник тук отвъд, когато сънят е дълбок… дали точно това имам предвид? Не, но нещо много близко. Обзалагам се, че баща ми често е спял дълбоко, а чичо Морган почти никога не го прави.“

Беше решил, че ще си глътне от бутилката на Спийди и ще се пренесе обратно още в първия миг, в който види нещо опасно… или даже нещо страшно. В противен случай ще върви целия ден тук отвъд, преди да се върне в щата Ню Йорк. Всъщност той би прекарал и нощта в Териториите, ако имаше нещо за ядене освен единствената ябълка. Но нямаше, а по широкия, безлюден и изровен от каруци Западен път не се виждаха магазини.

Старите дървета, ограждали кръстопътя и пазара, след последното малко селище бяха сторили място на обширни тревисти пасища. Джек изпитваше усещането, че върви по безкрайно шосе в средата на безграничен океан. Крачеше съвсем сам под небето, което беше ясно и слънчево, но студено („Сега е краят на септември, разбира се, че трябва да бъде студено“ — помисли си той, но думата, появила се в съзнанието му не бе септември, а една от думите от езика на Териториите, която наистина би могла да се преведе много по-добре като „деветия месец“). Покрай него не минаваха никакви пешеходци, никакви каруци — нито натоварени, нито празни. Единствен спътник му бе непрекъснатият вятър, тихият му звук се носеше като въздишка — есенна и самотна — през океана от трева.

И ако някой го попиташе как се чувствува в този миг, Джек би отговорил:

— Много добре, благодаря. Чудесно!

„Чудесно“ беше думата, която щеше да се появи в съзнанието му, докато вървеше през безлюдното море от трева, защото „екстаз“ бе дума, подсъзнателно свързана за него с поп-хита на групата „Блънди“, носещ същото име. И той сигурно щеше да се учуди, ако му кажеха, че бе плакал няколко пъти, докато бе стоял и наблюдавал огромните вълни, изчезващи една след друга към хоризонта, докато се бе опивал от великолепната гледка, която много малко американски деца бяха имали възможност да видят — безбрежна шир под синьо небе с омайващи ширина и дължина, а даже и дълбочина, небе, несмущавано от реактивни самолети, прорязващи купола му, небе, непознало мръсния, лепкав смог над големите промишлени градове.

Джек успя да види, да чуе и да помирише съвсем нови неща — докато сетивните възприятия, с които бе израсъл и свикнал, просто ги нямаше. В много отношения той беше забележително отракано дете — бе отгледан в Лос Анжелос в семейството на импресарио и филмова актриса и щеше да бъде по-странно, ако е наивен — но отракан или не, той все още беше дете, и опитът, който придобиваше тук, си беше неоспорима печалба… поне в подобна ситуация. Самотното еднодневно пътешествие през океана от трева със сигурност би могло да доведе до емоционална претовареност, може би дори до усещане за лудост и халюцинации един възрастен човек. Един възрастен човек щеше да посегне към бутилката на Спийди (вероятно с твърде треперещи пръсти, за да успее да я сграбчи успешно) само час или дори по-малко, след като е напуснал пазара.

В случая с Джек възприятията минаваха почти едновременно през съзнанието и подсъзнанието му. Така че, когато започна да плаче от изпитваното блаженство, той просто не усещаше сълзите и само си мислеше: „Господи, колко добре се чувствувам… сигурно би трябвало да ми е неловко и някак си призрачно, когато наоколо няма жив човек, но на мен просто ми е добре.“

Ето как Джек започна да мисли за обзелия го екстаз като за добро и чудесно усещане, докато крачеше по Западния път, а сянката му постепенно се удължаваше зад гърба му. И за миг не му хрумна, че част от емоционалната му лъчезарност може би се дължи на факта, че преди по-малко от дванадесет часа той все още бе затворник в кръчмата на Ъпдайк в Оутли (пръстите му продължаваха да са сини от последното притиснало ги буре), че преди по-малко от дванадесет часа той едва бе успял да се спаси от преследващия го с цел да го убие звяр, за когото бе започнал да мисли като за козел-върколак, че за пръв път в живота си вървеше по широк, светъл, абсолютно безлюден път, по който не се виждаха реклами на „Кока-кола“ и други „най-прочути“ в света продукти. Вездесъщите жици също липсваха — нито се простираха от двете страни на пътя, нито се кръстосваха над него, както бе било с абсолютно всички пътища, по които бе пътувал през живота си. Тук нямаше и помен даже от далечния звук на някой самолет, да оставим настрана трясъка и буботенето на Боинг-747, приготвящ се за кацане на летището в Лос Анжелос, или прорязващия небето гръм на излитащите от военноморската база в Портсмът машини и последващото свистене на въздуха над „Алхамбра“, наподобяващо звука от камшика на Озмънд, когато те се насочеха към Атлантическия океан. Тук се чуваше единствено звукът от неговите стъпки по пътя, придружаван от собственото му дишане.

„Господи, колко добре се чувствувам — помисли си Джек и разсеяно отри очите си с ръка. — Просто чудесно!“

6.

А сега пред очите му се издигаше кулата, за да я разглежда и да й се чуди.

„За нищо на света не бих се качил там“ — помисли си Джек. Бе изял ябълката чак до сърцевината и напълно несъзнателно, без да отмества очи от кулата, беше изкопал с пръсти дупка в земята и бе заровил огризката.

Кулата изглеждаше направена от дъски, досущ като хамбар, и му се струваше висока поне петстотин стъпки. Приличаше на голям, кух правоъгълник, чиито стени се състояха от множество дървени хиксове, подредени един върху друг. Горе завършваше с хоризонтална площадка и примижалият Джек виждаше, че върху нея се разхождат много хора.

Нов порив на вятъра раздвижи тревистата повърхност и запрати множество вълнички към кулата, докато Джек, обхванал коленете си с ръце, продължаваше да седи отстрани на пътя. Изведнъж си представи как високото, паянтово нещо се олюлява и стомахът му се преобърна.

„За нищо на света не бих се качил там — помисли си той. — Не бих се качил и за милион долара!“

И тогава се случи тъкмо това, от което той се страхуваше. Един от хората падна.

Джек скочи. Лицето му имаше втрещеното, смаяно изражение на човек, присъствувал на цирково представление и видял неуспешното изпълнение на някой от опасните номера — лошо падане на гимнастик, изпускане на акробатка, неочаквано събаряне на човешка пирамида.

„Ох! Олеле…“

Изведнъж очите на Джек се ококориха и той зяпна така, че челюстта му опря в ключиците. След това бавно тръгна нагоре и той невярващо се ухили. Човекът нито беше паднал от кулата, нито го бе духнал вятърът. Самата площадка имаше две подобни на езици продължения, които много приличаха на дъски за скокове във вода. Мъжът просто се бе приближил до края на едното от тях и бе скочил. На половината път надолу нещо започна да се разгъва и Джек си помисли, че е парашут, който едва ли ще има време да се отвори.

Но не беше парашут.

Бяха криле.

Падането на човека се забави и спря напълно, когато беше на около петдесет стъпки над тревата. После той започна да лети нагоре и надолу, насам и натам, а крилата се вдигаха толкова високо, че почти се докосваха — също като двете коронки на двуглавия папагал — и след това отново се отпускаха надолу с огромна сила като ръцете на плувец във финален спринт.

„Ау, ау — помисли си Джек, онемял от смайване. Това беше върхът, това наистина бе невероятно. — Ау, ау, я виж ти!“

След това втори човек скочи от дъската на върха на кулата, след това трети, после четвърти. За по-малко от пет минути във въздуха вече имаше петдесетина души, които описваха сложни, но напълно различими фигури. Скачаха от кулата, описваха осмица, връщаха се върху кулата, скачаха от другата страна, описваха осмица, отново върху кулата, почивка върху площадката и пак отначало.

Хората с крилете се въртяха, танцуваха и кръстосваха въздуха. Джек започна да се смее от удоволствие. Гледката донякъде му напомняше танците във вода от поостарелите филми на Естър Уилямс, където плувкините и самата Естър Уилямс, разбира се, винаги ги правеха да изглеждат твърде лесни, сякаш едва ли не всеки би могъл да се топне и да започне да се върти и да се гмурка, сякаш няма по-лесно нещо от това ти и приятелите ти да се подредите в редичка на срещуположните дъски и да започнете скокове в такт с музиката.

Но тук имаше разлика. Хората, които летяха, не създаваха усещане за лекота и ефирност, те сякаш изразходваха огромно количество енергия, за да се задържат във въздуха, и Джек с внезапна сигурност усети, че сигурно боли, боли по начина, по който боли изпълнението на някои от сложните гимнастически упражнения. „Без болка няма победа!“ — би изревал треньорът, посмее ли някой да се оплаче.

Сети се и нещо друго. Спомни си как веднъж майка му го заведе със себе си да видят приятелката й Мирна, която беше истинска балерина и репетираше на тавана на едно танцово студио в долната част на булевард „Уилшир“. Тя участвуваше в някаква балетна трупа и Джек я беше гледал на сцена доста пъти. Майка му често го водеше със себе си и на него винаги му беше скучно, но никога дотогава не бе виждал Мирна по време на репетиция… никога толкова отблизо. Беше впечатлен и малко уплашен, когато видя разликата между танца на сцена, когато всички се плъзгат леко и ефирно и ситнят без каквито и да било усилия на върховете на палците си, и тежкия труд по време на репетиция, когато балетистите са само на няколко стъпки от теб, дневната светлина струи през огромните прозорци и няма музика, а хореографът ритмично тактува с ръце и грубо подвиква забележки. Никакви похвали, само забележки. По лицата им се стичаше пот. Триката им бяха мокри от пот. Огромното, просторно помещение вонеше на пот. Мускулите им трепереха от изтощение. Сухожилията им приличаха на опънати кабели. По челата и вратовете им пулсираха изпъкнали вени. Единственият звук, който се чуваше, беше потропването на палците им по пода и учестеното им, тежко дишане. Джек изведнъж бе разбрал, че танцьорите не само си изкарват прехраната, те просто се самоубиват. Но най-много го беше впечатлило изражението им — цялата тази концентрация, цялото това изтощение, цялата тази болка… и под всичко това той с изумление бе видял да надзърта истинска радост! Радостта не можеше да бъде сбъркана и Джек се уплаши, защото тя му се бе сторила необяснима. Що за хора бяха тези, способни да подлагат себе си на подобна непрекъсната, пулсираща, непоносима болка?

И сега момчето си помисли, че отново вижда болка. Дали хората във въздуха наистина имаха криле като хората-птици в сериала за Флаш Гордън или по-скоро бяха последователи на Икар и Дедал и по някакъв начин ги бяха закрепили на гърба си? Джек откри, че това просто няма значение… поне за него.

„Радост.

Те живеят в мистерия, тези хора живеят в мистерия.

И радостта ги държи.“

Само това бе важното и само то бе същественото. Радостта ги държеше горе, нямаше значение дали крилете растяха от гърбовете им или бяха закрепени с ремъци и катарами, защото дори от разстояние той виждаше същите усилия, които бе видял на тавана на танцовото студио в долната част на булевард „Уилшир“. Цялото това разточително влагане на енергия, за да се постигне едно прекрасно, моментно противопоставяне на естествения закон. Това, че едно такова противопоставяне изискваше толкова много и траеше толкова кратко, беше ужасно, а че хората въпреки това го правеха, бе и ужасно, и прекрасно.

„И всичко е просто игра“ — помисли си Джек и изведнъж се почувствува сигурен в това. Игра или може би дори само репетиция преди играта, също както всичката пот и изтощение на тавана на булевард „Уилшир“ също бяха само част от репетиция. Репетиция за представление, което може би единици щяха да удостоят с вниманието си и което бързо щеше да бъде сменено от друго.

„Радост“ — помисли си той отново, докато стоеше прав с лице, обърнато към летящите в далечината хора, а вятърът рошеше косата му. Невинността му бързо приближаваше своя край (и под натиск Джек неохотно би признал, че наистина усеща приближаването на някакъв край — не е възможно едно момче да скита по пътищата дълго време, не е възможно през главата му да минат премеждия като неговото в Оутли и то да очаква да остане невинен младенец), но в секундите, докато стоеше и гледаше към небето, всичко около него сякаш бе невинност, както за младото рибарче от поемата на Елизабет Бишъп[1] в краткия миг на Богоявлението съществува единствено дъга, дъга, дъга.

„Радост! Каква чудесна дума!“

И за пръв път, откакто бе започнало всичко това, а единствено Бог знаеше кога точно е било началото, Джек се почувствува добре и отново закрачи по Западния път с лека стъпка и с прекрасна, глуповата усмивка. От време на време хвърляше поглед през рамо и още дълго продължаваше да вижда летящите в небето хора. Въздухът в Териториите беше толкова чист, че сякаш увеличаваше образите. И дори след като вече не можеше да ги вижда, чувството на радост не го напусна, а остана като дъга в главата му.

[1] Американска поетеса (1911–1979) ↑

7.

Когато наближи залез слънце, Джек осъзна, че отлага връщането си в другия свят, в Американските територии, и то не само заради вкуса на ужасния сок. Отлагаше го, защото не му се искаше да си тръгне оттук.

Едно поточе, изникнало между пасищата (където отново бяха започнали да се появяват малки горички — бухлати дървета със странни, равни върхове, подобни на евкалипти), бе завило надясно и сега течеше успоредно на пътя. В далечината, напред и малко вдясно, се виждаше огромно, покрито с вода пространство. Всъщност то бе толкова огромно, че повече от час Джек го бе мислил просто за малко по-синя част от небето. В действителност синьото пространство бе езеро. „Наистина Голямо езеро“[1] — помисли си Джек и се усмихна на собствената си игра на думи. Предполагаше, че в другия свят това е езерото Онтарио.

Чувствуваше се добре. Бе вървял в правилната посока — може би съвсем малко по на север, отколкото е трябвало, но не се съмняваше, че Западният път скоро ще завие надолу. Радостното му настроение, определено от самия него като чудесно, бе преминало в някакво ведро спокойствие, в чувство — чисто и прекрасно като въздуха на Териториите. Само едно нещо помрачаваше добрите му усещания и то беше споменът

(шест, на шест, Джек бе на шест)

за Джери Бледсоу. Защо съзнанието му толкова дълго бе отказвало да изплюе спомена за него?

„Не, не споменът… двата спомена. Първо аз и Ричард чухме как госпожа Фийни разказваше на сестра си, че електричеството изскочило и го опекло, че разтопило очилата върху целия му нос, че тя чула господин Слоут да говори по телефона и той се бил изразил точно така… а после седях зад канапето и нямах намерение да подслушвам или да си пъхам носа в чужди работи, но чух татко да казва: «Всичко си има последствия и някои от последствията могат да се окажат от неудобната за нас страна.» А нещо със сигурност се е оказало неудобно за Джери Бледсоу, нали така? Когато в края на краищата очилата се разтопят върху носа ти, е меко казано…“

Джек спря. Спря вцепенен.

„Какво се опитваш да кажеш?“

„Знаеш какво се опитвам да кажа, Джек. Баща ти бе идвал тук в същия онзи ден, Морган — също. И двамата са били тук отвъд. На същото място, на което в Калифорния, в Американските територии, се намира тяхната сграда. И са направили нещо или поне единият от тях със сигурност е направил. Може би нещо голямо… а може би нещо съвсем дребно… просто са подхвърлили някое камъче… или са заровили ябълкова огризка в земята… Но направеното от тях някак си се е отразило там отвъд. Отразило се е там отвъд и е убило Джери Бледсоу.“

Джек потрепера. Струваше му се, че разбира защо съзнанието му с такава мъка се бе добрало до спомена за играчката-такси, за бръмчащите мъжки гласове, за извивките на саксофона на Декстър Гордън. То просто не бе искало да си припомня, понеже

(кой предизвиква промените, татко)

е предполагало, че дори само с присъствието си тук отвъд той може би причинява нещо ужасно в другия свят. Дава началото на Трета световна война? Не, вероятно не. Не беше убивал никакви крале напоследък, нито млади, нито стари. Но какви действия създават ехото, опекло Джери Бледсоу? Дали чичо Морган е застрелял двойника на Джери (ако той е имал такъв)? Или се е опитал да трампи идеята за електричеството? Или всичко е било само следствие от някаква дреболия… от нещо съвсем безобидно, нещо като купуването на резен месо от сергията на някой селски пазар? Кой предизвиква промените? Какво предизвиква промените?

„Приятен малък потоп, сладко пожарче.“

Изведнъж устата на Джек пресъхна.

Той се приближи до течащото край пътя поточе, коленичи и потопи ръка, за да си гребне вода. Ръката му внезапно замръзна. Обагрената в цветовете на наближаващия залез, лениво влачеща се вода изведнъж почервеня и заприлича на река от кръв. После стана черна, а след миг — прозрачна и Джек видя…

Не успя да сдържи вика си, когато видя, че по Западния път трещи дилижансът на Морган, теглен от запенената дяволска дузина от тринадесет черни коня. Едва не припадна от ужас, когато в обутия с ботуши кочияш, размахващ камшик от капрата, позна Елрой. И не ръка държеше камшика, а някакво копито. Елрой караше кошмарната карета, Елрой, който се хилеше и от устата му надничаха почернели корени, Елрой, който изгаряше от нетърпение отново да намери Джек Сойер и да разпори корема му и да изтръгне вътрешностите му.

Джек стоеше на колене пред потока с очи, изхвръкнали от ужас, и разтреперана от смайване уста. Последната дребна подробност, видяна от въображението му, бе най-ужасяваща от всичко: очите на конете сякаш светеха. Сякаш светеха, понеже бяха пълни със светлина, понеже отразяваха залеза!

Дилижансът летеше на запад по същия път… и гонеше него.

Джек не беше сигурен, че ще успее да се изправи, дори ако трябва, и пълзешком се отдалечи от потока, примъкна се обратно на пътя и се свлече в праха, а бутилката на Спийди и огледалото, което му подари търговецът на килими, се забиха в ребрата му. После изви глава и притисна дясното си ухо до повърхността на Западния път.

Долови непрекъснатия грохот по твърдата, суха земя. Още беше далече… но се приближаваше.

Елрой размахваше камшик на капрата… Морган седеше вътре. Морган Слоут? Морган дьо Орис? Нямаше значение. Двамата бяха едно и също. С усилие се откъсна от хипнотизиращото въздействие на грохота по земята и се изправи. Извади от жакета бутилката на Спийди — еднаква и тук, в Териториите, и там, в Съединените щати — и махна толкова от мъха, колкото можа, без да обръща внимание, че част от него се сипе в няколкото пръста течност, останали на дъното. Погледна нервно наляво, сякаш очакваше да види как черният дилижанс се появява на хоризонта и отразяващите светлината на залеза очи на конете светят като странни фенери. Естествено не видя нищо. Тук, в Териториите, хоризонтите бяха близки, както вече беше забелязал, а звуковете се носеха надалеч. Дилижансът на Морган сигурно бе на петнадесет километра на изток, а може би и на двадесет.

„Още имам време“ — помисли си Джек и приближи бутилката до устните си. И само хилядна от секундата преди да отпие, съзнанието му извика: „Хей, почакай! Спри, глупако, да не би да си решил да загиваш?“ Хубава гледка щеше да представлява той, няма що, ако както си стоеше на средата на Западния път, се пренесеше в другия свят и изневиделица цъфнеше посред някоя магистрала точно пред колелата на бясно хвърчащ камион.

Завлече се до края на пътя… и направи още десет-дванадесет крачки навътре във високата трева за по-сигурно. За последен път дълбоко си пое дъх и напълни дробовете си със сладостните ухания на Териториите, сякаш копнееше с тях да запази и чувството си за спокойствие… безоблачното усещане за дъга.

„Трябва да се опитам да запомня всичко това — помисли си той. — Може би ще имам нужда от него… може би дълго няма да мога да се върна тук.“

Огледа обширните пасища. Нощта вече се прокрадваше над тях откъм изток и те бяха започнали да притъмняват. Отново повя вятър — вече студен, но все още благоуханен, разлюля тревата и разбърка косата му, започнала да става твърде дълга.

„Готов ли си, Джеки?“

Джек затвори очи и се приготви за ужасния вкус и повръщането, което щеше да го последва.

— Напред — прошепна той и отпи.

[1] Големите езера — серия от пет езера между САЩ и Канада, включваща езерата Ери, Хюрън, Мичиган, Онтарио и Горното езеро, свързани с Атлантическия океан посредством р. Сейнт Лорънс. ↑

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

БЪДИ ПАРКИНС

1.

С лице само на сантиметри от тревата, покриваща дългия склон към една четирилентова магистрала, Джек повърна тънка морава струйка, поклати глава и се подпря на колене и лакти, така че само гърбът му сочеше към тежкото, сиво небе. Светът, този свят, вонеше. Отблъсна се с ръце и се отдалечи от поръсените с повърнатото стръкове трева и вонята понамаля, но не изчезна. Бензин и други безименни отрови се носеха из въздуха, а той самият вонеше от изтощение и умора; шумовете, долитащи от магистралата, допълнително скъсяваха обречения му живот. Задната страна на някакъв пътен знак стърчеше високо над главата на Джек като телевизионен екран. Момчето се изправи на крака и се заклати нагоре. В далечината от другата страна на магистралата проблясваше безкрайно водно пространство, малко по-сиво от небето. Зловещи луминисценции се гонеха по повърхността му. Тук също се усещаше мирисът на загрят метал и смъртна умора. Езерото сигурно беше Онтарио, а малкото градче, сгушило се до него, най-вероятно — Олкот или Кендъл. Значи се бе отклонил на много километри от пътя си, бе пропилял поне сто и петдесет километра само за четири дни и половина. Джек заобиколи знака с надежда, че положението не е още по-трагично. Вгледа се в черните букви и потърка уста. „Ангола“. Ангола ли? Къде ли беше пък това? Загледа се в опушеното градче през вече почти поносимия въздух.

Ранд Макнали, безценият спътник, му съобщи, че обширното водно пространство пред него е езерото Ери и той не само не е загубил напразно дни, а даже е спечелил.

Но преди момчето да реши, че в края на краищата ще бъде много по-умно да прескочи обратно в Териториите веднага щом сметне, че е безопасно, т.е. веднага щом пресметне, че дилижансът на Морган е отминал мястото, на което той ще се пренесе, преди изобщо това да му хрумне, преди даже да може да започне да го обмисля, той трябваше да слезе до опушеното градче Ангола и да види дали този път Джек Сойер, Джеки, е предизвикал някакви промени, татко. И той се заспуска надолу — едно дванадесетгодишно момче с джинси и тениска, високо за възрастта си, започнало да изглежда занемарено и изоставено и с твърде много безпокойство по лицето. Когато стигна до половината на склона, изведнъж осъзна, че отново мисли на английски.

2.

Много дни по-късно, на доста километри западно от Ангола, един мъж на име Бъди Паркинс, който на излизане от Кембридж, Охайо, бе качил на стоп едно високо момче, което се представи като Луис Фарън, щеше да разпознае същото пропито от безпокойство изражение. Това хлапе, Луис Фарън, изглеждаше така, сякаш безпокойството бе пуснало корени върху лицето му завинаги. „Отпусни се, сине, отпусни се най-вече заради самия себе си“ — искаше да каже Бъди на момчето. Но то си имаше неприятности, достатъчни за десетима, ако се съди по историята му. Майка му болна, баща му — покойник, той самият — изпратен при някаква своя леля, учителка в Бъкай Лейк… имаше си Луис Фарън за какво да се тревожи. А и изглеждаше така, сякаш не бе виждал пет долара на куп още от миналата Коледа. Но все пак… Бъди, без да иска, си мислеше, че момчето се опитва да го преметне.

Първо. То не миришеше като градско момче, а по-скоро като човек, живеещ във ферма. Бъди Паркинс и братята му обработваха триста акра недалеч от Аманда, на около петдесет километра южно от Кълъмбъс, и Бъди знаеше, че не може да се излъже в това. Момчето миришеше като Кембридж, а Кембридж беше село. Бъди бе израсъл с миризмата на ферма, на селски двор, на тор и поникващо жито, на грах и парници и от неизпраните дрехи на момчето до него се излъчваха всичките му познати миризми.

Освен това самите дрехи. Бъди си мислеше, че госпожа Фарън би трябвало да е ужасно болна, за да изпрати сина си на път с джинси, просто вкоравени от мръсотия. Ами обувките! Та кецовете на Луис Фарън само дето не се бяха разпаднали на краката му, връзките им бяха снаждани безброй пъти, а самата гума — нацепена на сто места.

— Значи те взеха колата на баща ти, така ли, Луис? — попита Бъди.

— Точно както ви казах. Въшливите страхливци се промъкнаха посред нощ и я откраднаха направо от гаража. Мисля, че нямаха право да постъпват така. И то с хора, които работят с всички сили и които щяха да подновят вноските си, веднага щом могат. Прав съм, нали? И вие мислите като мен, нали?

Честното, загоряло от слънцето лице на момчето бе обърнато към него, сякаш това бе най-сериозният въпрос от оставката на Никсън насам и на Бъди инстинктивно му се искаше да се съгласи, добросърдечната категоричност на мнението на момчето, ухаещо на работа във ферма, просто предразполагаше към съгласие.

— Струва ми се, че всичко може да бъде разгледано от две страни — смънка Бъди Паркинс не особено радостно.

Момчето премигна, после изви глава и се втренчи в ширналия се пред тях път. И отново Бъди долови безпокойството му, тревожния облак, витаещ около момчето, и почти съжали, че не бе дал на Луис Фарън съгласието, от което той очевидно имаше нужда.

— Леля ти сигурно преподава в първоначалното училище в Бъкай Лейк — подметна Бъди, като се надяваше поне отчасти да разведри момчето, да го насочи към бъдещето, не към миналото.

— Да, господине, точно така. Тя работи в началното училище. Казва се Хелън Вон. — Изражението му не се промени.

Но Бъди отново бе чул, не че се имаше за някой нов Хенри Хигинс, професора от прочутия мюзикъл, но сега със сигурност разбра, че младият Луис Фарън не говори като човек, израсъл в Охайо. Гласът на хлапето звучеше съвсем различно, бе твърде стегнат и интонацията му се издигаше и снишаваше по странен начин. Гласът изобщо не бе на човек от Охайо. Със сигурност не бе на селянин от Охайо. Имаше акцент.

Или беше възможно едно момче от Кембридж, Охайо, да се научи да говори така? Съществуваше ли достатъчно смахната причина за подобно нещо? Бъди предполагаше, че съществува.

От друга страна, вестникът, който Луис Фарън стискаше под мишница, сякаш потвърждаваше най-лошите подозрения на Бъди Паркинс, че неговият благоуханен млад спътник е беглец и всичките му приказки са лъжи. Името на вестника, което Бъди можеше да прочете, без дори да извие глава, беше „Ангола Хералд“. Имаше една Ангола в Африка, към която много англичани се бяха втурнали като наемници, но в щата Ню Йорк, горе до езерото Ери, също имаше Ангола. Кадри от нея вървяха по новините неотдавна, но той не можеше да си спомни във връзка с какво.

— Може ли да ти задам един въпрос, Луис — каза Бъди и се прокашля.

— Разбира се — отвърна хлапето.

— Как така едно момче от малко градче, намиращо се на четирийсетия паралел, носи със себе си вестник от Ангола, Ню Йорк? Питам от чисто любопитство, синко, понеже разстоянието ми се струва дяволски голямо.

Момчето погледна към вестника, сгънат под мишницата му, и сякаш го притисна още по-силно, като че ли се страхуваше да не му избяга.

— О, намерих го тази сутрин.

— Хайде бе — възкликна Бъди.

— Да, господине. Беше захвърлен на пейката на една автобусна спирка.

— Ти си чакал автобус сутринта, така ли?

— Ами да. Преди да реша да спестя парите и да тръгна на стоп. Господин Паркинс, ако наистина можете да ме закарате до Зейнсвил, аз почти съм стигнал. Ще успея да се добера до къщата на леля още преди обяд.

— Аха — съгласи се Бъди и известно време неловко мълча. Най-накрая не издържа и като гледаше право пред себе си, много тихо попита:

— Синко, ти да не би да си избягал от вас?

Луис Фарън просто го смая. Той се усмихна. Не се ухили, не се изкиска, а наистина се усмихна, сякаш мислеше, че самата идея да избягаш от къщи е забавна. Тя някак си го зарадва. Момчето го погледна само частичка от секундата, след като самият той бе извил глава към него, и очите им се срещнаха.

Секунда, две, три… колкото и кратък да бе погледът им, Бъди Паркинс успя да забележи, че омърляното момче, седящо край него, е красиво. Самият той винаги се бе смятал за неспособен да употреби точно тази дума, за да опише човешко същество от мъжки пол, навършило девет месеца, но Луис Фарън наистина бе красавец. Избликналото му чувство за хумор моментално бе задушило безпокойствата и тревогите и от него към Бъди — петдесет и две годишен, баща на трима сина-юноши — се излъчваше пряма, искрена доброта, която сякаш бе само малко понащърбена от преждевременно натрупан и доста необичаен опит. Луис Фарън, дванадесетгодишен според собствените му думи, бе успял някак си да стигне по-далеч и да види повече от Бъди Паркинс и това, което бе видял и извършил, го бе превърнало в красавец.

— Не, не бягам от къщи, господин Паркинс — каза момчето.

После премигна, очите му отново се вглъбиха и загубиха блясъка си, светлината им угасна и хлапето се сгуши в седалката си. Вдигна коляно, опря го в предното табло и отново притисна вестника под мишницата си.

— Дано е така — въздъхна Бъди Паркинс и премести поглед към магистралата. Почувствува облекчение, без да бъде съвсем сигурен защо. — Може би наистина не бягаш, Луис, но май криеш нещо, а?

Момчето не отговори.

— Работил си в някаква ферма, нали?

Луис го погледна изненадан.

— Да. През последните три дни. Два долара на час.

„И майка ти от боледуване не намери време да изпере дрехите ти, преди да те изпрати при сестра си, така ли?“ — помисли си Бъди, но каза:

— Луис, иска ми се да се чувствуваш поканен и да си помислиш дали не искаш да погостуваш у нас. Не казвам, че бягаш от къщи или нещо такова, но ако ти си от околностите на Кембридж, аз ще изям без остатък цялата си разбрицана стара кола, барабар с гумите и всичко останало. Освен това самият аз имам три момчета и най-малкият, Били, е само три години по-голям от теб, така че ние чудесно знаем как да храним момчета у дома. Можеш да останеш колкото искаш, в зависимост от това на колко въпроса ще пожелаеш да отговориш. Предполагам, че ще ти ги задам, след като за пръв път разчупим хляба заедно.

Бъди потри чело с ръка и погледна към хлапето. Луис Фарън не изглеждаше като момче, склонно към откровения.

— Ще бъдеш добре дошъл, сине.

Усмихнат, Луис отвърна:

— Много мило от ваша страна, господин Паркинс, но аз наистина не мога да приема. Трябва да отида да видя… леля си в…

— Бъкай Лейк — добави Бъди.

Момчето преглътна и отново се втренчи напред.

— Ще ти помогна, ако искаш помощ — повтори Бъди.

Луис поглади почернялата си, мускулеста ръка.

— Това, че ме взехте, наистина е голяма помощ. Честно.

Десетина безмълвни минути по-късно Бъди наблюдаваше източената фигура на момчето, което с упорита стъпка слизаше надолу по шосето, свързващо магистралата със Зейнсвил. Еми сигурно щеше да го вземе за побъркан, ако го видеше да води вкъщи още едно гърло за хранене, някакво странно, мръсно хлапе. Но погледнеше ли момчето отблизо, поговореше ли веднъж с него, Еми веднага щеше да извади скъпите чаши и чинии, останали от майка й. Бъди Паркинс не вярваше, че в Бъкай Лейк действително живее жена на име Хелън Вон, нито пък беше сигурен, че мистериозният Луис Фарън изобщо има майка — момчето приличаше на кръгъл сирак, нагърбил се с непосилна задача. Бъди видя как то се скри зад завоя и продължи да гледа втренчено огромната жълто-виолетова светлинна реклама на халите долу в ниското.

За миг си помисли да изскочи от колата и да го настигне, да се опита да го върне обратно… и тогава изведнъж си спомни една многолюдна, задимена картина от новините в шест. Ангола, Ню Йорк. Някакво нещастие, твърде незначително, за да бъде показано повече от веднъж, се беше случило в Ангола, една от хилядите малки трагедии, с които изобилствува светът под потоците от новини. Всичко, което Бъди успя да извика в паметта си през този кратък миг, бе картината на железа и греди, посипали се като гигантски сламки върху премазани коли или щръкнали нагоре от някаква димяща дупка в земята — дупка, водеща може би направо в пъкъла. Бъди Паркинс погледна още веднъж празното място на пътя, където преди малко бе стояло момчето, после натисна съединителя и включи на първа.

3.

Паметта на Бъди Паркинс бе по-акуратна, отколкото смяташе самият той. Ако би могъл да види първата страница на „Ангола Хералд“, вестника, който загадъчният Луис Фарън така предпазливо и същевременно страхливо стискаше под мишницата си, той щеше да прочете следния текст:

СТРАННО ЗЕМЕТРЕСЕНИЕ УБИВА ПЕТИМА

от щатния репортер на „Хералд“ Джоузеф Гарджън

„Работата по «Рейнбърд Тауърс», замислена по проект като най-високата и най-луксозна жилищна сграда в Ангола и до чието завършване оставаха шест месеца, бе трагично прекратена вчера, когато безпрецедентен земен трус събори конструкцията на строежа и погреба много от работещите под развалините. От руините вече са извадени пет трупа, а телата на други двама работници още не са намерени, но се предполага, че те също са мъртви. И седмината загинали работеха като оксиженисти или строителни техници към фирмата, осъществяваща строежа, и в момента на нещастието са се намирали на върха на скелето.

Вчерашният трус е първото земетресение в историята на Ангола. Армин Ван Пелт от Геоложкия факултет на Ню Йоркския университет, с когото се свързахме вчера по телефона, определи фаталния трус като «сеизмичен мехур». Представители на Комисията по обществената безопасност продължават разследванията на…“

Загинали бяха Робърт Хайдъл — двадесет и три годишен, Томас Тилке — тридесет и четири годишен, Джеръм Уайлд — четиридесет и осем годишен, Майкъл Хейгън — двадесет и девет годишен, и Брус Дейви — тридесет и девет годишен. Продължаваха да се издирват телата на Арнолд Шулкамп, на петдесет и четири години, и Тиодор Размъсън, четиридесет и три годишен. Джек не трябваше дълго да гледа първата страница на вестника, за да запомни техните имена. Първото земетресение в историята на Ангола, Ню Йорк, се бе случило в деня, в който той се бе пренесъл от Западния път и се бе приземил в покрайнините на градчето. Част от Джек Сойер копнееше да може да отиде в къщата на едрия, сърдечен Бъди Паркинс, да вечеря около кухненската маса заедно със семейството му говеждо варено и сочен ябълков сладкиш, а след това да се мушне в леглото им за гости и да дръпне домашнотъканата завивка над главата си. И четири-пет дни да става единствено, за да отиде до масата. Но трудностите идваха оттам, че пред очите му беше отрупаната с ронливо сирене чамова маса, а зад нея в гигантския перваз на пода белееше изрязана една миша дупка, а през малките дупчици в джинсите на трите момчета на Паркинс се поклащаха тънки, дълги опашчици. Кой предизвиква промените, довели до смъртта на Джери Бледсоу, татко? Хайдъл, Тилке, Уайлд, Хейгън, Дейви; Шулкамп и Размъсън; Джери Бледсоу. Ужасни промени, татко. Джек знаеше кой ги предизвиква.

4.

Огромният жълто-виолетов надпис "Хали „Бъкай“ заплува пред Джек, когато той навлезе в последния завой на отсечката, свързваща магистралата с шосето към центъра на града, понесе се край рамото му и се появи от другата му страна и той видя, че е монтиран върху триножник от високи жълти стълбове в средата на паркинга пред халите. Самите хали представляваха футуристичен ансамбъл от боядисани в охра сгради, които сякаш нямаха прозорци. След секунда Джек осъзна, че халите са покрити и само създават илюзия за отделни постройки. Той пъхна ръка в джоба си и докосна стегнатото рулце от двадесет и три еднодоларови банкноти, които бяха цялото му земно богатство.

Под хладните слънчеви лъчи на ранния есенен следобед Джек тичешком прекоси улицата срещу паркинга.

Ако не бе разговорът му с Бъди Паркинс, той сигурно щеше да остане на магистралата, за да се опита да измине още петдесетина километра. През следващите два-три дни искаше да се добере до Илиной, където беше Ричард Слоут. Мисълта, че отново ще види приятеля си Ричард, го бе крепила през изтощителните дни на непрекъсната работа във фермата на Елбърт Паламаунтън. Представата за очилатия, сериозен Ричард Слоут, който зубри в стаята си в пансиона в Спрингфийлд, Илиной, го бе подхранвала не по-малко от щедрите порции на госпожа Паламаунтън. Джек продължаваше да копнее да види Ричард възможно най-скоро, но поканата на Бъди Паркинс някак си го бе разстроила. Той просто не беше в състояние веднага да се качи в следващата кола и да започне отново с историята си. („Във всеки случай — помисли си Джек — историята ми сякаш позагуби от силата си.“) Халите му предоставяха чудесна възможност да се помотае час-два, особено ако някъде вътре имаше и киносалон. Точно сега Джек с удоволствие би гледал дори най-тъпата, най-розовата любовна история, заснета някога на филмова лента.

А преди това, ако въобще имаше късмет да открие киносалон, трябваше да се погрижи за две неща, които непрекъснато отлагаше повече от седмица. Джек бе забелязал как Бъди Паркинс гледа окаяните му кецове. Те не само се бяха полуразпаднали на краката му и никак не приличаха на обувки за бягане, но и самите им подметки, някога пружиниращи и еластични, по мистериозен начин бяха станали твърди като асфалт. В дните, когато му се налагаше да изминава големи разстояния или да работи прав цял ден, краката му пареха от болка като изгорени.

Втората задача — да се обади на майка си, бе толкова обременена с вина и други страховити предчувствия, та на Джек чак не му се мислеше за нея. Изобщо не знаеше дали ще успее да сдържи сълзите си, когато чуе гласа й. Какво щеше да стане, ако усети, че е отслабнала, ако му се стори, че съвсем е останала без сили? Ще може ли наистина да продължи пътя си на запад, ако Лили дрезгаво го помоли да се върне в Ню Хампшир? И така, той дори не искаше да си признае, че ще позвъни на майка си. Съзнанието му изведнъж много ясно си представи редица телефонни автомати, строени под пластмасовите си похлупаци, и незабавно изтри образа им, сякаш Елрой или някое друго създание от Териториите би могло да изскочи от слушалката и да го сграбчи за гърлото.

Точно тогава три момичета, година или две по-големи от Джек, изхвърчаха от една лимузина, която безшумно се бе плъзнала през паркинга и бе спряла близо до главния вход на халите. За секунда му заприличаха на модели, непохватно представящи изкълчени пози на удоволствие и учудване. Когато сколасаха да заемат по-обикновени стойки, момичетата погледнаха с безразличие Джек и с вещина започнаха да привеждат косите си в ред. Уверените в превъзходството си малки принцеси изглеждаха дългокраки в опънатите по телата им дънки и когато се смееха, слагаха ръка пред устата си с жест, който предполагаше, че самият смях е смешен. Джек забави крачка и тръгна със скоростта на сомнамбул. Една от принцесите го погледна и промълви нещо на кестенявото момиче до себе си.

„Станал съм различен — помисли си Джек. — Вече не приличам на тях.“ Откритието го изпълни със самота.

Набито русо момче със синя дънкова жилетка без ръкави се смъкна от шофьорската седалка и събра момичетата около себе си просто като се престори, че не им обръща внимание. Момчето, което беше по-голямо и със сигурност играеше в университетския футболен отбор, хвърли един поглед към Джек и после преценяващо се загледа във фасадата на сградата.

— Тими! — повика го едно от момичетата, високо и кестеняво.

— Идвам — отвърна момъкът. — Просто се чудех какво ли така ужасно вони на лайна тук наоколо — добави той и възнагради девойките с високомерна усмивчица.

Кестенявото момиче презрително се ухили към Джек и се понесе по асфалта с приятелките си. Трите последваха арогантното тяло на Тими през стъклените врати.

Джек почака фигурите на Тими и ескорта му, които се виждаха през стъклото, да се смалят до размера на кукли надолу по алеята, преди да стъпи на плочката, която отваряше вратите.

Хладният въздух го прегърна.

От фонтан, чиято височина стигаше до втория етаж, струеше вода и се стичаше в широк басейн, ограден с пейки. Открити магазини гледаха към фонтана и от двете нива. От боядисания в охра таван се разнасяше тиха музика, както и специфична бронзова светлина. Миризмата на пуканки, ударила Джек в носа в мига, в който стъклените врати се плъзнаха и се затвориха зад гърба му, на талази излизаше от античен фургон, боядисан в червено като пожарна кола и поставен вляво от фонтана на приземния етаж. Джек незабавно бе видял, че в халите няма киносалон. Тими и дългокраките му принцеси плуваха нагоре с ескалатора в дъното и според Джек възнамеряваха да се настанят в ресторанта, наречен „Капитанска маса“, на втория етаж. Джек отново бръкна в джоба си и докосна рулцето банкноти. Перцето за китара на Спийди и монетата на капитан Фарън кротуваха на дъното в компанията на шепа центове.

На приземния етаж, притиснат между щанд за пържени картофи и магазин за алкохолни напитки, който рекламираше щурото намаление на две марки уиски, някакъв магазин привлече Джек с дългия си тезгях, отрупан със спортни обувки. Служителят зад касата се наведе напред и с явното подозрение, че Джек може би ще се опита да открадне нещо, го загледа как рови и преобръща чифтовете. За Джек марките върху тезгяха бяха напълно непознати. Нямаше „Найк“ или „Пума“, а някакви неизвестни имена, пък и изложеното много повече приличаше на гуменки, отколкото на кецове или маратонки. Джек предположи, че и те не са лоши и ще му свършат работа.

Избра си най-евтините, от които в магазина имаха неговия номер — сини платненки с червени лентички отстрани. Никъде по тях не бе изписана марката им и те му изглеждаха по-незабележими от всички останали. На касата плати с шест смачкани еднодоларови банкноти и каза да не му ги увиват.

Седна на една от пейките пред високия фонтан и изхлузи разпарцаливените си кецове, без да си прави труд да ги развързва. Когато намъкна новите обувки, краката му с право въздъхнаха от благодарност. Стана от пейката и пусна старите отрепки във високото черно кошче за боклук с бял надпис: „Не бъдете замърсители!“, под който с по-дребни букви пишеше: „Земята е нашият единствен дом“.

След това безцелно започна да се движи насам-натам и да търси телефони. Пред фургона с пуканките се раздели с петдесет цента и му бе връчена фунийка топли пуканки, по които проблясваше мазнинка. Мъжът на средна възраст с мустаци на морж и тиранти, който му продаде пуканките, му каза, че телефонните автомати са на горния етаж, някъде около сладкарница „Тридесет и един вкуса“, и разсеяно посочи най-близкия ескалатор.

Джек си гребна от пуканките, пъхна ги в устата си и застана на стъпалото зад една двадесетгодишна мацка и някаква поувехнала дама, чийто ханш заемаше цялата ширина на ескалатора, но и двете бяха с панталони.

Ако Джек решеше да се пренесе от самите хали или даже от място на един-два километра от тях, щяха ли стените им да се разтреперят и таванът им да се сгромоляса, щяха ли да се разхвърчат тухли и греди, и високоговорители, и прожектори и да премачкат всички, достатъчно нещастни да се случат вътре? И щяха ли самоуверените принцеси и арогантният Тими и повечето от останалите да завършат земния си път с пукнати черепи и различни осакатявания и премазани гърди и… за секунда, точно преди да слезе от ескалатора, Джек видя как огромни гипсови късове, греди и железа политат от тавана, чу ужасния трясък на приземния етаж, чу виковете — те сякаш се носеха из въздуха.

Ангола. „Рейнбърд Тауърс“.

Джек усети, че дланите му се изпотяват, и ги изтри в джинсите си.

„Тридесет и един вкуса“ разпръсваше нажежена до бяло рекламна светлина вляво от него и когато се обърна нататък, видя, че от другата страна започва някакъв коридор. Стените и подът му бяха облицовани с лъскави кафяви плочки и още след първия завой Джек зърна три телефона, които наистина бяха под прозрачни пластмасови похлупаци. Срещу тях се намираха вратите на мъжката и женската тоалетни.

Под средния похлупак Джек набра нулата, после кода на града и номера на „Алхамбра“.

— За чия сметка? — попита телефонистката и Джек каза:

— Разговорът е за сметка на госпожа Сойер от апартамент с номера 407 и 408. Ще говори с Джек.

Телефонистката на хотела прие поръчката и гърдите му се стегнаха. Тя прехвърли разговора в апартамента и телефонът иззвъня веднъж, втори път, трети път.

После изведнъж майка му каза:

— Господи, детето ми, радвам се да те чуя. Делата ти на километри далеч от мама хич не са по вкуса на старица като мен. Някак си ми е празно, когато не се мотаеш наоколо, пък и няма кой да ми казва как да се оправям със сервитьорите.

— Бедата ти е, че си твърде изискана за повечето от тях — отвърна Джек и си помисли, че сигурно ще се разплаче от облекчение.

— Джеки, а ти добре ли си? Кажи ми истината!

— Да, мамо, добре съм. Наистина съм добре. Просто исках да се уверя, че ти… знаеш какво.

Слушалката изпука, изписука пискливо и се разнесе пращене на статично електричество, неприятно като скърцането на пясък под подметка.

— И аз съм добре — продължи Лили. — Доста. Поне не съм по-зле от преди, ако за това се тревожиш. Май ми се иска да знам къде си.

Джек се поколеба за миг и слушалката отново припука и изсъска.

— Сега съм в Охайо. Съвсем скоро ще видя Ричард.

— Кога ще се върнеш, Джеки?

— Не мога да кажа. Бих искал, но не знам.

— Не можеш да кажеш! Кълна се, че ако баща ти не бе ти измислил странното, глупаво име… и ако ме бе помолил да те пусна десет минути по-рано или десет минути по-късно…

Припукването заглуши гласа й и Джек си спомни как бе изглеждала в сладкарницата, колко изпита и отпаднала беше тогава и как я бе помислил за старица. Когато връзката се възобнови, той попита:

— Имаш ли неприятности с чичо Морган? Той безпокои ли те?

— Отпратих го оттук, след като добре го нарязах.

— Той е бил там, така ли? Идвал е при теб? Сега продължава ли да те тормози?

— Отървах се от Слоут на втория ден след твоето заминаване, дечко. Хич не си губи времето да се тревожиш заради него.

— А той каза ли къде отива? — попита Джек, но в мига, в който думите излязоха от устата му, телефонът изпращя така, сякаш искаше да пробие дупка в главата му. Джек се смръщи и отдръпна слушалката от ухото си. Ужасният виещ звук бе толкова силен, че ако някой се появеше по коридора, неминуемо щеше да го чуе.

— Мамо! — викна Джек и притисна слушалката към ухото си. Пращенето се засили, сякаш някое радио, което не е на станция, е усилено докрай.

Линията внезапно утихна. Джек разклати слушалката, после я притисна към ухото си, но чу единствено смълчаното черно присъствие на мъртъв въздух.

— Хей — викна той и раздруса вилката. Тишината сякаш се притискаше към ухото му.

И пак внезапно, сякаш неговото натискане на вилката бе помогнало, сигналът — като истински оазис на нормалност и подреденост — се върна. Джек прехвърли слушалката в лявата си ръка и с дясната бръкна в джоба за нова монета.

И както непохватно се туткаше, просто замръзна. Сигналът изведнъж изпълни всичко наоколо и той чу гласа на Морган Слоут да му говори така ясно, сякаш добрият стар чичо Морган стои до съседния телефон.

— Домъкни задника си обратно вкъщи, Джек. — Гласът режеше въздуха като скалпел. — Просто го домъкни, преди ние да направим това.

— Чакай — възкликна момчето, сякаш молеше за време. Всъщност то бе твърде ужасено и изобщо не усещаше какво говори.

— Не мога да чакам повече, пале такова. Та ти сега си убиец. Така е, нали? Убиец си и не чакай повече възможности от нас! Просто се вдигни и се дотътри обратно до загубения курорт в Ню Хампшир! Веднага! В противен случай ще се наложи да те върнем вкъщи в сандък.

Джек чу изтракването в слушалката. Изпусна я. Телефонът сякаш се затресе на стената и изведнъж се свлече, увисна и се заклати на снопчето жици, преди да тупне тежко на пода.

Вратата на мъжката тоалетна се отвори с трясък зад гърба на Джек и някакъв глас извика:

— Мама му стара!

Джек се обърна и видя късо подстриган младеж с бяла престилка и папийонка, продавач в някой от магазините най-вероятно.

— Не го направих нарочно — каза Джек. — Просто се случи.

— Мама му стара! — повтори онзи, опули се насреща му, понечи да затича, но само прокара ръце през косата си.

Джек гърбом заотстъпва по коридора. Когато почти бе слязъл с ескалатора, чу че онзи най-накрая започва да крещи:

— Господин Олафсън! Господин Олафсън! Телефонът, господин…

Джек затича.

Навън въздухът бе свеж, изненадващо влажен. Той замаян застана на тротоара и видя как някаква синьо-бяла полицейска кола завива към паркинга и се насочва към халите. Бе на около петстотин метра от главния вход. Джек се обърна и тръгна надолу по тротоара. Шестчленно семейство се мъчеше да измъкне огромен градински стол през следващия вход. Джек забави крачка, за да погледа как майката и бащата обръщат дългия стол насам, натам и по диагонал, а децата им се пречкат в желанието си да се наместят върху него или да им помогнат. Най-сетне, с кански усилия, столът бе измъкнат. Полицейската кола лениво обикаляше огромния паркинг.

Недалеч от вратата, през която неорганизираното семейство успя да измъкне стола си, върху дървена щайга седеше възрастен негър. В скута му се полюляваше китара. Когато го наближи, Джек забеляза металното канче до краката му. Лицето на негъра бе скрито зад огромни мръсни слънчеви очила и под периферията на петносана касторена шапка. Ръкавите на дънковото му яке бяха сбръчкани като кожата на някой слон.

Джек кривна към бордюра, за да го заобиколи, и забеляза белезникавото, провесено през врата му картонче. Приближи се малко и успя да прочете избелелия надпис, надраскан на ръка с големи разкривени букви:

СЛЯП ПО РОЖДЕНИЕ

СВИРИ ВСЯКАКВИ ПЕСНИ

БОГ ДА ВИ БЛАГОСЛОВИ

Почти отминаваше, когато негърът, хванал очуканата стара китара, дрезгаво прошепна:

— О, йеее!

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

СНЕЖКО ПЕЕ

1.

Джек се врътна към негъра. Имаше чувството, че сърцето му ще изхвръкне.

„Дали е Спийди?“

Слепецът посегна за канчето, вдигна го и го разклати. Няколко монети издрънчаха на дъното.

„Спийди е. Той се е скрил зад тъмните очила. Спийди е.“

Джек бе сигурен в това. Само след миг бе сигурен точно в противното. Спийди нямаше квадратни рамене и широки гърди. Раменете на Спийди бяха по-полегати, дори малко смъкнати, и заради това гърдите му изглеждаха леко хлътнали. Мисисипи Джон Хърт, а не Рей Чарлс.

„Но изобщо не бих могъл да бъда сигурен, преди да си свали очилата.“

Тъкмо отвори уста, за да произнесе името на Спийди на глас, и старият човек започна да свири — изкривените му пръсти, тъмни и матови като овехтял орехов фурнир, който редовно е бил претриван с намазнен парцал, но никога полиран, бързо, гъвкаво и грациозно се плъзгаха по струните. Свиреше добре, пръстите му безпогрешно извличаха мелодията и след миг Джек я позна. Имаше я на една от старите плочи на баща му, озаглавена „Мисисипи Джон Хърт днес“. И въпреки че слепецът не пееше, Джек знаеше думите:

„Приятели мили, кажете сега,

Не е ли жестока тази тъга —

в нов гроб да спускат старика Луис?“

Русият футболист и трите принцеси изгряха през главния вход на халите. Всяка от принцесите държеше по една фунийка сладолед, мистър Америка — по един лютив хот-дог във всяка ръка. Насочиха се към мястото, където стоеше Джек. Той изобщо не ги забеляза, понеже вниманието му изцяло бе погълнато от негъра и китарата му. Беше прикован от идеята, че това е Спийди, който някак си е прочел мисълта му. Как иначе би било възможно един непознат човек да започне да свири песен на Мисисипи Джон Хърт в секундата, в която на самия Джек хрумва, че Спийди прилича на него? Освен това случайно ли в песента се споменаваше името Луис, пътното име на Джек?

Русият футболист премести и двата сандвича в лявата си ръка и с дясната цапна Джек по гърба с всичката сила на тренираните си мускули. Джек си прехапа езика, зъбите му изщракаха като капан за мечки. Болката бе неописуема. Той политна напред и се спъна в канчето на слепеца. Монетите се пръснаха на всички страни. Китарата замлъкна.

Мистър Америка и трите кискащи се принцеси вече бяха отминали. Джек се загледа след тях и отново усети познатата безсилна омраза. Това значеше да си съвсем сам и да се скиташ немил-недраг, това значеше да си още хлапе и да зависиш от чуждата милост, това значеше да бъдеш лесна жертва всекиму — на психопати като Озмънд и на изкуфели старци като лютерана Елбърт Паламаунтън, чиято представа за добре преминал работен ден бе дванадесет часа да се бъхтиш и шляпаш през лепкавите ниви под непрекъснато изливащия се леден октомврийски дъжд, а през обедната почивка да седиш прав като свещ в кабината на комбайна му, да нагъваш сандвичи с лук и да четеш от Книгата на Йов.

На Джек не му се прииска да ги „порази“, въпреки че имаше странното усещане, че реши ли, би могъл, че притежава някаква особена сила, нещо като електрически заряд. Понякога му се струваше, че и други хора също разбират това, виждаше го изписано по лицата им. Но той наистина не искаше да се занимава с тях, единственото му желание бе да бъде оставен сам, да…

Слепецът търсеше разпилените монети, ръцете му внимателно опипваха тротоара, гъвкавите му пръсти се движеха така, сякаш четяха по него. Напипа десетцентова монета и я пусна в металното канче. Дзън!

Джек смътно дочу как една от принцесите възкликна:

— Защо му разрешават да стои тук, толкова е гаден!

После коленичи, за да помогне. Започна да събира монетите и да ги пуска в канчето на слепеца. Тук долу, близо до стареца, усети миризмата на кисела пот, на плесен и някакво сладникаво ухание, като на покълнало жито. Елегантно облечените купувачи гнусливо ги заобикаляха.

— Благдаря, благдаря — монотонно нареждаше слепецът и Джек усещаше пиперливия му дъх. — Благдаря, поживил те Бог, благдаря…

Спийди е.

Не е Спийди.

Това, което най-накрая го накара да проговори, беше мисълта колко малко от вълшебния сок му бе останало. Не повече от две глътчици. Джек не знаеше дали след случилото се в Ангола някога отново ще посмее да се пренесе в Териториите, но все още искаше да спаси живота на майка си, което означаваше, че може би ще се наложи.

Освен това каквото и да беше талисманът, той сигурно трябваше да се пренесе в другия свят, за да го вземе.

— Спийди?

— Благдаря, Бог да те поживи, благдаря, не чух ли нещо да се търкулва ей натам, а? — Той посочи с ръка.

— Спийди! Аз съм! Джек!

— Никой не спи тук наоколо, момче. Не, господине. Няма таквоз нещо. — Ръцете му започнаха опипващата си разходка по тротоара в посоката, в която бе посочил. Едната от тях намери монета от пет цента и я пусна в канчето. Другата случайно докосна обувката на елегантна млада жена. Хубавичкото й бездушно лице се сгърчи в почти болезнено отвращение и тя се отдръпна като попарена.

Джек вдигна последната монета, търкулнала се чак на самата улица. Беше сребърен долар, голяма стара монета със Статуята на свободата от едната страна.

От очите му потекоха сълзи. Затъркаляха се по мръсното му лице, а той се опита да ги избърше и само ги размаза с треперещата си ръка. Плачеше за Тилке, Уайлд, Хейгън, Дейви и Хайдъл. Плачеше за майка си. За Лаура де Лосиан. За сина на коларя, който лежеше мъртъв на пътя с пребъркани джобове. Но най-много плачеше за себе си. Беше се изморил да се мъкне по пътищата. Ако човек подкара своя собствен кадилак, нищо чудно пътуването да му се стори път-мечта, но когато трябва да измине цялото разстояние на стоп, когато разчита само на палеца си и на историята, която просто е започнала да се изтърква, когато зависи от чуждата милост и лесно може да стане жертва на всекиго, за него това не е нищо друго освен път на изпитанията. Джек чувствуваше, че вече е изтърпял достатъчно, но нямаше начин да се откаже. Откажеше ли се, ракът щеше да отнесе майка му, а чичо Морган като нищо щеше да смаже него самия.

— Не мисля, че мога да го направя, Спийди — изхлипа той. — Наистина не мисля.

И тогава слепецът посегна към момчето вместо към разпилените монети. Гъвкавите му, четящи пръсти намериха ръката му и се сключиха около нея. Джек усети загрубялата кожа по върховете на пръстите му. Негърът го завъртя към себе си, към миризмата на пот, на плесен и топлина, и той притисна лице в гърдите на Спийди.

— Хич не го знам тоз Спийди, момче, ама ти май дяволски много залагаш на него, а? Ти…

— Мъчно ми е за мама, Спийди — изхлипа Джек, — а Слоут е по петите ми. Той говореше от телефона в халите, той! И това не е най-лошото. Най-лошото се случи в Ангола… „Рейнбърд Тауърс“… земетресение… пет души… аз го направих, Спийди, аз ги убих, докато се пренасях тук отвъд, аз ги убих, както едно време татко и Морган Слоут убиха Джери Бледсоу!

Най-после каза най-лошото. Най-сетне изплю камъчето на вината, което бе запречвало гърлото му и заплашваше да го задуши. Отново го разтресоха ридания, но сълзите сега бяха по-скоро от облекчение, отколкото от страх. Беше изречено. Най-сетне си бе признал, че е убиец.

— Охохооо! — извика негърът. Гласът му сякаш звънтеше от удоволствие. Тънката му, силна ръка стисна Джек и го разтърси. — Мчи де си понесъл целия тоз тежък товар, момче? Я мирясай. Не трябва ли да свалиш част от него?

— Аз ги убих — прошепна Джек. — Тилке, Уайлд, Хейгън, Дейви…

— Е, ако приятелят ти Спийди беше тук, който и да е той или дет и да броди по широкия свят, и той щеше да ти каже, знайш, че не можеш носи целия свят на плещите си, синко. Не можеш го направи. Никой не може. Щото опиташ ли се да понесеш света върху плещите си, знайш, той първом ще скърши гърба ти, а после и духа ти,синко.

— Аз убих…

— Опря пушка в главите им и ги застреля, тъй ли?

— Не… земетресението… пренасях се и…

— Хич не мога да зная за туй — отвърна негърът. Джек се бе отдръпнал от него и с любопитство се взираше в набразденото му лице, но той бе извърнал глава към паркинга. Ако наистина беше сляп, то сигурно по звука на мотора бе познал полицейската кола, защото гледаше точно към нея. — Ама зная, че ти е грешна представата за туй кое е убийство. Току-виж, седим си ний тук и някой чиляк земе, па се тръшне до нас, тъй както си минава, щото го фанал инфарктът. И ти сигур веднага щеш си помисли, че си го убил и ще занареждаш: „Ох, ами сега, ей на, отиде си нещастникът, заради мен си отиде, убих го аз, хлъц, подсмърк, хлъц-туй… хлъц-онуй!“ — Докато изговаряше „туй“ и „онуй“, слепецът ги придружи с бързи акорди в сол-мажор, до-мажор и отново в сол-мажор и се засмя, доволен от себе си.

— Спий…

— Спи не спи, туй е положението — ухили се негърът и пожълтелите му, изпочупени зъби лъснаха. — Ама някои люде и будни се опитват да се обвиняват за неща, започнати от други. Може би бягаш, щото те преследват, момче.

Сол-мажор.

— Може би не си имал друг избор.

До-мажор с елегантни трели в средата, които накараха Джек да се ухили, въпреки волята си.

— Може би в другиго е вината.

И отново сол-мажор, преди слепецът да остави китарата си встрани (докато в полицейската кола двете ченгета хвърляха чоп, за да разберат кой от тях ще трябва да докосне стария Снежко, ако той откаже да ги последва доброволно).

— И може би тинтири и може би минтири, и може би туй и може би онуй… — Той отново се разсмя, сякаш страховете на Джек бяха най-забавното нещо, което някога е чувал.

— Но аз не знам какво може да стане, ако…

— Мчи кой ли пък знай, знай ли изобщо някой какво ще стане, ако еди-кой си направел еди-какво си еди-къде си — прекъсна го негърът, който може би беше или може би не беше Спийди Паркър. — Не. Не знай. Ама почне ли да си трови главата с туй, той трябва да стои кат затворник вкъщи, щото ще го е страх и носа си да покаже навън! Хич не знам проблемите ти, момче. И не искам да ги знам. Може да излезеш и някой луд, кат те чувам да хортуваш за земетресения и разни таквиз побъркани истории. Ама понеже ми помогна да си събера парите и не рачи да откраднеш от тях, щото аз ги преброих сичките, добре познавам аз всяко дзън-дзън, та затуй ще ти дам един съвет. Някои неща не мож ги спря. Понякога хора мрат, щото някой си направил нещо си… но ако той пък не го беше направил, току-виж доста повече люде си отишли мърцина. Разбираш ли как стоят нещата, синко?

Мръсните слънчеви очила се наклониха към него.

Джек усети дълбоко, разтърсващо облекчение. Да, той наистина разбираше. Слепецът говореше за труден избор, внушаваше му, че между труден избор и престъпно поведение просто има разлика. И че може би престъпникът не беше тук.

Престъпникът май бе човекът, който преди няколко минути му каза да си замъкне задника вкъщи.

— А току-виж — отбеляза слепецът и придружи думите си с тъжен ре-минор — всичко Бог решавал, така поне ми казваше някога старата ми майка, а сигурно и твоята тъй ти казва, ако е християнка. И ние, ей тъй, мислим си, че правим едно, а то излязло друго. Щото Книгата на книгите казва, че сичките неща, ама даже и тия, дет ни се чинят зли, знайш, Бог ги решава. Ти как мислиш, момче?

— Не знам — призна си честно Джек.

Беше съвсем объркан. Трябваше само да затвори очи, за да види как телефонът се изтръгва от стената и увисва на жиците като странна марионетка.

— Ама мен, знайш, работата лошо ми мирише. Чини ми се, че си се оставил сичко туй да те тласне към пийване.

— Какво! — смаяно възкликна Джек и после си помисли: „Хрумна ми, че Спийди прилича на Мисисипи Джон Хърт и той веднага засвири песен на Джон Хърт… а ето сега по същия начин заговори за вълшебния сок. Вярно, прави го много предпазливо, но мога да се закълна, че точно това има предвид.“

— Ти наистина разчиташ чуждите мисли — тихо каза Джек. — Разчиташ ги, нали? В Териториите ли се научи, Спийди?

— Хич не ги чета мислите, знайш, хич даже, ама кат дойде ноември стават четирийсет и две години, откак ми загаснаха лампите, а за четирийсет и две години, знайш, носът и ушите на чиляка заемат и тяхното място. Мирише ми на евтино вино от тебе, синко. Помирисвам го, знайш, навсякъде върху теб, га че ли косата си си мил с него!

Джек изпита странно неудобство — винаги се чувствуваше така, когато го обвиняваха, че е извършил нещо лошо, а той всъщност бе невинен. Та откакто се пренесе тук отвъд, се бе допрял само веднъж или дваж до почти празната бутилка, и то неволно! И докосването просто го бе изпълвало с ужас, карало го бе да се чувствува като селянин от Средновековието, докоснал тресчица от Светия кръст или костичка от някой светец. Бутилката наистина беше вълшебна, вярно. Вълшебна и могъща. И понякога убиваше хора.

— Не съм пил, честно — успя да промълви Джек накрая. — Това, с което започнах, почти свърши… човече, та аз дори не го харесвам! — Стомахът му се сви в нервен спазъм. Само при мисълта за вълшебния сок започна да му се повдига. — Но имам нужда от още малко. Просто за всеки случай.

— Мили Боже, чуй го! Момче кат него! — Слепецът се изсмя и поклати глава. — Хич не ти трябва туй, ама хич, знайш. Хич никое момче няма нужда от тая отрова, за да пътешества.

— Но…

— Чуй! Ще ти попея малко, че да се ободриш. Звучи баш кат за теб.

И той запя с глас, нямащ нищо общо с гласа, с който говореше. Дълбок и силен и трептящ, без следи от негърския говор. Джек си помисли, че звучи почти като обиграния, обработен глас на оперен певец, забавляващ се с малко популярна музика, и усети как ръцете и гърбът му настръхват от богатството, силата и пълнотата му. Главите по тротоара започнаха да се обръщат.

— „Зарее ли се пак над теб червеношийка, не можеш ти да хълцаш, не можеш ти да плачеш, дочуеш ли познатата, трептяща, сладка песен…“

Джек бе пронизан от сладостно и ужасно усещане, от чувството, че и преди е слушал това или нещо, което много прилича на него. И когато слепецът се ухили с изпочупените си, пожълтели зъби, момчето осъзна откъде му е познато всичко, разбра какво караше главите да се обръщат така, както биха се обръщали, ако по паркинга препускаше носорог. В гласа на пеещия негър се долавяше прекрасна, несвойствена чистота, чистотата на въздух, толкова прозрачен и свеж, че човек би могъл да помирише репичка, извадена от земята на половин километър. Песента бе стара и позната, но гласът… гласът чисто и просто беше от Териториите!

— „Ставай… ставай, ти сънливко… ставай, ставай от леглото… че те чакат смях и песни и любов и…“

Изведнъж и китарата, и гласът замряха. Джек, който изцяло бе съсредоточил вниманието си върху лицето на слепеца (подсъзнателно се опитваше да проникне право през тъмните очила и може би да види очите на Спийди зад тях) разшири кръгозора си и видя, че до слепеца са застанали двама полицаи.

— Знайш, хем не чувам нищо — почти свенливо продума слепецът, — хем ми се чини, че помирисвам нещо синьо.

— По дяволите, Снежко, известно ти е, че нямаш право да работиш около халите — кресна един от полицаите. — Какво ти каза съдията Халас, когато за последен път беше в кабинета му? Само в търговската част на града между Сентър Стрийт и Мюръл Стрийт. Никъде другаде. Дявол да го вземе, момко, много си изкуфял! Съвсем си сдал багажа, откакто жена ти го върза, а? Просто не знам…

Спътникът му го побутна и кимна с глава към Джек.

— Ей, хлапе, бързо към къщи и дим да те няма! — отсечено нареди първият полицай.

Джек тръгна надолу по тротоара. Как да остане? Даже и да можеше да помогне с нещо, не смееше да остане. Имаше късмет, че вниманието на полицаите бе заето с човека, когото нарекоха Снежко. Защото погледнеха ли го втори път, той не се съмняваше, че щяха да поискат да докаже кой е. С нови кецове или не, останалата част от него изглеждаше жалка и занемарена. А полицаите от сто километра помирисват скитниците, а ако Джек не беше скитник, то едва ли някога е имало такъв.

Представи си как го захвърлят в участъка на Зейнсвил, докато градските полицаи, добре сложени момци в синьо, които всеки ден слушат Пол Харви и подкрепят президента Рейгън, се опитват да открият чие малко хлапе е той.

Не, на полицаите от Зейнсвил не им трябваше друго освен един-единствен бегъл поглед.

Зад гърба му се приближаваше равномерно пърпорещ двигател.

Джек понамести раницата си и заби поглед в новите кецове, сякаш безмерно се интересуваше от тях. С ъгълчето на окото си зърна бавно задминаващата го полицейска кола.

На задната седалка седеше негърът, а до него стърчеше дръжката на китарата му.

Когато патрулната кола зави към изходната алея, слепецът внезапно обърна глава и погледна през задното стъкло, погледна право към Джек…

… и въпреки че Джек не можеше да надзърне през зацапаните тъмни очила, той бе абсолютно сигурен, че Лестър Спийди Паркър му намигна.

2.

Джек повървя още малко, притиснат от мисли, и накрая отново стигна до разклонението за магистралата. Спря и се втренчи в табелите, които му се струваха единственото ясно нещо, останало в света,

(в световете?)

където всичко друго бе само подлудяващо сиво въртене. Усещаше как тъмната депресия, която се вихреше наоколо, прониква и в самия него и се опитва да разстрои решението му. Това, че му бе мъчно за дома, също играеше роля за засилване на депресията, но на фона на обзелата го мрачна безнадежност предишната му носталгия изглеждаше наистина детска и неосъзната. Струваше му се, че сега е оставен на произвола на съдбата, без дори едно-единствено здраво нещо, за което да се хване.

Докато стоеше пред табелите и наблюдаваше движението по шосето, Джек осъзна, че е дяволски близо до мисълта за самоубийство. Известно време го бе поддържала мисълта, че скоро ще види Ричард Слоут (и въпреки че не бе искал да признае и пред самия себе си, мисълта, че Ричард би могъл да тръгне с него на запад, не бе пронизвала ума му само бегло; в края на краищата това нямаше да е първият път, в който един Сойер и един Слоут заедно предприемат странни пътешествия, нали?), но тежката работа във фермата на Паламаунтън и особените преживявания в халите „Бъкай“ бяха придали дори на това блясъка на фалшиво злато.

„Прибери се вкъщи, Джеки, съвсем си капнал — прошепна някакъв глас. — Ако продължиш, няма да свършиш добре, ти и сега си на края на силите си… пък и следващия път може да умрат петдесет души. Или петстотин.“

Е-70 източно платно.

Е-70 западно платно.

Изведнъж той бръкна в джоба си за монетата, монетата, която беше сребърен долар в този свят. Сега нека боговете решат — веднъж и завинаги. Той бе твърде изтощен, за да го направи. Гърбът още го смъдеше от удара на мистър Америка. Падне ли се тура, застава в източното платно и се прибира вкъщи. Падне ли се ези, продължава… и повече няма да се обръща назад.

Застанал в праха на банкета, Джек метна монетата в хладния октомврийски въздух. Тя се издигна, преобърна се отново и отново и проблесна под лъчите на слънцето. Той изви глава, за да проследи полета й.

Едно семейство, което тъкмо минаваше с големия си автомобил, спря да се джанка и любопитно го огледа. Оплешивяващият мъж на волана, дипломиран експерт-счетоводител, който понякога се събуждаше посред нощ и се дебнеше за пронизващи болки в гърдите и в лявата ръка, изведнъж бе осенен от абсурдна поредица мисли. Приключение. Опасност. Експедиция с благородна цел. Риск. Слава. Поклати глава, сякаш да я проясни, и в задното огледало видя момчето в мига, в който то се наведе, за да погледне нещо. „Господи, Боже мой! — помисли си оплешивяващият дипломиран експерт-счетоводител. — И таз добра! Лари, главата ти бъка от измишльотини като някоя шибана приключенска книга!“

Лари се включи в движението по магистралата, бързо стигна седемдесет и забрави момчето с мръсните джинси от банкета край пътя. Ако сколасаше да се прибере до три, тъкмо хващаше срещата за титлата в среднотежка категория.

Монетата падна. Джек се наведе над нея. Ези… но това не беше всичко.

Жената върху монетата не беше Статуята на свободата, а Лаура де Лосиан, кралица на Териториите. Но каква разлика имаше сега от бледото, изпито, полузаспало лице, заобиколено от загрижените милосърдни сестри с белите им, разперени забрадки на монахини, което бе зърнал за миг в павилиона! Лицето върху монетата бе будно и разбиращо, енергично и прекрасно. Красотата му не бе класическа — линията на челюстта не беше достатъчно ясно изразена и скулите, които се виждаха в профил, бяха малко омекотени. Красотата идваше от царственото положение на главата, комбинирано с ясно изразеното чувство, че тя някак си е добре и способна;

И как само приличаше на лицето на майка му!

Очите му се наляха със сълзи и Джек ги стисна. Не искаше да им позволи да потекат. Бе плакал достатъчно за един ден. Имаше своя отговор и той нямаше нужда от оплакване.

Когато отново отвори очи, Лаура де Лосиан беше изчезнала. Жената върху монетата отново бе Статуята на свободата.

Въпреки това той имаше своя отговор.

Джек се наведе, вдигна монетата от праха, пусна я в джоба си и се насочи по отсечката, водеща към западното платно на магистрала Е-70.

3.

На следващия ден по небето се носеха бели облаци, а въздухът миришеше на дъжд. Границата между Охайо и Индиана оттук не беше нищо друго освен пожелание и обещание.

А „тук“ се намираше край Е-70, в един шубрак в горичката над местността за отдих на Луисбърг. Джек стоеше скрит (както се надяваше) между дърветата и търпеливо чакаше едрият плешив мъж с дебелия мазен глас да се върне обратно в колата си и да отпътува. Надяваше се плешивкото да го направи скоро, преди да завали. Беше му достатъчно студено и без да се е намокрил, цяла сутрин носът му беше запушен, а гласът му — пресипнал. Мислеше си, че сигурно се разболява.

Едрият плешив мъж с дебелия, мазен глас се бе представил като Емъри У. Лайт. Бе го качил към единадесет часа, северно от Дейтън, и Джек почти незабавно беше усетил как коремът му предупредително се присвива. Той бе пътувал с Емъри У. Лайт и преди. Във Върмонт Лайт се наричаше Том Фъргюсън и бе казал, че е старши майстор във фабрика за обувки; в Пенсилвания псевдонимът му беше Боб Дарънт, а професията му се превърна в областен гимназиален инспектор; днес Лайт каза, че е председател на Първа Търговска Банка в Парадайз Фолс, Охайо. Фъргюсън беше мургав и мършав, Дарънт — пълен и зачервен като току-що изкъпано бебе, а днешният Емъри У. Лайт — едър и мазен, с очи като варени яйца зад очилцата без рамки.

Джек беше открил, че изброените разлики са само повърхностни. Те всички слушаха историята с еднакъв бездиханен интерес. Всички го бяха попитали дали е имал гаджета вкъщи. Рано или късно откриваше ръка (дебела и мазна ръка), която се плъзваше по бедрото му, и когато погледнеше към Фъргюсън/Дарънт/Лайт, в очите им откриваше полупобъркана надежда (смесена с някакво полупобъркано изражение за вина), а по горната им устна — ситни капчици пот (при Дарънт потта бе проблясвала през тъмните мустаци като малки очички, надничащи иззад клоните на някой храсталак).

Фъргюсън го бе попитал дали иска да изкара десет долара.

Дарънт бе покачил сумата на двадесет.

Дебелият мазен глас на Лайт, след като изпращя и притрепера в няколко регистъра, го попита дали може да похарчи петдесет долара. Самият Лайт винаги си носел по толкова скрити в токчето на лявата обувка и с удоволствие щял да ги даде на господин Луис Фарън. Можели да се отбият на едно местенце, близо до Рандолф. Някакъв празен хамбар.

Джек не направи връзка между непрекъснато повишаващите се парични предложения от страна на Лайт и братята му и евентуалните промени, които може би приключенията оставяха върху самия него — той не бе интроспективен по натура и не се интересуваше от самоанализи.

Достатъчно бързо се бе научил да се справя с юнаци като Емъри У. Лайт. Първият му опит с Лайт, когато той се бе наричал Том Фъргюсън, му бе показал, че няма защо човек да се излага на ненужни рискове. Когато Том Фъргюсън сложи ръка на бедрото му, Джек автоматично отвърна като момче-калифорнийче, свикнало, че педерастите са част от пейзажа:

— Не, господине, благодаря. Аз просто не съм обратен.

И преди му се беше случвало да го награбват, предимно в киносалони, а веднъж един продавач в Северен Холивуд любезно му бе предложил да му го духа в пробната (и когато Джек му бе отвърнал: „Не, благодаря“, той бе казал: „Хубаво, сега ще премериш синьото сако, нали?“)

Това бяха неприятности, с които едно добре изглеждащо дванадесетгодишно момче в Лос Анжелос просто се научаваше да преживява, както всяка хубавичка жена свиква сегиз-тогиз да я понатиснат в метрото. В края на краищата човек си намира някакъв начин да се справи, без да позволи случката да развали целия му ден. Отчаяните опити, като направения от Фъргюсън, бяха по-малък проблем от внезапните сграбчвания из засада. Тях човек можеше просто да отклони.

Поне в Калифорния можеше. Педерастите от източните щати обаче очевидно се отнасяха към отказа по различен начин.

Фъргюсън бе забил спирачката, гумите на понтиака му се бяха влачили, скърцали и вдигали облаци прах цели четиридесет метра.

— Ти бе, кого наричаш обратен? — разпищя се той. — Казвай кого наричаш обратен! Аз съм обратен, така ли? Господи! Ти искаш да услужиш на проклетото хлапе, да му спестиш някой долар, а то ти вика педераст!

Джек смаян го гледаше. Неподготвен за внезапното спиране, бе чукнал главата си в предното табло. Фъргюсън, който само преди миг го поглъщаше с влажните си кафяви очи, сега изглеждаше готов да го убие.

— Слизай! — крещеше той. — Ти си обратен, не аз! Ти си педераст! Веднага слизай, педалче проклето! Аз имам жена! Имам деца! Посял съм копелета из цяла Нова Англия! Не съм педераст, не съм обратен! Ти си обратен, а не аз, та-ка че из-ли-зай от ко-ла-та ми!

По-ужасен, отколкото бе дори при срещата си с Озмънд, Джек точно това и направи, а Фъргюсън, който продължаваше да грачи, потегли и го засипа с чакъл. Момчето се заклатушка до каменистия насип, седна и се разкикоти. Кикотът премина в смях и точно тогава Джек реши, че трябва да си изработи стратегия. „Всеки сериозен проблем има нужда от стратегия“ — бе казал веднъж баща му. Морган се бе съгласил буйно, но Джек реши, че това не бива да го спира.

Стратегията му бе успяла с Боб Дарънт и Джек нямаше основания да се съмнява, че няма да успее и с Емъри У. Лайт… но междувременно бе настинал и носът му течеше и му се щеше Лайт да се измита по-бързо. Докато се криеше между дърветата, Джек го виждаше как крачи нервно напред-назад с ръце в джобовете, а плешивото му теме меко проблясва. От магистралата долиташе бръмченето на големи камиони, а вонята на дизелово гориво изпълваше въздуха. Горичката беше пълна с боклуци, нещо обикновено за горите в крайградските почивни зони. Празни найлонови торбички. Смачкани консервени кутии. Изкривени кутии от „Пепси-кола“ и бира. Натрошени бутилки от джин и ирландско уиски. Разкъсани найлонови гащички с разкапана дамска превръзка, залепнала за парчето. Гума, промушена през счупен клон. И на всеки две крачки — миризлива купчинка. А стените на мъжката тоалетна бяха изподраскани с надписи, близки до душевността на типове като Емъри У. Лайт. „Ще ми се да го духам голям и дебел!“ „Бъди тук в 4 за най-доброто духане, което някога си получавал.“ „Цуни ме отзад!“ А някакъв поет-педераст с необятни желания бе написал: „Със усмивка чакам аз всички да ме чукате в захлас!“

„Мъчно ми е за Териториите“ — помисли си Джек и изобщо не се изненада, когато осъзна това. Стоеше зад две тухлени бараки под Е-70, някъде си в западната част на Охайо, трепереше в тънкия пуловер, купен за долар и половина от един оказион, и чакаше едрият плешив мъж долу да се метне на коня си и да отпраши.

Стратегията на Джек сама по себе си бе проста: не предизвиквай човек с дебели мазни ръце и дебел мазен глас.

Джек облекчено въздъхна. Най-после бе задействувала. Изражението, появило се върху едрото мазно лице на Емъри У. Лайт, говореше за гняв и отвращение. Той се върна при колата си, вмъкна се вътре, даде на заден толкова рязко, че почти удари пикапа, потеглящ зад него (изсвириха клаксони и пътникът в пикапа застреля с пръст Емъри У. Лайт) и най-после замина.

Сега само трябваше да застане там, където отбивката за пикник-зоната се вливаше в магистралата, да размаха палец и да се надява, че ще успее да се качи, преди да завали.

Хвърли още един поглед наоколо. „Мръсно, грозно и отвратително!“ Думите се появиха съвършено естествено в ума му, докато разглеждаше пълното опустошение край себе си. Хрумна му, че всичко наоколо изглежда мъртво, че просто се долавя присъствието на смъртта — и не само тук, в почивната зона, или по шосетата, а сякаш цялата страна, която бе пропътувал, дълбоко се беше пропила със същото зловещо усещане.

Новата носталгия се върна — желанието да отиде в Териториите и да види тъмносиньото небе, леко извитата линия на хоризонта…

„Само че това предизвиква промените, убили Джери Бледсоу.“

„Хич не мога да зная за туй… Ама зная, че ти е грешна представата кое е убийство…“

Докато слизаше надолу към поляната — сега вече наистина трябваше да пишка — Джек кихна три пъти, бързо, едно след друго. Преглътна и се намръщи от горещите иглички в гърлото си. „Значи тъй. Разболявам се, да. Знаменито. Още не съм стигнал и до Индиана, температурата е десет градуса, по прогноза се очаква дъжд, стопът не ми потръгна, а сега и…“

Изведнъж мисълта му се прекъсна. Той зяпна и се втренчи към паркинга. За миг му се стори, че ще се напишка.

В една от двадесетината наклонени клетки на паркинга бе спряло едно БМВ — покритата с прах, тъмнозелена кола на чичо Морган. Нямаше шанс да греши, изобщо нямаше шанс. Виждаше се калифорнийският номер с трите буквички МЛС, сложени от суета встрани — Морган Лутър Слоут. Изглеждаше като кола, карана бързо и лудо.

„Но ако той е в Ню Хампшир, как би могла колата му да бъде тук? Съвпадение е, Джек, просто е съвпадение…“

После момчето забеляза човека, който стоеше с гръб към него до монетния телефон и разбра, че изобщо не е съвпадение. Беше облечен в обемист анорак, обточен с кожа, дреха по-подходяща за пет под нулата, отколкото за десет над. С гръб или не, широките рамене и едрата, отпусната и тромава фигура не можеха да бъдат сгрешени.

Мъжът до телефона закрепи слушалката между рамото и ухото си и понечи да се обърне.

Джек се долепи до стената на мъжката тоалетна.

„Дали ме видя?“

„Не — сам си отвърна той. — Не, мисля, че не. Но…“

Но капитан Фарън бе казал, че Морган, Морган от другия свят, щял да го надуши, както котката надушва плъх, и така и стана. От скривалището си в опасната гора Джек бе видял как зловещото бяло лице на прозореца на дилижанса се променя.

Морган от обичайния свят също щеше да го надуши. Ако му даде време.

Зад ъгъла се чуха стъпки. Приближаваха се.

С вкаменено лице, примрял от страх, Джек вдигна раницата си и след това я отпусна. Знаеше, че е твърде късно, че е твърде бавен, че Морган Слоут ще се покаже иззад ъгъла и усмихнат ще го пипне за врата. „Здрасти, Джеки! Хо-хо-хо. Играта свърши, нали, малко пале такова!“

Висок мъж в ловджийски костюм зави иззад ъгъла, погледна с безразличие към Джек и се запъти към чешмата.

Връщаше се. Той се връщаше. Не изпитваше вина, поне сега не, а само ужасен, вцепеняващ страх, странно примесен с чувството на облекчение и задоволство. Джек отвори раницата си. Ето я бутилката на Спийди с по-малко от един пръст морава течност,

(„Хич никое момче няма нужда от тая отрова, за да пътешества, но аз имам, Спийди, аз имам!“)

плискаща се на дъното. Нямаше значение. Той се връщаше обратно. Сърцето му просто подскочи при тази мисъл. На лицето му цъфна усмивка и прогони сивия ден и страха в сърцето му. „Връщам се, да, истина е!“

Отново се приближаваха стъпки и този път наистина беше чичо Морган, не можеше да има съмнение чии са тежките, отсечени и някак ситни крачки. Само че страхът си бе отишъл. Чичо Морган е подушил нещо, но завие ли зад ъгъла, няма да види нищо друго освен разкъсани найлонови пликчета и смачкани кутийки от бира.

Джек дълбоко си пое дъх, напълни дробовете си с мръсната воня на дизелови пари, отработени газове и студен есенен въздух. Допря бутилката до устните си и пое една от двете останали глътки. И въпреки че очите му бяха затворени, той примижа, когато…

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

ВЪЛК

1.

… силната слънчева светлина се блъсна в стиснатите му клепачи.

Освен сладникавия мирис на вълшебния сок Джек подуши още нещо… топлата миризма на животни. Чу ги как се движат навсякъде около него.

Уплашен, той отвори очи, но отначало не можа да види нищо. Светлината му се стори толкова силна, сякаш някой изведнъж бе запалил крушка от двеста вата в тъмна стая.

Топъл, покрит с кожа хълбок се удари в него, но не заплашително (или поне Джек се надяваше, че е така), а по-скоро по начин, казващ: аз-много-бързам-да-мина-благодаря-ви-много. Джек, който тъкмо се надигаше, отново тупна на земята.

— Хей! Хей! Махайте се от него! Точно тук и точно сега! — Силно, здравословно изшляпване, последвано от недоволен животински звук, нещо средно между мууу и беее. — Божи вересии! Де са ви чувствата! Махайте се от него, преди да ви отхапя ушите!

Очите на Джек вече бяха привикнали достатъчно към ярката светлина на прекрасния есенен ден в Териториите и той различи един млад гигант, който стоеше в средата на стадо налитащи животни, побутващи хълбоци и леко извити гърбове повече за удоволствие, отколкото за да напакостят. Джек се сепна, автоматично откри бутилката на Спийди с последната останала глътчица и я стисна, без да отмества поглед от младия мъж, който стоеше с гръб към него.

А той, той беше висок — поне метър и деветдесет, според Джек, и гръдната му обиколка изглеждаше огромна и сякаш не бе пропорционална на височината му, толкова бяха широки раменете му. Мазна черна коса се спускаше чак под лопатките му. Мускулите му мърдаха и се издуваха, докато се движеше между животните, които изглеждаха като дребни крави. Караше ги встрани от Джек, към Западния път.

Той беше забележителна фигура, но Джек бе поразен най-много от дрехите му. Всички в Териториите (включително и самият Джек) носеха туники, жакети, къси палтенца и груби панталони.

Човекът пред него беше облечен в работен комбинезон.

После той се обърна и Джек помисли, че ще се задуши от ужас и скочи на крака.

Елрой.

Овчарят беше Елрой.

2.

Само че не беше.

Джек сигурно нямаше да сколаса да разбере това и всичко, което последва, може би нямаше да се случи (или поне щеше да се случи по съвсем друг начин), ако не бе напълно парализиран от ужас. Но момчето просто не можеше да побегне, стоеше замръзнало като сърна, вцепенена от светлината на ловджийските фенери.

Когато фигурата в работния комбинезон се приближи, той си помисли: „Елрой не беше толкова висок или с толкова широки рамене. И очите му бяха жълти…“ А очите на създанието пред него бяха ярки и невероятно оранжеви. Взирането в тях приличаше на надничането в тиквите-фенери, които се палеха за празника Вси Светии. И докато ухилването на Елрой говореше за лудост и убийство, усмивката на овчаря беше широка, радостна и кротка.

Краката му бяха боси и огромни като лопати, пръстите им, събрани на групи по два и три, едва се виждаха под твърди, къдрави косми. Изпълненият с изненада, страх и пробуждащо се любопитство Джек осъзна, че те не приличаха на копита като краката на Елрой, а по-скоро на меки лапи.

Когато овчарят скъси разстоянието между двамата, очите му за миг лумнаха още по-ярки и оранжеви. След това избледняха и станаха с цвят на опушен лешник. Джек забеляза, че усмивката му е не само приятелска, а и озадачена, и в същия миг изведнъж разбра две неща: първо, че в човека пред него няма и капчица злоба, и второ, че той е муден. Не глуповат, може би, а просто муден.

— Вълк! — изкрещя едрото момче-звяр и се ухили. Езикът му бе дълъг и заострен. Джек потрепера и си помисли, че то прилича точно на вълк. Не на козел, а на вълк. Надяваше се да не се е излъгал, че в него липсва злоба. „Но ако съм сгрешил, поне няма да ми се налага отново да правя грешки… никога вече.“

— Вълк! Вълк! — Овчарят протегна ръка и Джек забеляза, че ръцете му също са окосмени. Козинката им бе по-фина и много по-пищна, почти красива. Особено гъста беше по дланите, където и цветът й бе чудесен — белееше като звезда на челото на конче.

„Господи, Боже мой, та той май иска да се ръкува с мен!“ Джек си спомни думите на чичо Томи, че не трябва да отказва да се ръкува дори с най-злия си враг („След това се бий с него до смърт, ако трябва, но първо стисни ръката му.“) и въодушевено подаде собствената си ръка, като се чудеше дали няма да бъде смазана… или изядена.

— Вълк! Вълк! Стискаме си ръцете точно тук и сега! — извика момчето-животно в работен комбинезон. Изглеждаше зарадвано и поласкано. — Точно тук и сега! Добрият стар Вълк! Бог да го порази! Точно тук и сега! Вълк!

Въпреки ентусиазма ръкостискането му бе достатъчно нежно, омекотено от козинката върху дланта. „Работен комбинезон и сърдечно ръкуване с човек, който изглежда като огромно куче вълча порода и мирише малко на плевня след дъжд — помисли си Джек. — Какво ли ще последва? Покана да бъда гост на неделната служба в неговата църква?“

— Добрият стар Вълк, обзалагам се! Добрият стар Вълк точно тук и сега! — Той обви ръце около огромните си гърди и се засмя, доволен от себе си. После отново хвана ръката на Джек.

Този път започна да я разтърсва енергично нагоре-надолу и на Джек му хрумна, че от него сигурно се очаква нещо. Както се бе засилил, симпатичният, макар и малко простоват младеж май възнамеряваше да разтърсва ръката му до залез слънце.

— Добрият стар Вълк — каза накрая той, решил, че фразата особено допада на новия му познат.

Вълк се засмя като дете и пусна ръката на Джек. Това наистина беше облекчение. Не че ръката му бе смачкана или изядена, но наистина се чувствуваше поразклатена.

— Странник, а? — попита Вълк и пъхна ръце в страничните джобове на гащеризона си.

— Да — отвърна Джек, докато си мислеше какво означава думата тук отвъд. Твърде специфично значение имаше тя тук отвъд. — Да, струва ми се, че съм точно това. Наистина съм странник.

— Богопоразяващо вярно! Помирисвам го върху теб! Точно тук и сега, о, да, да, момче! Разбрах го! Не мирише лошо, знаеш, но сигурно е странно! Вълк! Това съм аз. Вълк! Вълк! Вълк! — Той отметна глава назад и се разсмя. Смехът завърши със звук, който доста наподобяваше вой.

— Джек. Джек Со…

Ръката му отново бе сграбчена и разтърсена със страст.

— Сойер — доизказа се той, когато бе оставен на мира. Усмихваше се, но се чувствуваше като ударен с мокър парцал. Само преди пет минути подпираше стената на някаква тоалетна под шосе Е-70. А сега стоеше и си бъбреше тук с младежа, който приличаше повече на животно, отколкото на човек. И по дяволите, ако от настинката му имаше и помен.

3.

— Вълк среща Джек! Джек среща Вълк! Тук и сега! Да! Добре! О, Язон! Крави на пътя! Не са ли глупави! Вълк! Вълк!

С крясъци Вълк бавно заслиза надолу към пътя, където стоеше половината от стадото му и се оглеждаше с изражение на тъпа изненада, сякаш питаше къде е изчезнала тревата. Джек забеляза, че животните наистина приличат на странна кръстоска между крави и овце и се зачуди как ли може да ги нарече човек.

Единствената дума, която незабавно му хрумна, беше „гадина“. „Или може би гадини още повече подхожда за случая — помисли си той. — Нещо в духа… Вълк се грижи за своя рояк гадини. О, да. Точно тук и сега.“

Джек се смъкна на земята и започна да се киска, запушил устата си с ръце, за да заглуши звуците.

Даже и най-едрото животно не беше по-високо от четири стъпки. Кожата им бе покрита с вълна, но изглеждаше някак си опушена като очите на Вълк в случаите, когато те не пламтяха като фенери. На главите им като странни завъртулки стърчаха къси рогчета, които очевидно не ги биваше за нищо. Вълк ги подкара обратно и те се подчиниха, без какъвто и да било признак на страх. „Ако някоя крава или овца от моята страна на бариерата само подуши присъствието на това създание — помисли си Джек, — тя би си счупила краката от бързане да се махне от пътя му!“

Но Джек харесваше Вълк, хареса го още от пръв поглед, точно както от пръв поглед се бе уплашил и не бе харесал Елрой. И това бе странно, защото приликата между двамата бе неоспорима. Само дето Елрой повече приличаше на козел, докато Вълк… ами Вълк просто приличаше на вълк.

Джек бавно тръгна към мястото, където Вълк пасеше стадото си. Спомни си как бе вървял на пръсти по вонящия коридор на кръчмата в Оутли към пожарния изход, как бе усещал присъствието на Елрой някъде наблизо, как го бе надушвал, както кравата от другата страна без съмнение би подушила Вълк. Спомни си как ръцете на Елрой бяха започнали да се извиват и втвърдяват, как се бе подул вратът му, начина, по който зъбите му се бяха превърнали в черни, загнили корени.

— Вълк?

Вълк се обърна и усмихнат го погледна. Очите му припламнаха в яркооранжево и за миг му се сториха едновременно свирепи и интелигентни. После светлината избледня и те отново бяха само опушените, вечно озадачени лешници.

— Ти дали си… нещо като върколак?

— Ами сигурно съм — усмихнат отвърна Вълк. — Ти прибираш таз вересия, Джек. Вълк!

Джек приседна на един камък, като замислено поглеждаше към Вълк. Струваше му се, че вече нищо не би могло да го изненада, но Вълк отново се справи успешно.

— Как е баща ти, Джек? — попита той с обикновения тон, с който между другото се осведомяваме за роднини или познати. — Как е Фил напоследък? Вълк!

4.

Няколко минути Джек имаше чувството, че в мозъка му не е останала и една-едничка мисъл, че главата му е абсолютно празна, празна като радиостанция, която излъчва само вълната-носител. После видя как лицето на Вълк се променя, ноздрите му започват бързо-бързо да трептят и дълбока печал замества изражението на щастие и детинско любопитство.

— Той е мъртъв, нали? Вълк! Съжалявам, Джек. Бог да ме порази! Аз съм глупав! Глупав! — Вълк удари с ръка челото си и сега наистина зави. Звукът смрази кръвта на Джек. Стадото гадини неспокойно се огледа.

— Всичко е наред — каза Джек. Имаше чувството, че е проговорил някой друг, сякаш бе чул гласа повече в ушите си, отколкото в главата си. — Но… ти как разбра?

— Миризмата ти се промени — просто отвърна Вълк. — По миризмата ти разбрах, че е мъртъв. Бедният Фил! Какъв добър човек! Казвам ти го точно тук и сега, Джек! Баща ти беше добър човек! Вълк!

— Да, наистина беше. Но ти откъде го познаваш? И откъде знаеш, че ми е бил баща?

Вълк погледна Джек така, сякаш въпросът му е толкова прост, та чак не се нуждае от отговор.

— Спомням си миризмата му, разбира се. Вълкодлаците помнят всички миризми. А ти миришеш също като него.

Пляс! Парцалът отново го цапна и на Джек му се прииска просто да се затъркаля като бесен напред-назад по поляната и да реве, хванал с ръце корема си. Хора му бяха казвали, че има очите на баща си, устата на баща си, даже сръчността и умението му за бързо скициране, но никога досега никой не му беше казвал, че мирише като него. Въпреки че в това твърдение май имаше някаква смахната логика.

— Ти откъде го познаваше? — повтори въпроса си Джек. Вълк изглеждаше затруднен.

— Идваше с онзи другия — най-сетне каза той. — Онзи от Орис. Аз бях много малък. Другият беше лош. Другият открадна някои от нас. Баща ти не знаеше — бързо добави той, сякаш Джек бе показал гняв. — Вълк! Не! Той беше добър! Баща ти беше добър! Фил. Другият…

Вълк бавно поклати глава. Изражението върху лицето му бе по-разбираемо даже от добрите му емоции. Спомен за някакъв детски кошмар.

— Лош! Той успя да си направи място в нашия свят, казва баща ми. И въпреки че се явява предимно като двойника си, беше от вашия свят. Ние знаехме, че е лош, можехме да кажем, но кой ли слуша вълкодлаците? Никой! И баща ти знаеше, че е лош, но не можеше да го помирише толкова добре, колкото ние. Той знаеше, че е лош, но не колко е лош.

И Вълк отметна глава назад и отново зави. Протяжният, смразяващ кръвта печален вой се понесе към дълбокото синьо небе.

ИНТЕРЛЮДИЯ

СЛОУТ В СВОЯ СВЯТ (II)

От джоба на обемистата си шуба (бе я купил убеден, че след първи октомври Америка на изток от Скалистите планини представлява ледена пустиня, и сега от него се лееше пот като река) Морган Слоут извади малка стоманена кутийка. Под ключалката й имаше десет малки копчета и продълговато екранче от прозрачно жълто стъкло с дължина два сантиметра. Внимателно натисна няколко от бутончетата с възрозовия нокът на малкия си пръст и на прозорчето бързо присветнаха серии цифри. Смяташе се, че джунджурийката в ръцете му е най-малкият сейф на света. Беше си го купил от Цюрих и според човека, който му го продаде, целостта на въглеродната стомана оставала непокътната даже след седмица в пещта на крематориум.

Чу се изщракване и сейфчето се отвори.

Слоут отметна две миниатюрни парченца абаносовочерно бижутерско кадифе и откри нещо, което притежаваше повече от двадесет години, още от времето преди раждането на омразното келеме, причиняващо всичките му неприятности. Едно потъмняло малко ключе, което някога служеше за навиване на механична играчка-войник. Слоут бе видял играчката-войник на витрината на някакъв вехтошарски магазин в странното градче Пойнт Венути, Калифорния, град, в който той имаше важни интереси. Бе се подал на неудържимия си импулс, защо да отрича (а всъщност и не му се искаше да отрича; та Морган Слоут не бе ли вършил винаги чудеса благодарение на импулсите си, а?), бе влязъл и платил пет долара за прашното, нащърбено войниче… като така или иначе изобщо не го бе искал. Ключето му бе хванало окото, то му бе дало знак. Бе го извадил от гърба на войничето и пуснал в джоба си веднага щом излезе от вехтошарницата. Самия войник хвърли в първата изпречила му се кофа за боклук.

Слоут стоеше до колата си на паркинга в почивната зона на Луисбърг. Извади ключето и се вгледа в него. То също се превръщаше в нещо друго в Териториите. Веднъж, когато се връщаше обратно, го бе изпуснал във фоайето на старата сграда, където се намираше кантората им. И в него сигурно е била останала част от магията на Териториите, понеже онзи идиот Джери Бледсоу се беше опекъл само час след това. Дали го беше вдигнал? Или просто го бе настъпил? Слоут не знаеше и не би дал и пукната пара, за да разбере. Както не даваше и пет пари за случилото се с Джери, а като се има предвид, че електротехникът си е бил направил застраховка с двойна осигурителна полица в случай на смърт при злополука (управителят на сградата, с когото Слоут понякога споделяше лула с хашиш, му бе открехнал тази малка подробност), то Нита Бледсоу нямаше какво да я мисли човек. Но той, той почти полудя при загубата на ключето. И тъкмо Фил Сойер го намери и му го върна без никакъв друг коментар освен думите: „Заповядай, Морган. Наистина си щастливец, нали? Сигурно джобът ти е пробит. Намерих го във фоайето, след като отнесоха бедния Джери.“

Да, във фоайето. Във фоайето, където всичко вонеше невъобразимо. Във фоайето, където всичко беше почерняло, изкривено и разтопено.

С изключение на скромното малко ключенце.

Което в другия свят беше нещо като гръмоотвод и което сега Слоут окачи на шията си върху тънка сребърна верижка.

— Идвам за теб, Джеки — каза той с почти нежен глас. — Време е да приключим веднъж завинаги с цялата тази нелепа история.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

ВЪЛК И СТАДОТО

1.

Вълк разказа много неща. Няколко пъти стана, за да пропъди добитъка си от пътя, и веднъж, за да го заведе до един поток на половин километър на запад. Когато Джек го попита къде живее, Вълк само махна с ръка на север. Живеел, каза, със семейството си. След няколко минути Джек го помоли да се доизясни. Вълк го погледна изненадано и обясни, че нямал женска, нито малки, че нямало да влезе в това, което той нарече „големия лунен път“ още година или две. А че очакваше „големия лунен път“ съвсем очевидно си пролича от невинно-похотливата усмивка, която се ширна върху лицето му.

— Но нали каза, че живееш със семейството си?

— Да, да, със семейството! С тях! Вълк! — засмя се Вълк. — Така е. С тях! Живеем всички заедно. Трябва да пазим добитъка, както знаеш. Нейният добитък.

— На кралицата ли?

— Да. Да би могла никога, никога да не умре! — И Вълк отправи абсурден поздрав, допря ръка до челото си и бързо се наведе напред.

По-нататъшните въпроси създадоха известна яснота в главата на Джек… или поне той реши, че са. Вълк бил ерген (въпреки че думата някак си не му пасваше особено). Семейството, за което говорел, било многобройният му народ. Те били скитнически, но изключително лоялен род, който се придвижвал напред-назад в огромните празни пространства източно от Големия пущинак, но западно от „Селищата“, под които Вълк очевидно разбираше градовете и селата на изток.

Вълкодлаците (никога вълците — когато Джек веднъж употреби нормалното множествено число, Вълк се смя чак докато му потекоха сълзи от очите) в по-голямата си част били солидни, надеждни работници. Силата им била легендарна, смелостта им — неоспорима. Някои от тях били отишли на изток в Селищата, където служели на кралицата като стражи, войници и даже като лична охрана. Вълк обясни на Джек, че животът им имал два пробни камъка: господарката и семейството. Повечето от вълкодлаците служели на кралицата като него — пазели стадата.

Кравите-овце били основният източник на Териториите за месо, платове, лой и масло за лампи (Вълк не каза това на Джек, но Джек го подразбра от разказа му). Всичкият добитък принадлежал на кралицата и семейството на Вълк се грижело за него откак свят светува. Това била тяхната работа. Джек направи странна аналогия с връзката, съществувала между бизоните и индианците в американските равнини… поне преди в американските територии да се появят белите хора и да нарушат баланса.

— Погледни, и лъвът ще легне редом с агнеца и вълкът с гадината — промърмори Джек и се усмихна.

Той лежеше по гръб с ръце под главата, а около него цареше най-прекрасното усещане за мир и спокойствие.

— Какво, Джек?

— Нищо. Вълк, ти наистина ли се превръщаш в животно, когато настъпи пълнолуние?

— Разбира се, че се превръщам — отвърна Вълк. Изглеждаше учуден, сякаш Джек го беше попитал нещо като: „Вълк, ти наистина ли си вдигаш панталоните, след като се изакаш?“ — Странниците не го правят, нали? Фил ми каза.

— Ами… стадото? — попита Джек. — Когато се промениш какво правят те…

— О, ние не се приближаваме до стадото, когато се променяме — сериозно отвърна Вълк. — О, Язон! Не, разбира се. Та ние ще ги изядем, не знаеш ли това? А Вълк, който яде от стадото си, трябва да бъде наказан със смърт. „Книгата на добрия земеделец“ казва така. Вълк! Вълк! Имаме си места, на които ходим, когато луната е пълна. Така прави и стадото. Те са глупави, но знаят, че трябва да се пазят, да са далече през времето на голямата луна. Вълк! Не са толкова глупави, Бог да ги порази!

— Но вие все пак ядете месо, нали?

— Пълен си с въпроси, също като баща си — каза Вълк. — Вълк! Няма значение. Да, ядем месо. Разбира се, че ядем. Нали сме вълкодлаци!

— Но след като не ядете от стадото, какво ядете тогава?

— Ядем добре — отвърна Вълк и приключи с въпроса.

Както всичко друго в Териториите, Вълк също бе мистерия, мистерия едновременно прекрасна и страшна. Фактът, че бе познавал и бащата на Джек и Морган Слоут, че от време на време беше срещал и двойниците им, също допринасяше за специфичната атмосфера на мистерия около Вълк, но не я определяше изцяло. Всичко, което Вълк казваше на Джек, водеше до нови дузини въпроси, на повечето от които Вълк не можеше или не искаше да отговори.

Въпросът за посещенията на Филип Сотел и Орис бе пример от този род. Те се били появили за пръв път, когато Вълк бил в „малката луна“ и живеел с майка си и двете си „родени наведнъж“ сестри. Те очевидно просто минавали оттам, както правел и самият Джек сега, само че вървели на изток вместо на запад („Да ти кажа право, ти си единственият човек, когото някога съм виждал толкова на запад и който продължава да върви на запад“ — каза Вълк).

Те двамата били доста приятна компания. Неприятностите започнали по-късно… неприятностите с Орис. Това станало след като съдружникът на бащата на Джек си направил „място в този свят“, повтори му Вълк отново и отново, но сега, изглежда, имаше предвид Слоут във физическия образ на Орис. Вълк каза, че Морган бил откраднал една от сестрите му „родени наведнъж“ („Майка ми си хапа ръцете и пръстите на краката цял месец, след като със сигурност разбра, че той я е взел.“) и че от време на време вземал и други вълкодлаци. Вълк снижи гласа си и с изражение на страх и суеверен ужас каза на Джек, че „куцият мъж“ бил взел някои от вълкодлаците в другия свят, света на Странниците, и ги бил научил да ядат от стадото.

— Това е много лошо за същества като вас, нали? — попита Джек.

— Те са прокълнати — просто отвърна Вълк.

Отначало Джек бе помислил, че Вълк говори за отвличане. Във връзка със сестра си той бе употребил глагола, който съответствуваше на „вземам“ в езика на Териториите. С течение на времето започна да разбира, че изобщо не става дума за отвличане, освен ако Вълк не се опитваше по поетичен начин да съобщи, че Морган бе отвлякъл съзнанието на някои членове на неговото семейство. Джек вече мислеше, че Вълк наистина говори за върколаци, които бяха отхвърлили древната си преданост към короната и стадото и я бяха предоставили на Морган… Морган Слоут и Морган дьо Орис.

Което напълно естествено доведе до мисълта за Елрой.

„Вълк, който яде от своето стадо, трябва да бъде наказан със смърт.“

До мисълта за мъжете в зелената кола, които го бяха спрели, за да го питат за посоката и му бяха предложили бонбони, а после се бяха опитали да го вкарат в колата си. Очите. Очите им се бяха променили.

„Те са прокълнати.“

„Той си направи място в този свят.“

Досега Джек се бе чувствувал сигурен и доволен. Доволен, че отново е в Териториите, където въздухът пощипваше, но липсваше хапещият студ на сивия, мъглив есенен ден в западно Охайо, и сигурен с големия, приятелски настроен Вълк до себе си, навътре в страната, на километри от всичко и всички.

„Направи си място в този свят.“

Той попита Вълк за баща си — Филип Сотел в този свят, но Вълк само поклати глава. Бил много, ама много добър човек и двойник — така очевидно Странник — но това било всичко, което Вълк знаел. Двойниците, каза той, били свързани с едновременните раждания при хората, но за такива сложни работи той не би се осмелил да говори. Нито пък можел да опише Филип Сотел. Не си спомнял. Спомнял си само миризмата. Всичко, което знаел, каза той на Джек, било това, че докато и двамата Странници изглеждали добри, само Фил Сойер наистина бил добър. Веднъж донесъл подаръци за Вълк и за неговите „родени наведнъж“ сестрички и „родени наведнъж“ братчета. Един от подаръците, който се запазил същия като в света на Странниците, бил един гащеризон за Вълк.

— Носех го през цялото време, изобщо не го свалях — каза Вълк. — Майка ми искаше да го изхвърли, след като го бях носил повече от пет години. Каза, че бил овехтял! Каза, че съм станал твърде голям за него! Вълк! Каза, че бил станал кръпка до кръпка. Но аз не исках да се откажа от него. Най-накрая тя купи малко плат от един търговец, който отиваше към Големия пущинак. Не знам колко плати и… Вълк! Да ти кажа истината, Джек, страх ме е да питам. Боядиса го син и ми направи шест нови. Още спя на първия, дето ми го донесе баща ти. Вълк! Вълк! Той е моята благословена от Бога възглавница, предполагам. — Вълк се усмихна така открито и същевременно толкова тъжно, че Джек просто не можеше да не стисне ръката му. Това бе нещо, което никога не би направил в предишния си живот, независимо от обстоятелствата, но сега би го оценил единствено като своя загуба, защото бе щастлив да стисне топлата, силна ръка на Вълк.

— Радвам се, че си харесвал моя татко, Вълк — каза той.

— Харесвах го! Наистина го харесвах! Вълк! Вълк!

И точно тогава настана някакъв ад.

2.

Вълк замълча и уплашено се огледа наоколо.

— Вълк? Какво…

— Шшшт!

И в този миг и Джек го чу. По-чувствителните уши на Вълк първи бяха доловили звука, който бързо набъбваше. „Още миг и глухият би го чул“ — помисли си Джек. Добитъкът вирна глави и разтревожено се юрна в противоположна на източника на звука посока. Самият звук приличаше на радиоефект, при който някой много бавно разцепва на две чаршаф. Само че звукът продължаваше да се засилва все повече и повече, докато Джек си помисли, че ще полудее.

Вълк скочи на крака. Изглеждаше зашеметен, объркан и уплашен. Дразнещият звук, грапав и остър, продължаваше да нараства. Блеенето на животните стана по-високо. Някои от тях заднишком нагазваха в потока. Джек видя как едно от тях, блъснато от останалите, цамбурва и тромаво размахва крака. Понесе се пронизителният му, блеещ плач. Още една крава-овца се прекатури върху него и просто бе стъпкана във водата от останалите отстъпващи. Срещуположният бряг на потока бе нисък и мокър, кален и блатист и зеленееше от тръстики. Първото животно, което го достигна, бързо затъна в калта.

— О, богопоразяващ, за нищо не ставащ добитък! — високо изрева Вълк и се втурна надолу по хълма към потока, където първото паднало животно сякаш вече береше душа.

— Вълк! — извика Джек, но Вълк не го чу. Самият той едва чу гласа си от дрезгавия, раздиращ въздуха звук. Момчето погледна малко вдясно от потока и зяпна от учудване. Нещо ставаше с въздуха. Един квадрат от него сякаш се цепеше и подуваше на три стъпки от земята и изглеждаше така, като че ли се свива и опъва от само себе си. През разтегнатото парче въздух Джек видя Западния път, който му се стори замъглен и трептящ, сякаш го гледаше през нагорещения въздух над някоя пещ.

„Нещо дърпа въздуха встрани, отваря го като рана. Дали нещо не идва през него откъм нашата страна? О, Язон, това ли правя и аз, когато се пренасям?“ Но дори в объркването и паниката си Джек знаеше, че едва ли самият той се пренася по такъв начин. Чудесно разбираше кой би искал да проникне така, да проникне като хала.

Джек затича надолу по хълма.

3.

А дерящият звук продължаваше още и още, и още. Вълк бе коленичил в потока и се опитваше да помогне на второто паднало животно да се изправи на крака. Първото се носеше надолу по водата, отпуснатото му, смазано тяло се подмяташе като дрипа насам-натам.

— Стани! Бог да те порази, стани! Вълк!

Той блъскаше и удряше с всички сили давещото се животно, което се буташе в него, после се опита да го обхване с две ръце и да го вдигне нагоре.

— Вълк! Тук и сега! — изрева той. Ръкавите на ризата му се сцепиха, синият гащеризон, напоен с вода, изглеждаше черен. Около него плискаше вода, той залиташе, а очите му пламтяха в оранжево. От ноздрите на животното, което притискаше до гърдите си сякаш е някакво кученце, течеше вода, а от очите му се виждаше само бялото.

— Вълк! — изкрещя Джек. — Това е Морган! Морган…

— Стадото! — отвърна му Вълк. — Вълк! Вълк! Моето богопоразяващо стадо! Джек! Не се опитвай…

Краят на думите му бе заглушен от гръмотевица, която разтресе земята. За миг трясъкът й заглуши дори подлудяващо-монотонния драскащ звук. Объркан почти колкото добитъка на Вълк, Джек погледна нагоре и видя едно съвършено ясно и синьо небе. Единствените няколко пухкави бели облачета бяха на километри далеч.

Гръмотевицата увеличи паниката в стадото на Вълк. Животните се опитаха да избягат, но поради прекомерната си глупост много от тях понечиха да го направят на обратно и бяха съборени, стъпкани и натикани под водата. Джек чу острото изпукване на строшена кост, последвано от жалостивия писък на полудяващо от болка животно. Вълк изрева от ярост, пусна кравата-овца, която се опитваше да спаси, и зацапа към срещуположния тинест бряг на потока.

Преди да стигне там, половин дузина животни се удариха в него и го събориха. Вода се разплиска и се разхвърча на всички страни. Джек забеляза, че вече има опасност Вълк да бъде премазан и удавен от глупавите бягащи животни и нагази в потока, който бе потъмнял от размътената кал. Течението непрекъснато се опитваше да го извади от равновесие. Блеещите крави-овце въртяха очи като полудели, цапаха около него и почти го събаряха. В лицето му непрекъснато пръскаше вода и той се опитваше да я изтрие от очите си.

Сега раздиращият звук сякаш изпълни целия свят. Хххррръ-ъъссссс…

Вълк. Морган няма значение, поне в момента. Вълк е в опасност.

За миг главата му се показа над водата, но три от животните преминаха точно през него и Джек видя само една размахваща се, покрита с козина ръка. Отново се спусна напред, опита се да се провре през гадините — някои още на крака, други полуудавени в калната вода.

— Джек! — надвика някакъв глас раздиращия въздуха звук.

Джек го познаваше добре. Гласът на чичо Морган.

— Джек!

Още една гръмотевица, този път като глух артилерийски снаряд, раздра небето.

Задъхан, с увиснала в очите мокра коса, Джек погледна през рамо… право в почивната зона под Е-70, близо до Луисбърг, Охайо. Виждаше я като през изкривено, лошо направено стъкло… но я виждаше. Ъгълът на тоалетната се намираше от лявата страна на разпънатия, подложен на мъчения квадрат въздух. Муцуната на нещо, което приличаше на пикап, се намираше вдясно, носеше се на около три стъпки над поляната, на която той и Вълк кротко седяха и си приказваха само преди пет минути. А като статист в някакъв филм за покоряването на Южния полюс от адмирал Бърд[1] в средата стоеше Морган Слоут и тлъстото му червено лице се гърчеше от убийствена ярост. Ярост и още нещо. Триумф? Да. Поне Джек реши така.

Той стоеше в средата на потока във вода до чатала, от двете му страни вървяха добичета, които бекаха и блееха, и се взираше в странния прозорец, пробит в самата същност на нещата, с широко отворени очи и още по-широко отворена уста.

„Той ме откри, мили Боже, той наистина ме откри.“

— Ето къде си било, гадно малко пале! — изрева Морган над него. И гласът му достигна до Джек, но звукът му бе приглушен и мъртъв, сякаш той преминаваше от реалността на онзи свят в реалността на този и човек имаше чувството, че слуша как някой вика в затворена телефонна будка. — Сега ще видим, нали? Нали!!!

Морган се взираше напред, лицето му плуваше, издигаше се и се спускаше, като че ли бе направено от лошокачествена гума, и Джек имаше време да види, че той стиска нещо в ръка, че нещо виси на шията му, нещо малко и сребърно.

Джек стоеше като парализиран, докато Слоут си пробиваше път през дупката между двете вселени. И както се придвижваше, той изпълни своя собствен върколашки номер, превърна се от Морган Слоут, инвеститор, спекулант с недвижими имоти и понякога холивудски импресарио, в Морган дьо Орис — претендент за трона на умиращата кралица. Червендалестите му, увиснали бузи изтъняха. Цветът им избледня. Косата му се възстанови и се удължи напред, като първо обагри закръгления му череп, сякаш някакво невидимо същество боядиса главата на чичо Морган, а после я покри. Косата на двойника му беше дълга, черна и развяваща се, но изглеждаше някак си мъртва. Джек забеляза, че е била вързана на врата, но повечето се бе измъкнала.

Шубата се поколеба, изчезна за миг, после се върна като мантия с качулка.

Чортовите боти на Морган Слоут станаха тъмни, кожени чизми с обърнат надолу кончов — за да се мушне нож в единия най-вероятно.

А дребното сребърно предметче в ръката му се бе превърнало в малка пръчка, която завършваше с пълзящ син пламък.

„Това е гръмоотвод. О, Господи, това…“

— Джек!

Викът бе нисък, гъргорещ, пълен с вода.

Джек със залитане се обърна в потока, почти се блъсна в носещия се на една страна труп на друга крава-овца. Видя, че главата на Вълк отново потъва и само двете му ръце продължават да се размахват над водата. Започна да си проправя път към стърчащите ръце, като избягваше животните, доколкото можеше. Едно от тях силно халоса бедрото му и той падна и нагълта вода. Бързо се изправи отново, като кашляше задавен, с една ръка бръкна под жакета си, уплашен, че бутилката може да е отплувала. Все още бе на мястото си.

— Момче! Обърни се и ме погледни, момче!

„Точно сега нямам време, Морган. Съжалявам, но първо трябва да видя дали мога да се изплъзна, за да не бъда удавен от стадото на Вълк, преди да ми остане време да проверявам ще мога ли да избегна опичането от съдбовната ти пръчка. Аз…“

Син цвъртящ пламък се изви над рамото на Джек. Приличаше на смъртоносна електрическа дъга. Удари една от кравите-овце, затънала в калта между тръстиките на другия бряг на потока, и нещастното животно просто експлодира, сякаш бе погълнало динамит. Разлетяха се капчици кръв, около Джек заваляха хапки месо.

— Обърни се и ме погледни, момче!

Той почувствува силата на командата, сграбчила лицето му с невидими ръце, които се опитваха да го обърнат.

Вълк отново се мъчеше да се изправи с коса, залепнала за лицето и замаяни очи, надничащи през нея като очите на английско овчарско куче. Кашляше, клатушкаше се, олюляваше се и очевидно вече не знаеше къде се намира.

— Вълк! — изкрещя Джек, но в небето отново изтрещя гръмотевица и заглуши вика му.

Вълк се наведе напред и повърна огромно количество кална вода. Само след миг друга от ужасените крави-овце се удари в него и отново го събори.

„Свършено е с него — отчаяно си помисли Джек. — Край. Той сигурно свърши, зарежи го, изчезвай оттук…“

Но продължаваше да си проправя път към Вълк, да разблъсква встрани умиращите, едва потръпващи животни, да се мъчи да се добере до него.

— Язон! — изкрещя Морган дьо Орис и Джек осъзна, че той не призовава проклятието на боговете на жаргона на Териториите. Той крещеше неговото, на Джек, име. Само че тук той не беше Джек. Тук той беше Язон.

„Но синът на кралицата е умрял като младенец, умрял е, той…“

И отново мокро, свистящо нападение на електрическа дъга, което почти опърли косата му. И отново удар в отсрещния бряг, само че сега той изпари едно от добичетата на Вълк. Не, не напълно, забеляза Джек. Краката на животното продължаваха да са там, затънали в калта като разклатени стълбове. Докато ги гледаше, те започнаха да се наклоняват в четири различни посоки.

— Обърни се и ме погледни, Бог да те порази!

„Защо не я хвърли направо във водата и не изпържи мен, Вълк и животните едновременно?“

После петокласното му образование се върна при него. Стигне ли веднъж електричеството до водата, то би могло да се разпространи навсякъде… включително да се върне обратно в генератора на тока.

Замаяното лице на Вълк, носещо се под водата, пропъди летящите мисли на Джек. Вълк още беше жив, но бе отчасти затиснат под една крава-овца, която, макар че нямаше видими наранявания, бе замръзнала от ужас. Ръцете на Вълк се размахваха с трогателна енергия. Докато Джек изминаваше последните метри, едната от ръцете му се отпусна и просто се понесе по водата като водна лилия.

Без да забавя ход, Джек наведе лявото си рамо и блъсна кравата-овца с всичка сила. Ако тя бе крава с нормален размер, а не екземпляр от минипородата на Териториите, той вероятно не би успял да я помръдне, като се има предвид, че и умереното течение на потока работеше срещу него. Тя изврещя, когато той я удари, дръпна се, приседна за миг на задните си крака и после се втурна към отсрещния бряг. Джек сграбчи ръцете на Вълк и задърпа, колкото можеше.

Вълк се надигна неохотно като Подгизнал пън. От ушите, носа и устата му течеше вода, безжизнените му очи бяха полузатворени, устните му — посинели.

Двойни разклонени светкавици блеснаха вляво и вдясно от Джек, който стоеше и крепеше Вълк. Двамата приличаха на двойка пияни, опитващи се да танцуват валс в плувен басейн. На срещуположния бряг още едно животно се разхвърча във всички посоки, главата му продължаваше да врещи. Горещи искри се посипаха по блатистата почва и подпалиха няколко тръстики, после пламъците тръгнаха на зигзаг и на склона над брега намериха по-суха трева.

— Вълк! — изкрещя Джек. — За Бога, Вълк!

— Аууу — изстена Вълк и повърна топла кална вода над рамото му. — Аааууууу…

Джек видя, че Морган е застанал на другия бряг. Висока пуританска фигура в черна мантия с качулка, която придаваше на бледото му вампирско лице някаква тъжна романтика. На момчето дори му остана време да си помисли, че Териториите са използували магията си дори в полза на ужасния му чичо. Тук отвъд Морган не беше разплутият хипертоничен дебелак със сърце на разбойник и душа на убиец. Тук отвъд лицето му се бе издължило и намерило студена мъжка красота. Той насочи сребърния гръмоотвод като магическа пръчка и син пламък разцепи въздуха.

— Хей, ти и твоят тъп приятел! — изкрещя Морган. Тънките му устни се разтегнаха в триумфираща усмивка и разкриха хлътнали, жълти зъби, които веднъж завинаги развалиха мимолетното впечатление на Джек относно неговата красота.

Вълк изпищя и се задърпа в изтръпналите от болка ръце на момчето. Беше се втренчил в Морган, очите му пламтяха в оранжево, щяха да изхвръкнат от омраза и страх.

— Ти, дявол такъв! — закрещя Вълк. — Ти, дявол проклет! Сестра ми! Моята сестра! Вълк! Вълк! Ти, дявол такъв!

Джек издърпа бутилката от жакета си. В нея така и така беше останала една-единствена глътчица. Той не можеше да задържи Вълк само с една ръка, щеше да го изпусне, а Вълк май не бе в състояние да се крепи сам. Няма значение. И без това не би могъл да го вземе в другия свят… или би могъл?

— Ти, дявол такъв! — Вълк крещеше плачливо, а мокрото му лице се триеше в ръката на Джек. Водата издуваше гърба на гащеризона му.

Мирис на горяща трева и горящи животни.

Гръмотевица. Припламване.

Този път огнената река във въздуха мина толкова близо до лицето на Джек, че косъмчетата в ноздрите му се извиха опърлени.

— Да, да, вие двамата, точно вие двамата! — ревеше Морган. — Ще те науча аз теб, малко копеле, ще ти дам да разбереш трябва ли да се пречкаш на пътя ми! Ще ви изгоря и двамата! И ще ви поразя веднъж завинаги!

— Вълк, дръж се! — кресна Джек и се отказа от усилията си да задържи Вълк прав. Вместо това грабна ръката му и я стисна толкова здраво, колкото можа. — Дръж се за мен, чу ли?

— Вълк!

Надигна бутилката и ужасният вкус на развалено грозде изпълни устата му за последен път. Бутилката беше празна. Докато преглъщаше, чу как тя се спраска, когато една от мълниите на Морган я удари. Но звънът от счупеното стъкло бе далечен… пращенето на електричество… даже яростните викове на Морган.

Имаше чувството, че пада по гръб в някаква дупка. В гроб, може би. После ръката на Вълк толкова силно опъна неговата, че той изстена. И усещането за виене на свят, за пропадане в нищото започна да избледнява… и после слънчевата светлина също избледня и се превърна в тъжния сиво-виолетов октомврийски сумрак в сърцето на Америка. Леден дъжд блъсна Джек в лицето и той смътно долови, че водата, в която стои, сякаш е много по-студена отколкото преди секунди. Някъде не много далеч се чуваше познатото ръмжащо бръмчене на големи камиони… само че сега те сякаш се движеха точно над главата му.

„Невъзможно“ — помисли си той, но така ли беше? Границите на онзи свят като че ли се разпростираха със смайваща лекота. За миг си представи, че е в Териториите, а над него се носят летящи камиони, теглени от летящи хора с огромни брезентови крила, закачени за гърбовете им.

„Върнах се — помисли си той. — И отново съм на същото място.“

Кихна.

Със същата настинка.

Но две неща не бяха същите като преди.

Наоколо не се виждаше почивна зона. Те стояха нагазили до средата на бедрата в ледената вода на някакъв поток под магистралата, а точно над тях бе надлезът с бариерата за събиране на такси.

А втората промяна беше, че Вълк бе до него. И Вълк виеше.

[1] Ричард Ивлин Бърд (1888–1957) — Американски авиатор и изследовател. През 1926 пръв прелита над Северния полюс, през 1929 — и над Южния. Ръководи пет експедиции по суша до Антарктика. ↑

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

ВЪЛК ОТИВА НА КИНО

1.

Още един камион с ревящ дизелов двигател тежко премина над главите им. Надлезът се разтресе. Вълк зави и се вкопчи в него, като почти събори и двамата във водата.

— Престани! — извика Джек. — Пусни ме, Вълк! Това е само камион. Пусни ме!

Наложи се да го плесне. Вълк не искаше да го пусне, ужасът му наистина бе трогателен, но трогателен или не, Джек не можеше да разреши на близо осемдесетте му килограма да повлекат и двамата в ледената вода, защото със сигурност щяха да хванат пневмония.

— Вълк! Стига! Вълк! Стига вече! Вълк! Вълк!

Все пак прегръдката му се поотпусна и най-сетне ръцете му увиснаха край тялото. Когато следващият камион заръмжа над главите им, Вълк се сви от страх, но успя да се удържи да не сграбчи момчето отново. Само го погледна с няма, разтреперана молба, сякаш казваше: „Избави ме от това, моля те, избави ме от това, предпочитам да съм мъртъв, отколкото в този свят!“

„И на мен ми се иска, Вълк, но Морган е там отвъд. А даже и да не беше, аз просто нямам повече от вълшебния сок.“

Джек погледна надолу към лявата си ръка и видя, че продължава да стиска назъбеното гърло на бутилката на Спийди като човек, готов за сериозна кръчмарска свада. Когато го бе сграбчил в ужаса си, Вълк само благодарение на късмета си не се беше срязал лошо.

Захвърли стъкления остатък. Прас.

Два камиона наведнъж — шумът бе двоен. Вълк зави от ужас и притисна с ръце ушите си. Джек забеляза, че повечето косми бяха изчезнали от ръцете му по време на пренасянето им — повечето, но не всички. Освен това малкият и безименият му пръст бяха със съвършено еднаква дължина.

— Хайде, Вълк — каза Джек, когато шумът от камионите позаглъхна. — Хайде, да се махаме оттук.

Хвана ръката му и се смръщи, понеже Вълк панически го стисна като с менгеме. Вълк видя изражението му и поотпусна хватката си… малко.

— Не ме оставяй, Джек — каза той. — Моля те, много те моля, не ме оставяй.

— Няма да те оставя, Вълк. Разбира се, че няма — отвърна Джек и си помисли: „Ама как все такива ги вършиш, глупак смотан! Ей те сега, стоиш си под някакъв надлез някъде си в Охайо с домашния си вълкодлак. И как ли я мислиш тая? Или може би си практикувал и друг път? А между другото как стои въпросът с луната, Джеки? Спомняш ли си случайно?“

Не си спомняше, а и с гъстите облаци покрили небето и сипещия се леден дъжд, нямаше начин да види.

Какъв беше шансът в такъв случай? Тридесет към едно в негова полза? Двадесет и осем към две?

Какъвто и да беше шансът, едва ли бе достатъчно добър. Не и както вървяха нещата.

— Не, няма да те оставя — повтори той и поведе Вълк към другия бряг на потока. В плитчините с коремчето нагоре се носеха останките на детска кукла, изцъклените й сини очи впиваха стъклен поглед в сгъстяващия се мрак. От усилията да издърпа Вълк в този свят Джек имаше болки в мускулите на ръката, а ставата на рамото го мъчеше като загнил зъб.

Когато излязоха от водата на буренясалия, посипан с боклуци бряг, Джек пак се разкиха.

2.

Този път цялото придвижване на Джек в Териториите беше половин километър в западна посока — разстоянието, на което Вълк бе преместил стадото си, за да могат животните да пият вода от потока, където малко по-късно самият Вълк едва не се удави. Тук отвъд Джек се озова с десет километра по на запад.

Едва изкачиха насипа. Всъщност Вълк тегли Джек почти през цялото време. В последните отблясъци дневна светлина Джек забеляза, че на петдесетина метра нагоре по пътя вдясно се отцепва изходна рампа. Светлоотражателният надпис гласеше: „Аркейнъм. Последен изход за Охайо. 20 км до границата на щата“.

— Сега трябва да стопираме — каза Джек.

— Да стопираме — замислено повтори Вълк.

— Я да те огледам.

Джек реши, че Вълк ще мине, поне в тъмното. Все още беше облечен с гащеризона, върху който сега се бе появил оригинален етикет. Домашно тъканата му риза се бе превърнала във фина синя ленена блуза. Босите му крака се бяха сдобили с огромен чифт мокри мокасини и къси бели чорапи.

Най-странни от всичко изглеждаха кръглите очила с метална рамка, като онези, които обикновено носеше Джон Ленън, разположили се в средата на огромното му лице.

— Вълк, някога имал ли си неприятности с очите? Отвъд в Териториите?

— И да съм имал, не съм знаел. Така предполагам. Вълк! Със сигурност тук отвъд виждам по-добре с тези стъклени очи. Вълк! Точно тук и сега! — Той погледна към ревящото движение по магистралата и за миг Джек се постави на мястото му и си представи картината през неговите очи: огромни железни зверове с грамадни жълто-бели очи ръмжат в нощта с невъобразима скорост, а кръглите им гумени крака вдигат пришки по пътя.

— Виждам по-добре, отколкото бих искал — с безнадеждно отчаяние довърши Вълк.

3.

Два дни по-късно две изморени момчета с подбити крака с накуцване навлязоха в покрайнините на град Мънси, Индиана. Джек изгаряше от почти четиридесет и два градусова температура и непрекъснато кашляше. Лицето на Вълк беше подуто и потъмняло. Приличаше на боксьор, видял дебелия край в последния мач. Предишния ден се бе опитал да набере малко ябълки от едно дърво, израсло в сянката на изоставен хамбар край пътя. Вече се бе покатерил и пускаше сбръчканите есенни ябълки в пазвата на гащеризона си, когато рояк оси, свили гнездото си някъде под стрехата на стария хамбар, го откри. Вълк се смъкна от дървото с най-голяма бързина и кафяв облак около главата си. Виеше от болка. Но нито подутото му, напълно затворено око, нито носът му, който бързо-бързо заприлича на огромна синьо-виолетова ряпа, му попречиха да настоява Джек да получи най-хубавите ябълки. Всъщност между тях изобщо нямаше хубави, всичките бяха малки, кисели и червиви и Джек трябваше да се насили, за да хапне, но след всичко, през което бе минал Вълк, за да се сдобие с тях, сърце не му даде да откаже.

Голям стар камион профуча край тях и изсвири с клаксон.

— Хей, задници! — поздрави ги нечий крясък, придружен от избухването на силен, зареден с бира смях. Вълк изрева и се вкопчи в Джек, който се бе надявал, че Вълк в края на краищата ще преодолее ужаса си от колите, но вече наистина започваше да се отчайва.

— Всичко е наред, Вълк — изтощено каза той, докато за двадесети или тридесети път днес смъкваше ръцете му от себе си. — Успокой се, отминаха.

— Толкова силно! О, какъв шум! Вълк! Вълк! Вълк! О, Джек, ушите ми, горките ми уши!

„Сигурно ще ти хареса шеметната скорост по свръхбързите калифорнийски магистрали, Вълк — изтощено си помисли Джек. — Ще те проверим там, ако още пътуваме заедно. Можем да опитаме с някоя състезателна кола или мотоциклет. Като нищо ще се побъркаш по тях.“

— Някои хора си падат по силните звуци, Вълк. Те… — Нов пристъп на кашлицата го връхлетя и за миг светът заплува пред очите му в размазано сиво и много, много бавно се върна на фокус.

— Харесват го, така ли? — промърмори Вълк. — Язон! Как може някой да харесва подобно нещо, Джек? А миризмите…

Джек разбираше, че за Вълк най-лошото са миризмите. Не бяха минали и четири часа от пристигането им тук отвъд и Вълк започна да нарича неговия свят „Страната на лошите миризми“. През първата нощ Вълк повръща поне половин дузина пъти. Отначало напояваше почвата на Охайо с кална вода от потока, който продължаваше съществуването си в друга вселена, после само се дереше на сухо и отчаяно обясняваше, че било от миризмите. Не разбирал как Джек може да ги понася, как който и да било може да ги понася.

Джек знаеше, че при връщането си от Териториите човек се задавя от миризми, които даже не забелязва, докато живее покрай тях. Дизелово гориво, отработени газове, индустриални отпадъци, боклуци, замърсени води, химикали. После отново свиква с тях. Свиква с тях или просто претръпва. Само че с Вълк не стана така. Той мразеше колите, мразеше миризмите, мразеше този свят. Джек дори не мислеше, че някога ще свикне с него. И ако той не успееше да го върне в Териториите в най-скоро време, Вълк може би щеше да полудее. „А може би преди това ще докара до лудост мен — помисли си момчето. — Както гледам, май не ми трябва много.“

Потракващо ремарке, натоварено с пилета, се заклати покрай тях. Следваше го нетърпелива редица коли, някои от които натискаха клаксоните си. Вълк почти скочи в ръцете на Джек. Отслабнал от температурата, той се олюля и политна към обраслата с храсталак, пълна с боклуци канавка, където се стовари толкова тежко, че зъбите му изтракаха.

— Извинявай, Джек — отчаяно каза Вълк. — Бог да ме порази!

— Вината не е твоя. Случва се. Време е да си починем пет минути.

Вълк се свлече до него. Седеше мълчаливо и неспокойно го наблюдаваше. Разбираше колко много усложнява живота на Джек. Знаеше, че момчето изгаря от нетърпение да се движи по-бързо — отчасти, за да се отдалечи от Морган, но главно поради някаква друга причина. Знаеше, че Джек насън стене и споменава името на майка си, а понякога и плаче. Но единственият път, когато го видя да плаче буден, бе, след като той, Вълк, едва не полудя на изходната рампа при Аркейнъм. Това се случи, когато осъзна какво разбира Джек под „стопирам“ и му каза, че не би могъл да пътува с кола поне известно време, а може би и никога — момчето просто седна на перилата и се разплака в шепите си. И след това спря, което беше добре… но когато вдигна лицето си, погледна към Вълк така, че той се почувствува сигурен — Джек ще го остави сам в ужасната Страна на лошите миризми… а без него Вълк скоро съвсем би полудял.

4.

До изходната рампа за Аркейнъм вървяха по платното за аварийно спиране. Всеки път, когато някоя кола или камион ги задминаваше в сгъстяващия се здрач, Вълк ужасен се вкопчваше в него. Джек дочу как въздушната струя донася до ушите му нечий подигравателен глас.

— Къде е вашата кола, мошеници?

Изтръска го, както куче изтръсква вода от козината си и просто продължи да върви, като хващаше ръката на Вълк и го дърпаше след себе си всеки път, когато той показваше признаци на изоставане и желание да свърне към гората. Беше важно да успеят да се измъкнат от участъка с бариерата за плащане на таксите, където автостопът беше забранен, и да застанат на изходната рампа за Аркейнъм. Някои щати бяха узаконили стопирането от рампите (или поне така му каза скитникът, с когото бе споделил един хамбар преди няколко нощи), а дори в щатите, в които размахването на палец на практика се смяташе за престъпление, полицаите обикновено си затваряха очите, ако човек стои на самата рампа.

И така първо да стигнат до рампата. Да се надяват, че няма да мине патрул, преди да са се добрали до нея. На Джек не му се мислеше как пътните полицаи биха могли да приемат Вълк. Сигурно ще си помислят, че е хванал превъплъщението на Чарлс Мансън от осемдесетте, което си е сложило очила, за да пунтира Ленън.

Стигнаха до рампата и застанаха край лентата, водеща на запад. Десет минути по-късно някакъв очукан стар крайслер вече беше спрял. Шофьорът, широкоплещест мъжага с дебел волски врат и килната назад шапка, се наведе и отвори вратата.

— Хайде, момчета! Гадна нощ, нали?

— Благодарим, господине, не е лъжа — радостно отвърна Джек. Умът му работеше на бързи обороти, опитваше се да измисли как би могъл да вмъкне Вълк в историята и изобщо не забелязваше изражението му.

Мъжагата обаче го забеляза. Лицето му се ожесточи.

— Нещо лошо ли помирисваш, синко?

Джек бе върнат към действителността от тона му — суров като изражението на лицето му. Цялата сърдечност си бе отишла и той изглеждаше, като че ли ей сега ще влезе в кръчмата в Оутли, за да изпие няколко бири, а после да изяде и чашите.

Джек се изви и погледна към Вълк.

Ноздрите му трептяха като ноздрите на мечка, подушила скункс.

Устните му не само се бяха дръпнали и оголили зъбите му, а просто щяха да се скъсат от опъване.

— Той да не е нещо бавноразвиващ се? — тихо попита мъжът.

— Не, ъъъ, той просто…

Вълк започна да ръмжи. Точно така, браво!

— Мили Боже! — възкликна мъжагата с тон на човек, който просто не може да повярва, че това наистина става. После даде газ и се понесе към изходната рампа, а предната врата се затвори с трясък. Задните му светлини кратко присветнаха в подножието на рампата и изпратиха червеникавите си отражения през дъждовния мрак към мястото, където стояха те.

— Страхотно! — възкликна Джек и се обърна към Вълк, който отстъпи назад и се сви под гневния му поглед. — Направо знаменито! Ами че нали ако той има радиотелефон, веднага ще повика полиция и ще разтръби на всички, че двама умопобъркани се опитват да се качат в някоя кола на рампата на изхода от Аркейнъм! Язоне! Или Исусе! Или който и да си там, все ми е едно! Вълк, да не би да искаш да видиш поразени две шибани вересии, а? Само направи това още няколко пъти и ще почувствуваш как ги поразяват! На гърба си ще изпиташ как ни поразяват! Нас, да, самите нас!

Изчерпан, ядосан, разстроен, напълно изтощен, Джек тръгна към присвилия се страхливо Вълк, който, стига да поискаше, с един удар би могъл да му откъсне главата, и той отстъпи назад.

— Не викай, Джек — изстена Вълк. — Миризмите… как да вляза при тях… как да се затворя вътре с толкова ужасни миризми…

— На нищо не миришеше! — кресна Джек. Гласът му се скъса, възпаленото гърло го заболя повече от всякога, но той като че ли не можеше да спре, трябваше да се навика или да полудее. Мократа му коса се свлече в очите. Отметна я встрани и после цапна Вълк по рамото. Чу се силно изпляскване и ръката го заболя така, сякаш бе ударил камък. Вълк жално зави и това още повече вбеси Джек. А най-много го ядоса собствената му лъжа. Този път беше прекарал в Териториите по-малко от шест часа, но колата наистина вонеше като бърлога на диви зверове. Бе усетил да се смесват острите, гадни миризми на гранясало кафе и прясна бира (между краката на мъжа имаше отворена кутийка), а висящият на огледалото за обратно виждане освежител за въздух смърдеше като сухата, сладникава пудра по бузите на труп. Освен това имаше още нещо, нещо много потискащо, нещо някак си мокро, лепкаво…

— На нищо! — втори път кресна момчето с дрезгав, пресеклив глас и удари Вълк по другото рамо. Той отново зави и се обърна с гръб, сви се като дете, налагано от сърдит баща. Джек го заудря по гърба и от мокрия му гащеризон се разхвърчаха пръски. При всеки удар на ръката му Вълк изреваваше.

— Най-добре ще бъде да свикнеш (шат!), понеже следващата кола може да се окаже полицейска (шат!) или зеленото БМВ на Морган Слоут (шат!) и ако можеш да се държиш само като едно голямо бебе, спукана ни е работата (шат!)! Разбираш ли това?

Вълк не отвърна. Стоеше с гръб към Джек и трепереше под дъжда. И плачеше. Джек усети, че и в собственото му гърло се надига буца, на очите му припари. Всичко това само увеличи гнева му. Някаква ужасна част от него просто копнееше да се нарани до болка и знаеше, че нараняването на Вълк е чудесен начин да го стори.

— Обърни се!

Вълк се подчини. Мътните кафяви очи ронеха сълзи зад кръглите очила. От носа му се стичаха сополи.

— Разбра ли ме?

— Да — изстена Вълк. — Да, разбрах, но не бих могъл да пътувам с него, Джек.

— И защо не? — сърдито го погледна Джек, опрял свити юмруци на хълбоците си. О, как го болеше главата!

— Понеже той умираше — тихо отвърна Вълк.

Джек се втренчи в него, целият му яд просто се изпари.

— Джек, ти не разбра ли? — меко попита Вълк. — Вълк! Не подуши ли това?

— Не — прошепна Джек, останал без дъх. Понеже той бе помирисал нещо, нали? Нещо непомирисвано досега, някаква странна смес от…

Изведнъж се сети и цялата сила го напусна. Краката му се подкосиха, той приседна на парапета и погледна към Вълк.

Изпражнения и гниещо грозде. Точно така. На това миришеше! На изпражнения и гниещо грозде.

— Това е най-лошата миризма — каза Вълк. — Появява се, когато хората са забравили как да бъдат здрави. Ние я наричаме Черната болест. Аз дори мисля, че той не знаеше, че я има. Джек… Странниците не могат да я помиришат, нали?

— Не — прошепна Джек. Ами ако сега изведнъж се телепортираше в Ню Хампшир, в апартамента на майка си в „Алхамбра“, дали нямаше да помирише същата воня и там?

Да. Щеше да я подуши и при майка си, щеше да усети как през порите й се просмуква миризмата на изпражнения и гниещо грозде, как от нея мирише на Черната болест.

— Ние я наричаме рак — промълви той. — Наричаме я рак и майка ми я има.

— Просто не знам дали някога ще мога да пътувам с кола — каза Вълк. — Джек, ще опитам отново, ако искаш, но миризмите… вътре… те са достатъчно лоши и навън, но вътре…

И точно тогава Джек бе скрил лице в шепите си и бе заплакал, отчасти от отчаяние, но най-вече от изтощение. Да, и изражението, което Вълк смяташе, че е видял на лицето му, наистина се беше появило. За миг изкушението да изостави Вълк бе нещо повече от изкушение, то просто се превърна в подлудяваща повеля. Шансовете да стигне до Калифорния и да намери талисмана, каквото и да представляваше той, и преди не бяха големи, но сега се бяха смалили до трепкаща на хоризонта точка. Вълк не само щеше да го забави, Вълк рано или късно щеше да вкара и двамата в затвора. Най-вероятно скоро. И как би могъл изобщо да обясни Вълк на разумния Ричард Слоут?

В този миг Вълк видя върху замисленото лице на Джек изражение, което говореше за хладна пресметливост, и коленете му се подкосиха. Той се свлече на тях и протегна към Джек сключените си ръце като ухажор в сълзлива викторианска мелодрама.

— Не ме оставяй, Джек. Моля те, не тръгвай без мен. Не ме изоставяй! — захлипа той. — Не изоставяй приятеля си, не ме оставяй тук, ти ме доведе тук, моля те, не ме оставяй сам…

След това разбираемите думи изчезнаха. Вълк се опитваше да говори, но очевидно бе способен единствено да хълца. Джек усети, че го връхлита нечовешка умора. И как само го обгърна — като удобно старо сако, обличано безброй пъти! „Не ме изоставяй, ти ме доведе тук…“

Това е то! Той носеше отговорност за Вълк, нали така? Да. О, да, наистина. Той го бе хванал за ръката, той го бе издърпал от Териториите в Охайо и с болящото си рамо можеше да докаже това. Не бе имал избор, разбира се. Вълк се давеше, а и да не се бе давил, Морган щеше да го опече с проклетия си гръмоотвод. Така че той би могъл да се обърне към Вълк и да попита: „Е, Вълк, стари приятелю, я кажи какво предпочиташ? Да си тук уплашен или там мъртъв?“

Да, като нищо би могъл и горкият Вълк нямаше да успее да отговори, понеже хич не беше бърз в умствената област. Но чичо Томи обичаше да цитира една китайска поговорка, която гласеше: „Спасиш ли живота на някой човек, носиш отговорност за него, докато си жив!“

Нямаше значение проливният дъжд, нямаше значение проклетото движение на краката. Той отговаряше за Вълк.

— Не ме оставяй, Джек — продължаваше да плаче той. — Вълк! Вълк! Моля те, не оставяй добрия Вълк! Аз ще ти помагам, ще стоя на пост през нощта, ще видиш колко много неща мога да върша, само недей, недей ме…

— Престани да си дереш гърлото и стани! — тихо каза Джек. — Няма да те изоставя. Но трябва да се измитаме оттук. Онзи човек наистина може да извика полиция. Хайде да тръгваме.

5.

— Измисли ли какво е следващото, което трябва да направим? — плахо попита Вълк.

Почиваха си в обраслата канавка в покрайнините на Мънси повече от половин час и когато Джек се обърна към Вълк, той с облекчение забеляза, че момчето се усмихва. С изтощена усмивка наистина, но все пак усмивка. Но Вълк никак не харесваше тъмните кръгове под очите му (а още по-малко харесваше миризмата му, болна миризма беше тя).

— Мисля, че знам какво бихме могли да правим през следващите часове ей там отсреща — отвърна Джек. — Хрумна ми още преди няколко дни, когато си взех новите кецове.

Наведе се към краката си. Двамата с Вълк разгледаха кецовете му в потискащо мълчание. Те бяха протрити, обезформени и мръсни. Лявата подметка бе казала сърдечно сбогом на горницата си. Джек им бе собственик от… сбърчи чело и се замисли. Температурата затрудняваше мисленето му. Три дни. Бяха минали само три дни, откакто ги бе купил от магазина в халите, а сега изглеждаха стари. Стари!

— Както и да е… — въздъхна момчето. — Виждаш ли сградата отсреща, Вълк?

Сивата тухлена сграда, същинска експлозия от безинтересни чупки, стърчеше като остров в средата на огромен паркинг. Вълк знаеше на какво ще мирише асфалтът в паркинга: на мъртви, полуразложени животни. И миризмата почти щеше да го задуши, а Джек дори нямаше да я забележи.

— За твоя информация ще ти кажа, че от надписа се разбира, че е кино с шест салона. Би трябвало поне един от филмите да ни хареса. Хайде! — Момчето с олюляване се изправи на крака.

— Какво е кино, Джек? — попита Вълк. Знаеше, че наистина е ужасен проблем за момчето, толкова ужасен, че вече се страхуваше да протестира за каквото и да било или дори да покаже безпокойство. Но имаше ужасното предчувствие, че да отидеш на кино и да се качиш в кола може би е едно и също нещо. Джек наричаше ревящите каруци и карети „коли“ и „автомобили“ (Вълк си мислеше, че последните може би са нещо като дилижансите, които превозват пътниците в Териториите от една спирка до друга). Дали би могло ръмжащите, вонящи карети да бъдат наричани кино? Струваше му се напълно възможно.

— Ами то е по-лесно да ти се покаже, отколкото да ти се обясни — сви рамене Джек. — Мисля, че ще ти хареса. Хайде.

Момчето залитна, докато излизаше от канавката, и за миг падна на колене.

— Джек, добре ли си? — тревожно попита Вълк.

Той кимна. Тръгнаха през паркинга, който миришеше точно както си бе представял Вълк.

6.

Джек бе изминал по-голямата част от петдесетте километра между Аркейнъм, Охайо, и Мънси, Индиана, върху широкия гръб на Вълк. Вълк се страхуваше от коли, изпитваше ужас от камиони, повдигаше му се от почти всички миризми, беше способен да започне да вие и да побегне при внезапни и силни шумове. Но бе почти неуморим. „Както ми се струва — помисли си Джек, — май мога да зачертая «почти». Доколкото на мен ми е известно, той е неуморим.“

Бяха се махнали от изходната рампа при Аркейнъм възможно най-бързо. Джек почти тичаше, бе напрегнал мокрите си, изморени крака до максимум. Главата го болеше ужасно, непрекъснато го обливаха ту топли, ту студени вълни. Вълк с лекота се движеше от лявата му страна, крачката му бе толкова широка, че той не изоставаше от Джек, въпреки че просто си вървеше с умерен ход. Джек разбираше, че може би се бе смахнал на тема полицаи, но мъжът в стария крайслер му се бе сторил наистина изплашен. И малко гадняр.

Бяха изминали едва половин километър, когато усети остра, пареща болка под лъжичката и попита Вълк дали не би могъл да го вземе на конче за малко.

— Как? — попита Вълк.

— Знаеш как — отвърна Джек и му обясни със знаци. Огромна усмивка се ширна по лицето на Вълк. Най-после се появи нещо за него, най-после и той да е полезен!

— Искаш да ме пояздиш като кон! — зарадван извика той.

— Май да…

— Да, разбира се. Вълк! Тук и сега! Редовно носех така братчетата ми „родени наведнъж“. Скачай горе, Джек! — Вълк се наведе и помогна на Джек да го възседне.

— Когато много ти натежа, просто ме свали д…

Преди да успее да довърши, Вълк вече тичаше с него по пътя в тъмното — наистина тичаше. Студеният, примесен с дъжд въздух отмяташе косата на Джек от пламтящото му чело.

— Вълк, по-бавно, ще капнеш — извика той.

— Не и аз! Вълк! Вълк! Тичам тук и сега! — За пръв път, откакто се бяха пренесли, гласът му звучеше наистина щастливо. Той тича през следващите два часа по тъмен, немаркиран асфалтов път, докато Аркейнъм не остана далече на изток. Край една буренясала нива Джек забеляза изоставена, схлупена плевня и те спряха и пренощуваха в нея.

Вълк не искаше да има нищо общо с търговските зони, където движението беше непрекъснат ревящ поток и облаците вонящи газове се вдигаха чак до небесата. Джек също не изгаряше от желание. Вълк изпъкваше твърде много. Но се налагаше да спрат веднъж и Джек избра крайпътния магазин до самата граница на Индиана, близо до Харисвил. Докато Вълк нервно го чакаше отвън, клякаше, ровеше земята, ставаше, обикаляше наоколо, правеше малки кръгчета и пак клякаше, Джек купи един вестник и внимателно прегледа страницата с времето. Следващото пълнолуние се очакваше на 31 октомври — Празника на Вси Светии, което май горе-долу го устройваше. После обърна на първа страница, за да разбере вчерашната дата и видя, че е била 26 октомври.

7.

Джек дръпна една от стъклените врати и влезе във фоайето на кинокомплекса. Изви се и остро погледна към Вълк, който поне за момента изглеждаше задоволително. Всъщност Вълк беше разсъдливо оптимистичен… поне засега, въпреки че никак не му харесваше да влизат в сградата, но тя все пак не беше кола. Тук вътре се долавяше някаква добра миризма — лека и някак си вкусна. Или поне би била, ако не беше другата — горчива и гранясала, която се просмукваше под нея. Вълк погледна наляво и видя стъклена кутия, пълна с някакви бели топчета. Това бе източникът на добрата, лека миризма.

— Джек — прошепна той.

— Какво?

— Искам от бялото нещо, ако може. Ама без пикнята.

— Пикня ли? За какво говориш?

Вълк затърси по-официална дума и я откри.

— Урина. — Той посочи една тръбичка, по чиито стени бавно се стичаше нещо. Надписът й гласеше: „Мазнина с подправки“. — Това е нещо като урина, нали? Така си мисля, като съдя по миризмата й.

Джек уморено се усмихна.

— Пуканки без мазнинка и подправки, добре. А сега малко по-тихо, а?

— Да, Джек. Точно тук и сега.

Момичето на касата, което досега жвакаше огромен къс дъвка с аромат на грозде, спря и погледна към Джек, после към неговия едър, тромав спътник. Дъвката залепна на езика в средата на полуотворената й уста като огромен морав тумор. Тя врътна очи към човека зад щанда.

— Два, моля — каза Джек и извади навитите си на ролка еднодоларови банкноти, мръсни и с подвити краища. В средата им се криеше самотна петачка.

— За кой филм? — Очите й се местеха отляво-надясно и отдясно-наляво, от Джек към Вълк и от Вълк към Джек. Приличаше на жена, наблюдаваща оспорвана среща по тенис на маса.

— Кой започва сега? — попита Джек.

— Ами… — Тя погледна надолу към листа, залепен с тиксо. — В Четвърти салон дават „Летящият дракон“. С Чък Норис. — Очите й неспокойно продължаваха да шарят отляво-надясно и отдясно-наляво. — Освен това в Шести салон има двойна прожекция. Два анимационни филма на Ралф Бакши. „Магьосници“ и „Властелинът на пръстените“.

Джек се зарадва. Вълк не бе нищо друго освен едно голямо, избуяло хлапе, а хлапетата най-много обичат анимацията. Това май ще свърши работа. Току-виж в края на краищата Вълк открие, че поне едно нещо в Страната на лошите миризми му доставя удоволствие, а Джек би могъл да подремне през трите часа.

— За тях ще взема — каза той. — За анимационните.

— Ще струва четири долара — отвърна тя. — Намалените цени за дневните прожекции важат до два. — После натисна някакво копче и автоматът изплю два билета през прореза си, като същевременно издаде стържещ звук. Вълк отскочи назад с лек вик.

Момичето го погледна, а веждите му се извиха въпросително.

— Нервен ли сте, господине?

— Не, аз съм Вълк. — Той се усмихна и показа огромен брой зъби. Джек би могъл да се закълне, че усмивката му разкрива много повече зъби, отколкото бе имал преди ден-два. Момичето внимателно ги огледа всичките и облиза устните си.

— Всичко е наред. Той просто… — Джек сви рамене. — Не излиза често от фермата, нали разбирате. — Подаде й самотната петачка. Тя я пое, сякаш й се искаше да има щипци, за да я пипне с тях.

— Хайде, Вълк.

Докато се обръщаха към щанда с бонбоните и Джек прибираше рестото в джоба на мръсните си джинси, момичето от касата прошушна на продавача:

— Погледни му носа!

Джек стрелна с очи Вълк и видя, че ноздрите му ритмично се веят.

— Престани! — промърмори той.

— С кое, Джек?

— С това, което правиш с носа си!

— О, Джек! Ще се опитам, но…

— Шшшт!

— Какво ще обичате, синко? — попита продавачът.

— Пакетче ментови, кесийка солети и една от най-големите фунийки с пуканки, но без мазнина.

Продавачът приготви изброеното и го плъзна по тезгяха към тях. Вълк хвана фунийката с пуканките с две ръце и незабавно започна да ги поема направо с уста и лакомо да мляска.

Продавачът мълчаливо го наблюдаваше.

— Не излиза много от фермата — повтори Джек, който вече се чудеше дали тези двамата не са видели достатъчно странности, за да сметнат, че едно позвъняване в полицията ще си бъде в реда на нещата. Помисли си — и не за пръв път — че във всичко това наистина има твърде много ирония. В Ню Йорк или Лос Анжелос вероятно никой не би удостоил Вълк с втори поглед… или ако все пак го погледнеше втори път, то със сигурност не би го сторил за трети. Очевидно във вътрешността на страната толерантността към странностите на другите бе на много по-ниско ниво. Но, разбира се, Вълк отдавна щеше да се е чалнал съвсем, ако беше попаднал в Ню Йорк или Лос Анжелос.

— То си личи — съгласи се продавачът. — Общо два и осемдесет. Джек плати с вътрешно потреперване. Изведнъж осъзна, че следобедът в киното му струва четвърт от всичките налични пари.

Вълк се хилеше на продавача с натъпканата си с пуканки уста. Джек разпозна неговата приятелска усмивка номер 1, но някак си се съмняваше, че продавачът я вижда по същия начин. Твърде много зъби имаше в усмивката му… сякаш стотици.

И Вълк отново вееше ноздри.

„Пусни му края, остави ги да повикат полицаите, ако искат — помисли си той с умора, по-характерна за възрастен, отколкото за дете. — Това не би могло да ни забави много повече, отколкото вече сме се забавили. Той не може да пътува с новите коли, понеже не понася миризмата на катализаторите, а със старите не може, понеже му миришат на изтощение и пот и бензин и бира и най-вероятно не би могъл да пътува с каквато и да било кола, понеже го мъчи дяволска клаустрофобия. Кажи истината, Джеки, пък било и само пред себе си. Непрекъснато си повтаряш, че той скоро ще преодолее това, а пък е ясно като бял ден, че тая няма да я бъде. Така че какво ни остава? Да прекосим пеша Индиана, предполагам. Малка поправка, моля. Вълк ще прекоси пеша Индиана. А аз ще я прекося на конче. Само че първо ще вмъкна Вълк в проклетото кино и ще спя или докато свършат и двата филма, или докато пристигнат полицаите. И това е краят на моята приказка, любезни ми господине.“

— Приятно гледане — каза продавачът.

— Благодаря — отвърна Джек. Тръгна и след миг осъзна, че Вълк не е до него. Той стоеше като истукан и с почти суеверно учудване втренчено зяпаше нещо над главата на продавача. Джек погледна нагоре и видя най-обикновена въртяща се реклама, съобщаваща за повторните прожекции на „Срещите“[1] на Стивън Спийлбърг.

— Хайде, Вълк — каза той.

[1] Става дума за „Близки срещи от третия вид“ (1977) ↑

8.

Вълк разбра, че тая няма да стане, още щом влязоха през вратата.

Помещението беше малко, тъмно и усойно. Миризмите в него бяха ужасни. Някой поет, помирисал това, което помириса Вълк в този миг, може би щеше да ги нарече „Зловонията на горчивите съновидения“. Вълк не беше поет. Той знаеше само, че миризмата на урината върху пуканките преобладава и че неудържимо му се повръща.

После светлините още повече отслабнаха и превърнаха помещението в пещера.

— Джек — изстена той и се вкопчи в ръката му. — Джек, трябва да се махнем оттук.

— Ще видиш, че ще ти хареса, Вълк — измърмори Джек, който беше наясно със страданията на Вълк, но не и с тяхната дълбочина. Та Вълк в края на краищата винаги страдаше в известна степен. В този свят думата „страдание“ го определяше изцяло. — Опитай, все пак.

— Добре — каза Вълк и Джек чу съгласието му, но не и трепета, който показваше, че Вълк с две ръце стиска последната нишка на самоконтрола си.

Настаниха се. Вълк седеше до пътеката, неудобно нагънал крака, притиснал фунийката с пуканките (които не искаше да яде повече) до гърдите си.

Пред тях за миг светна жълтият пламък на кибритена клечка. Джек долови сухия, остър дъх на марихуана, толкова характерен за киносалоните, че човек престава да мисли за него, веднага щом го установи. Вълк подуши горски пожар.

— Джек…

— Шшшт, филмът започва. — „А аз задрямвам.“

Джек никога нямаше да узнае за героизма на Вълк през следващите няколко минути, нито пък самият Вълк някога го разбра. Той разбираше само, че трябва да се опита да изтърпи целия този кошмар в името на Джек. „Би трябвало всичко да е наред — мислеше си той. — Погледни, Вълк, Джек се опитва да заспи, да заспи точно тук и сега. А ти знаеш, че Джек не би те завел на някое опасно място, така че просто потърпи… просто почакай… Вълк!… всичко ще бъде наред…“

Но той беше създание, чийто живот протичаше в цикли, и цикълът му тъкмо достигаше месечната си кулминация. Инстинктите му бяха станали прекалено изострени, почти непреодолими. Разумът му казваше, че тук вътре всичко ще бъде наред, че в противен случай Джек не би го довел. Но това беше все едно човек, когото носът сърби нетърпимо, да си казва, че не бива да киха в черква, понеже е неучтиво.

Той седеше в тъмната, воняща пещера, където миризмата на горски пожар се засилваше, присвиваше се всеки път, когато някоя сянка се промъкнеше по пътеката, и чакаше вцепенен нещо да падне върху главата му от изпъстрения със сенки таван. И тогава в началото на пещерата се отвори някакъв вълшебен прозорец и той замръзна в парливата воня на собствената си пот, разтворил широко очи, с маска на ужас върху лицето, докато коли се трошаха и преобръщаха, докато горяха сгради, докато човек преследваше човека.

— Рекламират следващата програма — прошепна Джек. — Казах ли ти, че ще ти хареса…

В ушите на Вълк бучаха странни гласовег

— Непушете — каза един.

— Неправетебоклуци — обади се втори.

— Груповитенамалениясавалидни — застърга трети в мозъка му.

— Вделничнитедни-намаленитецениважатдочетириследобед.

— Вълк, минаха ни — промърмори Джек, понечи да добави нещо, но то премина в леко похъркване.

— Сегащевипредставимфилма — гръмна някакъв последен глас и точно тогава Вълк загуби контрол. „Властелинът на пръстените“ на Бакши бе със звук „Долби стерео“ и операторът имаше разпореждания наистина да го усилва до дупка по време на следобедните прожекции, понеже тъкмо тогава се намъкваха пуберите-наркомани, а те наистина си падаха по шумните стереоефекти.

Пронизителен, разногласен месингов трясък, последван от ново отваряне на вълшебния прозорец и Вълк наистина видя пожара и пълзящите му червено-оранжеви пламъци.

Той изрева и скочи, като помъкна със себе си и Джек, повече заспал, отколкото буден.

— Джек — разпищя се той. — Излизай! Давай да излизаме оттук! Вълк! Виждам го, виждам как всичко гори! Вълк! Вълк!

— Тихо там! — извика някой.

— Млъкни бе, куку! — провикна се друг. Вратата в дъното на Шести салон се отвори.

— Какво става тук?

— Вълк, млъкни! — изсъска Джек. — За Бога…

— Ооооооооооуууууууууу!… — пронизително зави Вълк.

Светлината от фоайето през отворената врата падаше точно върху него. Някаква жена го огледа добре, изпищя и се спусна към изхода, като влачеше малкото си момченце за едната ръка. Буквално го влачеше, понеже хлапето бе паднало на колене и се плъзгаше по осеяния с пуканки килим на централната пътека. Една от обувките му се бе изхлузила.

— Ооооооооооуууууууууу!

Наркоманчето, седнало три реда пред тях, се обърна и ги заразглежда с мрачен интерес. В едната му ръка димеше саморъчно свита цигара, втора беше затъкната зад ухото му.

— Хей… я виж ти! — замаяно произнесе то и после изведнъж се разкрещя: — Шибаните лондонски върколаци нападат отново, така ли?

— Спокойно — каза Джек. — Спокойно, излизаме. Не се бойте. Само… само не крещете повече, бива, нали?

Той поведе Вълк навън. Умората отново го бе обгърнала.

Светлината във фоайето остро го удари в очите, направо ги прободе. Жената, извлякла момченцето от салона, стоеше в един ъгъл и притискаше хлапето към себе си. Когато видя Джек да извежда все още виещия Вълк през двойната врата на Шести салон, го грабна и хукна да бяга.

Продавачът, момичето от касата, операторът и висок мъж в спортно сако стояха скупчени в малка групичка. Джек предположи, че човекът с карираното спортно сако и белите обувки е уредникът на киното.

Вратите на другите киносалони в комплекса бяха полуоткрехнати. Лицата, надзъртащи от тъмното, за да разберат за какво е цялата врява, заприличаха на Джек на язовци, надничащи от дупките си.

— Хайде, да ви няма! — каза мъжът с карираното сако. — Изчезвайте веднага. Вече се обадих в полицията. След пет минути са тук.

„Обадил си се на куково лято — помисли си Джек с лъч надежда. — Просто не си имал време. А измъкнем ли се веднага, може би пък изобщо и да не си направиш труда.“

— Добре де, тръгваме — каза той. — Вижте, наистина съжалявам. Просто… по-големият ми брат е епилептик и току-що имаше пристъп. Ние… ние забравихме да вземем лекарствата му.

Като чуха „епилептик“ момичето от касата и продавачът ужасени отскочиха назад, сякаш Джек беше казал прокажен.

— Хайде, Вълк.

Той забеляза, че уредникът свежда очи и устните му се присвиват гнусливо. Проследи погледа му и видя голямо тъмно петно върху гащеризона на Вълк. Беше се подмокрил от страх. Самият Вълк също го забеляза. В света на Джек много неща му бяха чужди, но той очевидно достатъчно добре разбираше какво означава презрителният поглед на уредника и силно, сърцераздирателно заплака.

— Джек, съжалявам. Вълк толкова съжалява!

— Изведете го оттук — презрително изпуфтя онзи и се обърна встрани.

Джек прегърна Вълк и го поведе към вратата.

— Ела, Вълк — каза той. Говореше тихо и с искрена нежност. Никога досега не се бе чувствувал така привързан към него, както в този миг. — Хайде, вината изцяло е моя. Да вървим.

— Съжалявам — накъсано хлипаше Вълк. — Не съм добър, Бог да ме порази, просто не съм добър!

— Напротив, добър си и то много. Хайде, ела.

Джек блъсна вратата и с Вълк излязоха навън при рехавата октомврийска топлинка.

Жената с детето беше стигнала най-малко на двадесет метра от входа, но щом ги забеляза, заднишком заотстъпва към колата си, протегнала детето пред себе си като притиснат в ъгъла гангстер, прикриващ се с някой заложник.

— Не му разрешавай да ме доближи! — пищеше тя. — Не пускай това чудовище близо до бебето ми! Чуваш ли? Не му разрешавай да се приближи!

Джек си помисли, че трябва да й каже нещо успокоително, но не можа да измисли какво да бъде то. Беше твърде изморен.

Насочиха се по диагонал през паркинга към шосето и на половината път Джек се олюля и му притъмня пред очите.

Смътно усети, че Вълк го грабва и го понася като бебе. Смътно долавяше, че Вълк плаче.

— Джек, съжалявам, моля те, не мрази Вълк. Мога да бъда много добър Вълк. Почакай и ще видиш…

— Не те мразя — отвърна Джек. — Знам, че си… че си добрият…

Заспа преди да успее да довърши изречението. Когато се събуди, беше вечер и Мънси бе останал далеч зад тях. Вълк се бе отделил от главното шосе и бе продължил по мрежа от черни пътища и кални пътеки. Без изобщо да се обърка от липсата на пътни знаци и наличието на множество варианти за избор, той бе вървял на запад с безпогрешния инстинкт на прелетна птица.

Тази нощ преспаха в някаква празна къща северно от Камак и призори Джек реши, че температурата му е спаднала малко.

Сутринта вече преваляше — сутринта на 28 октомври — когато той осъзна, че козината по дланите на Вълк се е появила отново.

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

ДЖЕК В САНДЪКА

1.

Следващата нощ прекараха в развалините на някаква полуизгоряла къща с обширна ливада от едната страна и малка горичка от другата. На срещуположния край на ливадата имаше някаква ферма, но Джек реши, че ще бъдат в безопасност, ако са достатъчно тихи и стоят предимно вътре. След като слънцето залезе, Вълк се запъти към горичката. Тръгна бавно между дърветата с лице, наведено към земята. Преди Джек да го изгуби от поглед, той си помисли, че прилича на късоглед човек, търсещ изпуснатите си очила. Хванаха го нервите (непрекъснато си представяше, че Вълк се е хванал в капан, че се е хванал в капан и с непоколебима решителност, без да издаде звук, прегризва собствения си крак…), но най-сетне Вълк се появи с почти изправен вървеж, стиснал в двете си ръце растения, чиито корени се поклащаха под свитите му юмруци.

— Какво носиш, Вълк? — попита Джек.

— Лекарство — мрачно отвърна Вълк. — Но не е много добро, Джек. Вълк! Нищо не е много добро във вашия свят.

— Лекарство ли? Какво имаш предвид?

Но Вълк не пожела да даде повече обяснения. Извади две кибритени клечки от горния джоб на гащеризона си, запали огън, погрижи се да няма дим и попита Джек дали би могъл да намери канче. Джек откри празна кутийка от бира, захвърлена в един ров край къщата. Вълк я помириса и сбърчи нос.

— Много лошо мирише. Имам нужда от вода, Джек. Чиста вода. Ако си много изморен, ще отида аз.

— Вълк, искам да знам какво си намислил.

— Аз ще отида — каза Вълк. — Точно през ливадата има някаква ферма. Вълк! Там ще има вода. Ти почивай.

Джек си представи как жената на фермера поглежда през кухненския прозорец, докато приготвя вечерята, и вижда Вълк да се движи дебнешком из двора с бирена кутийка в едната космата лапа и китка корени и билки в другата.

— Аз ще отида — каза той.

Фермата не беше на повече от петстотин метра от бивака им, топлите й жълти светлини съвсем ясно се виждаха през ливадата. Джек отиде, безпрепятствено напълни кутийката от някаква чешма под сайванта и тръгна обратно. Когато прекоси ливадата наполовина, забеляза сянката си и погледна нагоре към небето.

Луната, вече почти пълна, се носеше по източния хоризонт. Притеснен, Джек се върна при Вълк и му даде кутийката с водата. Вълк я подуши, отново сбърчи нос, но не каза нищо. Сложи я на огъня и започна да пуска през дупчицата дребни късчета от растенията, които беше набрал. След около пет минути започна да излиза пара и се разнесе ужасна смрад. Джек потрепера. Изобщо не се съмняваше, че Вълк ще поиска от него да изпие цялата тази гадост, нито пък изпитваше съмнения, че тя ще го убие. Бавно и мъчително, най-вероятно.

Джек затвори очи и захърка високо и театрално. Ако Вълк си помисли, че той спи, в никакъв случай няма да го събуди. Никой не буди болни хора, нали? А Джек наистина беше болен, привечер температурата му отново се бе върнала и разтресла яростно цялото му тяло. И въпреки че през всичките му пори се лееше пот, непрекъснато го обливаха студени вълни.

Погледна през спуснатите си клепки и видя, че Вълк отмества кутийката встрани, за да се охлади, сяда край нея и вперва очи в небето, обхванал колене с косматите си ръце, с унесено и някак си прекрасно лице.

„Гледа луната“ — помисли си Джек и потръпна от страх.

„О, ние не се приближаваме до стадото, когато се променяме. Добри ми Язон! Не, разбира се! Та ние ще ги изядем!“

„Вълк, кажи ми, аз ли съм стадото сега?“

Джек потрепера.

След пет минути — когато той наистина започваше да се унася — Вълк се наведе над кутийката, помириса я, кимна, взе я и се приближи до мястото, където, подпрял глава на паднала, почерняла от огъня греда, подложил под врата си свита на топка риза, лежеше той. Джек стисна очи и поднови хъркането.

— Хайде, Джек — развеселено каза Вълк. — Знам, че си буден. Не можеш да измамиш Вълк.

Момчето отвори очи и го погледна с мрачно негодувание.

— Как разбра?

— Хората имат различна миризма, когато спят и когато са будни. Даже Странниците би трябвало да го знаят, нали?

— Така си мислиш.

— Както и да е. Сега трябва да изпиеш това. Лекарство е. Надигай го, Джек, точно тук и сега.

— Не искам. Мирише отвратително. На блато.

— Джек, ти също не миришеш добре.

Момчето го погледна, но не каза нищо.

— Да — кимна Вълк. — На болест. И миризмата става все по-лоша. Още не е отчайващо лоша, още не, но… Вълк!… наистина ще стане, ако не вземеш малко лекарство.

— Вълк, обзалагам се, че нямаш равен при подушването на билки и разни такива в Териториите, но сега си в Страната на лошите миризми, не забравяй това! Да не би да си набрал спореж и отровен шмак и фий и…

— Набрал съм само добри неща — прекъсна го Вълк. — Само дето не са достатъчно силни, Бог да ги порази. — После го погледна замислено. — Не всичко мирише лошо тук, Джек. Има и добри миризми. Но добрите миризми са като билките. Слаби! Мисля си, че са били по-силни някога.

Вълк отново мечтателно се бе загледал в луната и Джек усети, че пак го обзема предишното безпокойство.

— Мога да се обзаложа, че това е било добро място някога — въздъхна Вълк. — Чисто и пълно със сила…

— Вълк — тихичко започна Джек, — Вълк, козината се върна върху дланите ти.

Вълк се сепна и го погледна. За миг му се стори — може би трескавото му въображение реши така, но и да не се дължеше на температурата, наистина беше само за миг — че Вълк го гледа с безжизнен, гладен поглед. После трепна, сякаш се отърсваше от някакъв лош сън.

— Да. Но не искам да говоря за това. Не искам и ти да говориш за него. То няма значение. Още не. Вълк! Сега си изпий лекарството, Джек. Това е всичко, което трябва да направиш.

Вълк очевидно нямаше да се примири с отрицателен отговор. Ако Джек откажеше да го изпие, той просто щеше да сметне за свой дълг да отвори стиснатите му челюсти и да го излее в гърлото му.

— Не забравяй, че ако това ме убие, ще останеш сам — мрачно каза Джек и взе кутийката. Тя още беше топла.

Върху лицето на Вълк се появи изражение, говорещо за ужасно страдание. Той побутна кръглите очила върху носа си.

— Не искам да те нараня, Джек. Вълк никога не иска да нарани Джек. — Изражението му бе така отчаяно и нещастно, че би било направо комично, ако не беше искрено.

Джек се предаде и изпи съдържанието на кутийката. Нямаше начин да устои на изпълненото с искрена болка изражение. Вкусът бе точно толкова ужасен, колкото си беше представял… „и не потрепера ли за миг светът? Не потрепера ли така, сякаш той ей сега ще се пренесе обратно в Териториите?“

— Вълк! — изкрещя Джек. — Вълк, хвани ме за ръката!

Вълк го направи. Изглеждаше едновременно загрижен и развълнуван.

— Какво има, Джек? Джеки?

Вкусът на лекарството бавно изчезваше от устата му. В същото време усети леко затопляне в стомаха — същото като затоплянето след глътка коняк в редките случаи, когато Лили му беше разрешавала да си близне за опит. И светът около него отново стана стабилен. Лекото потреперване може би беше било само плод на въображението му… но Джек не мислеше така.

„Ние почти го направихме. Или поне бяхме много близо до това. Може би ще успея да го направя и без вълшебния сок… може би ще успея!“

— Джек! Какво има?

— Нищо. Просто се чувствувам по-добре — каза той и дори смогна да се усмихне. — Чувствувам се по-добре и това е всичко. — Откри, че наистина е така.

— И миризмата ти е по-добра — радостно се засмя Вълк. — Вълк! Вълк!

2.

На следващия ден продължи да се подобрява, но все още се чувствуваше слаб. Вълк го носи на конче и понапреднаха незначително в западна посока. Привечер започнаха да търсят място за пренощуване. В някакво малко, мръсно дере Джек съзря дървена барака, заобиколена от купища боклуци и изкривени джанти. Вълк мълчаливо се съгласи. През целия ден беше бил тих и мрачен.

Джек заспа почти веднага и се събуди към единадесет, понеже му се пишкаше. Огледа се и видя, че Вълк го няма. Помисли си, че е отишъл да търси още билки, за да му предпише нова ударна доза. Джек сбърчи нос, но ако Вълк пожелаеше той пак да пие от същата гадост, щеше да го направи. И после със сигурност щеше да се почувствува още по-добре.

Излезе навън и заобиколи бараката — високо, слабо момче със спортни гащета, незавързани кецове и разкопчана риза. Докато пишкаше (наистина доста дълго, както му се стори), разглеждаше небето. Беше една от измамно топлите нощи, които понякога спохождат районите от средния запад през октомври и началото на ноември, дни преди зимата да нанесе жестокия си удар. Топлината бе почти тропическа, а лекият ветрец приличаше на същинска милувка.

Високо горе плуваше луната — бяла, кръгла и прекрасна — и хвърляше ясна и в същото време измамно зловеща светлина, сякаш искаше едновременно да освети и помрачи всичко. Джек се втренчи в нея като хипнотизиран.

„О, ние не се приближаваме до стадото, когато се променяме. Добри ми Язон! Не, разбира се!“

„Вълк, аз ли съм стадото сега?“

От луната го гледаше някакво лице. Джек не се учуди, когато откри, че това е лицето на Вълк… само че то не беше широко, открито и малко изненадано и от него не лъхаше доброта и простота.

Лицето горе бе тясно и свъсено, тъмнееше покрито с косми, но не те му придаваха зловещ и мрачен вид. Не. То просто бе мрачно от нетърпение, от нетърпение и напрегнато очакване.

„Ние не се приближаваме до тях, ние ще ги изядем, ще ги изядем, ние ще ги изядем, Джек, когато се променяме, ще…“

Лицето върху луната, изрязано от светлосенки, беше лицето на ръмжащ звяр, наклонил глава току преди скока, а отворената му уста бе пълна със зъби.

„Ние ще ги изядем ще ги убием ще ги убием убием убием убием…“

Нечий пръст докосна рамото на Джек и бавно се плъзна надолу чак до кръста му.

Момчето, което се беше изпишкало, но продължаваше да стои и да гледа луната, хванало пениса си с палец и показалец, усети, че от него избликва нова, силна струя урина.

— Уплаших те — каза Вълк зад гърба му. — Съжалявам, Джек. Бог да ме порази.

Но за миг на Джек му се стори, че Вълк не съжалява. За миг имаше чувството, че Вълк се хили. И изведнъж го споходи внезапна увереност, че ще бъде изяден. „Къщичка от тухли? — несвързано си помисли той. — Че аз нямам дори къщичка от слама, към която да затичам!“

Уплаши се и пламна от ужас — по-изгарящ от треска, по-изгарящ от най-високата температура.

„Кой се страхува от сивия вълк, страшния вълк, големия вълк…“

— Джек?

„Аз, самият аз, о, Господи, аз се страхувам…“

Лицето на Вълк, по което, когато вървяха към бараката и легнаха да спят, едва се забелязваха наболи косъмчета, сега беше покрито с гъста брада. И тя започваше толкова високо от скулите, че човек имаше чувството, че космите й поникват чак от слепоочията. Очите му ярко грееха в оранжево-червено.

— Вълк, добре ли си? — с дрезгав, задъхан шепот попита Джек. Не можеше да говори по-високо.

— Да — отвърна Вълк. — Тичах с луната. Беше прекрасно. Тичах… и тичах… и тичах. Но сега съм добре, Джек. — Вълк се усмихна, за да покаже колко е добре, и откри пълна с гигантски, кръвожадни зъби уста. Джек се отдръпна онемял от страх. Имаше чувството, че е надзърнал в разтворената паст на чудовище от фантастичен филм на ужасите.

Вълк забеляза изражението на момчето и загрубелите му, окосмени черти се сгърчиха тревожно. Но под тревогата — и то не много под нея — надничаше нещо друго. Нещо, което се забавляваше и се хилеше и показваше зъбите си. Нещо, което би преследвало жертвата си, докато от ужас не й потече кръв от носа. Нещо, което би се забавлявало, докато тя стене и се моли. Нещо, което би изкормило пищящата си жертва с радостен смях.

То би се смяло, дори ако той самият е жертвата.

Особено ако той е жертвата!

— Джек, съжалявам — каза Вълк. — Времето… идва. Трябва да направим нещо. Утре… Ще трябва… наистина ще трябва… — Вдигна очи нагоре и замечтаното, хипнотизирано изражение се разстла върху лицето му, докато оглеждаше небето.

После вдигна глава и зави.

И Джек сякаш чу — много отдалече — как вълкът от луната му отвръща с вой.

И в душата му отново се прокрадна ужас и го обхвана тихо и напълно.

Тази нощ Джек не можа да заспи повече.

3.

На следващия ден Вълк беше по-добре. Малко по-добре, общо взето, но бе почти болен от напрежение. Докато се опитваше да каже на Джек какво трябва да се направи, доколкото можеше, разбира се, високо горе забуча реактивен самолет. Вълк скочи, втурна се навън, започна да вие след него и размаха юмруци към небето. Косматите му крака отново бяха боси. Бяха се подули и разцепили евтините мокасини.

Опита се да каже на Джек какво да направи, но се водеше само по стари предания и мълви. Знаеше какво представлява промяната в неговия собствен свят, но имаше чувството, че в страната на Странниците тя би могла да бъде много по-лоша — по-силна и далеч по-опасна. Вече усещаше това. Чувствуваше как тази сила се промъква в него и го обхваща, и знаеше, че довечера, когато изгрее луната, тя непреодолимо ще го повлече.

И си повтаряше отново и отново и отново, че не иска да нарани Джек, че би предпочел да убие себе си, отколкото да нарани Джек.

4.

Най-близкото градче беше Дейлвил. Джек се добра до него малко след като часовникът на общината удари обяд и влезе направо в железарския магазин. Бе мушнал ръка в джоба на панталоните си и докосваше навитите на рулце банкноти.

— Мога ли да ви помогна с нещо, синко?

— Да, господине. Искам да купя катинар.

— Ами ела насам и ги разгледай. Имам най-различни. Какъв по-точно искаш?

— Голям — отвърна Джек и погледна продавача с помръкналите си, обезпокоени очи. Лицето му бе измършавяло, но все още убедително със странната си красота.

— Голям, значи — замислено повтори продавачът. — И за какво ти трябва, ако мога да попитам?

— За кучето ми — твърдо отвърна Джек. История. Винаги искаха история. Докато вървеше насам по пътя от бараката, в която бяха прекарали последните две нощи, беше си приготвил настоящата. — Трябва ми, за да си заключвам кучето. Хапе.

5.

Катинарът, който си избра, струваше десет долара и го остави с още приблизително толкова в джоба. Заболя го, когато чу цената. Понечи да избере по-евтин… но си спомни как бе изглеждал Вълк предишната нощ, докато виеше срещу луната, а от очите му излизаха оранжеви пламъци.

Плати десетте долара.

Вдигаше палец пред всяка профучаваща кола. Бързаше да се прибере в бараката. Нито една не спря. Може би изглеждаше твърде обезумял, прекалено френетичен. Със сигурност се чувствуваше обезумял и френетичен. Вестникът, който продавачът му бе разрешил да прегледа, обещаваше залез в шест следобед, точно в шест. Изгревът на луната не се съобщаваше, но Джек предполагаше, че ще бъде най-късно в седем. Вече беше един, а той изобщо нямаше представа къде би могъл да затвори Вълк през нощта.

„Трябва да ме заключиш, Джек — бе му казал той. — Трябва да ме заключиш и то добре. Понеже изляза ли, ще разкъсам всичко, което мога да догоня и да сграбча. Дори теб, Джек. Дори теб. Така че трябва да ме заключиш и да ме държиш затворен, независимо от това какво правя или какво казвам. Три дни, Джек, докато луната започне да намалява отново. Три дни… а даже и четири, ако не си напълно сигурен.“

Да, но къде? Мястото трябва да бъде далеч от хора, та никой да не може да чуе Вълк, ако — когато, неохотно се поправи той, — започне да вие. Освен това трябва да бъде много по-стабилно от бараката, в която бяха отседнали. Защото дори да заключи вратата й с чудесния десетдоларов катинар, Вълк като нищо ще разбие задната й стена и ще се измъкне оттам.

Къде?

Представа нямаше, но знаеше, че има шест часа, за да открие подходящо място, а… може би дори по-малко.

Джек почти затича.

6.

Бяха минали покрай няколко празни къщи, докато се придвижваха насам, дори бяха нощували в едната от тях. На връщане от Дейлвил Джек през цялото време се оглеждаше с тайната надежда, че ще забележи признаците, говорещи за липса на обитатели — прозорци без пердета и надпис „Продава се“, неокосена предна ливада и атмосфера на безжизненост и пустота, така характерна за необитаемите къщи. И през ум не му минаваше, че може да заключи Вълк в спалнята на някоя фермерска къща за трите дни на неговата промяна. Той като нищо би разбил вратата й. Но фермерските къщи имаха вкопани в земята изби и те биха свършили работа.

Яка дъбова врата, стабилно закрепена направо в тревиста могила, както някои врати в приказките, а зад нея помещение без стени или таван — същинско подземие, пещера, през която никое живо същество не би могло да си прокопае път за по-малко от месец. Ето такава изба ще успее да задържи Вълк затворен, а пръстените стени и под няма да му дадат възможност да се нарани.

Но празните фермерски къщи с пръстените изби се намираха на петдесет-шестдесет километра зад тях. Изобщо не биха успели да стигнат дотам за времето, което оставаше до изгрева на луната. Освен това едва ли Вълк все още имаше желание специално да търчи петдесет километра с единствената цел да се пъхне без храна в някакъв строг тъмничен затвор само часове преди промяната си!

Ами ако се предположи, че вече е късно, че е минало твърде много време? Ако се допусне, че Вълк просто е настръхнал от нетърпение и откаже каквото и да било затворничество? Какво ще стане, ако скритата страна на характера му — закопняла за забавления, кръвожадна и лакома — е взела превес, излязла е от дълбините и вече е започнала да оглежда странния нов свят и да се чуди къде се крие храната? В такъв случай грамадният катинар, заплашващ да разпори шевовете на джоба му, ще бъде абсолютно безполезен.

Джек осъзна, че би могъл просто да направи кръгом, да се върне в Дейлвил и да продължи нататък. След ден или два ще бъде близо до Лапел или Сисероу, ще поработи един следобед в някоя закусвалня или ще се цани за няколко часа като фермерски работник, ще изкара няколко долара или поне ще изкрънка едно-две безплатни яденета и през следващите няколко дни като нищо ще се добере до границата с Илиной. Смяташе, че после ще бъде лесно. Не че имаше някаква представа как ще го направи, но просто бе напълно сигурен, че може да стигне до Спрингфийлд и училището „Тейър“ само за ден или два, след като вече е пресякъл границата на Илиной.

И докато се колебаеше, застанал на пътя на половин километър от бараката, Джек озадачено се запита как ли би могъл да обясни Вълк на Ричард Слоут. На своя стар приятел Ричард с неговите кръгли очила, вратовръзки и елегантни кожени обувки. Та той, макар и много интелигентен, бе някак си прекалено разумен, прекалено практичен и трезвомислещ. Щом нещо не може да се види, значи не съществува. Ричард никога не се бе интересувал от приказки като дете, беше останал напълно безразличен към филмите на Дисни за кръстници-вълшебници, които превръщат тиквите в карети, и за зли царици, притежаващи говорещи огледала. Подобни измислици бяха твърде абсурдни, за да впримчат шестгодишното (или осемгодишното, или десетгодишното) въображение на Ричард — за разлика, да речем, от един фотоапарат или електронен микроскоп. Ентусиазмът на Ричард възторжено бе прегърнал кубчето на Рубик, което той успяваше да нареди за по-малко от деветдесет секунди, но Джек не смяташе, че би отишъл толкова далеч, че да приеме един сто и деветдесет сантиметров шестнадесетгодишен вълкодлак.

За миг Джек безпомощно се подвоуми на пътя, за миг почти си помисли, че ще може да зареже Вълк и да продължи пътуването си към Ричард и след това към талисмана.

„Ами ако аз съм стадото?“ — мълчаливо се запита той. И в съзнанието му изплува гледката как Вълк тича надолу по брега след бедните си, уплашени до смърт животни и се хвърля във водата, за да ги спаси.

7.

Бараката беше празна. Още щом видя, че вратата зее отворена, той разбра, че Вълк се е запилял нанякъде, но се смъкна надолу в дерето и си проправи път през боклуците. Струваше му се невероятно Вълк да се е отдалечил сам на повече от дузина крачки, но май точно така бе станало.

— Върнах се — извика Джек. — Хей, Вълк. Донесох катинара.

Знаеше, че никой няма да му отвърне, и един поглед в бараката бе достатъчен, за да потвърди това. Раницата му лежеше на малка дървена пейка до купчина долнопробни криминални списания от 1973 година. В единия ъгъл на тъмната дървена барака на купчина бяха нахвърлени различни по дължина сухи клони, сякаш някой преди време без ентусиазъм бе направил опит да се запаси с дърва за горене. Иначе бараката бе съвсем гола. Джек отстъпи от зейналата врата и безпомощно огледа дерето.

Между бурените тук-там бяха разпръснати стари автомобилни гуми, връзка избелели и полуизгнили политически брошури, върху които още се разчиташе името Лугар, нащърбен синьо-бял регистрационен номер на кола от Кънектикът, бирени бутилки със съвсем избелели етикети… нямаше го само Вълк. Джек вдигна ръце пред устата си и се провикна:

— Вълк! Хей, Вълк! Върнах се.

Не очакваше отговор и не го получи. Вълк беше изчезнал.

— Диването му с диване! — промърмори момчето и подпря ръце на кръста си. Връхлетяха го противоречиви емоции — раздразнение и облекчение, безпокойство и страх. Вълк си бе тръгнал, за да спаси живота му — това би трябвало да означава внезапното му изчезване. Веднага след тръгването му за Дейлвил неговият спътник беше офейкал. Бе побягнал с неуморимите си крака и досега се е отдалечил на доста километри и чака да се покаже луната. Досега Вълк би могъл да стигне къде ли не.

Тези предположения бяха част от безпокойствата на Джек. Вълк би могъл да е в гората, която се мержелееше в другия край на голямата нива, граничеща с дерето, а самата гора сигурно бъкаше от зайци и полски мишки и каквото друго живееше там: къртици и язовци и разните му пернати. Което би било превъзходно. Но, от друга страна, където и да се намираше, Вълк просто би могъл да се нахвърли на добитък и да се изложи на опасност. Или дори да нападне някой фермер и семейството му. А най-лошото би било, ако се е насочил към някой от градовете на север. Джек не можеше да бъде сигурен, но си мислеше, че един вълкодлак, превърнал се в истински вълк, сигурно ще бъде в състояние да избие поне половин дузина хора, преди някой най-накрая да го застреля.

— По дяволите! Три пъти по дяволите! — извика момчето и се закатери по срещуположния склон на дерето. Не се надяваше да види Вълк, най-вероятно никога нямаше да го срещне отново. И след три-четири дни във вестника на някое малко градче по пътя ще открие ужасяващо описание на клането, причинено от огромен вълк, появил се на главната улица да търси храна. И ще има изброени имена. Още имена като Тилке, Хайдъл, Хейгън…

Първо погледна към пътя с надеждата, че ще види как огромната фигура на Вълк се клати на изток с цел да не срещне връщащия се от Дейлвил Джек. Ширналият се път бе безлюден като бараката.

Естествено.

Слънцето, не по-лош часовник от този на китката му, бе тръгнало надолу към хоризонта.

Отчаян, Джек се обърна към нивата, в чийто край се мержелееше гората. Помръдваха само върховете на стърнищата, превиваха се под засилващия се студен вятър.

„Преследването на вълка-убиец продължава“ ще гласи някое заглавие след два-три дни.

После някакъв голям кафяв пън в края на гората наистина помръдна и Джек осъзна, че това е Вълк. Беше клекнал и се взираше в него.

— Ама и ти си един опак кучи син! — облекчено въздъхна момчето и изведнъж разбра, че част от него тайно се е радвала на изчезването на Вълк. Тръгна към него.

Вълк не помръдна, но някак си се напрегна — застана нащрек като наелектризиран. Следващите стъпки на Джек изискваха повече кураж.

След двадесетина метра забеляза, че Вълк бе продължил да се променя. Козината му бе станала по-гъста, по-дълга и изглеждаше сякаш измита и изсушена със сешоар, а брадата му вече като че ли наистина започваше под самите очи. Въпреки че беше клекнал, си личеше, че цялото му тяло е станало по-едро и някак си по-силно. Очите му, пълни с течен огън, пламтяха в оранжево.

Джек се насили да продължи. Почти спря, когато му се стори, че Вълк сега има лапи вместо ръце, но след миг осъзна, че ръцете и пръстите му бяха напълно скрити под твърди и гъсти тъмни косми. Вълк продължаваше да го гледа с пламтящите си очи. Джек скъси оставащото разстояние наполовина и спря. За пръв път, откакто познаваше Вълк, не можеше да разчете изражението му. Или Вълк вече бе станал твърде чужд, или просто козината скриваше прекалено много от лицето му. Но в едно беше сигурен — някакво силно чувство го бе завладяло.

На десет стъпки той спря окончателно и се насили да погледне вълкодлака в очите.

— Малко време остана, Джек — каза Вълк и устата му се отвори в страховита пародия на усмивка.

— Помислих си, че си избягал.

— Седях тук, за да те видя, че идваш. Вълк!

Момчето не знаеше какво да си помисли при думите му, но те смътно му напомниха за Червената шапчица. Зъбите на Вълк наистина изглеждаха особено дълги и остри.

— Донесох катинар — каза той, извади го от джоба си и го вдигна. — Хрумна ли ти нещо, докато ме нямаше?

Цялото лице на Вълк — очи, зъби, всичко — припламна срещу момчето.

— Джеки, ти си стадото сега — каза Вълк, вдигна глава и нададе дълъг, протяжен вой.

8.

Един по-малко уплашен Джек Сойер щеше да каже: „Бива ли да ги вършиш такива?“ или „Ако продължиш още малко, като нищо ще събереш всички кучета на окръга!“, но думите замряха в гърлото му. Беше твърде уплашен, за да промълви каквото и да било. Вълк пъргаво се изправи и отново го дари с приятелска усмивка номер 1 — устата му приличаше на телевизионна реклама на ножове за рязане на стомана. Очилата сякаш се бяха загубили между четинестата му брада и гъстата коса, увиснала над слепоочията му. Джек си помисли, че вече изглежда висок над два метра и огромен като буретата с бира в склада на кръчмата в Оутли.

— Хубави миризми имате тук, Джеки — каза той.

И момчето най-сетне разбра какво е настроението му. Вълк ликуваше. Приличаше на човек, който напук на неблагоприятните шансове е спечелил особено оспорвано състезание. А под триумфа му прозираше радостното и неопитомено, диво чувство, което Джек вече беше виждал веднъж.

— Хубави миризми! Вълк! Вълк!

Джек предпазливо отстъпи. Чудеше се дали вятърът не духа от него към Вълк.

— Но преди не съм те чувал да заявяваш подобно нещо.

— Преди си е преди и сега си е сега. Хубави неща. Много хубави неща има тук наоколо. Вълк ще ги открие, можеш да се обзаложиш. Вълк!

Джек се уплаши още повече. Та той виждаше, той почти усещаше ненаситната лакомия, светеща в червеникавите очи. „Ще изям всичко, което хвана и убия — казваше аморалният глад в тях. — Да, хващам и убивам.“

— Вълк, надявам се, че тези хубави неща не са хора — тихо каза момчето.

Вълк вирна брадичка и издаде някакви клокочещи звуци — нещо средно между вой и смях.

— Вълк има нужда от храна. — Гласът му също бе радостен. — О, Джеки, колко много се нуждаят вълкодлаците от храна. Храна!!! Вълк!

— Ще трябва да те пъхна в бараката. Нали си спомняш, Вълк? Донесох катинар. Остава ни само да се надяваме, че той ще те удържи. Хайде да тръгваме, преди наистина да ме уплашиш до смърт.

Клокочещият смях изду гърдите на Вълк.

— Уплашен! Вълк знае! Вълк знае, Джеки! Миришеш на страх.

— Не съм изненадан — сви рамене той. — Хайде да тръгваме към бараката.

— Ооо, аз няма да отида в бараката — поклати глава Вълк и дълъг, заострен език се стрелна между челюстите му. — Не аз, Джеки, няма да съм аз. Вълк не може да отиде в бараката. — Челюстите му се разтвориха и откриха острите зъби. — Вълк си спомни, Джеки. Вълк! Точно тук и сега! Вълк си спомни!

Момчето отстъпи назад.

— Още миризма на страх. Дори от обувките ти. Обувки, Джеки! Вълк!

Миришещите на страх обувки безспорно бяха нещо твърде смешно.

— Трябваше да си спомниш, че се налага да стоиш в бараката!

— Грешиш! Вълк! Ти ще стоиш в бараката, Джеки! Джеки влиза в бараката! Спомних си! Вълк!

Червено-оранжевите пламъци в очите на вълкодлака се смениха с мек виолетов блясък.

— От „Книгата на добрия земеделец“, Джеки. Историята за вълкодлака, който не иска да нарани стадото си. Спомняш ли си, Джеки? Стадото влиза в кошарата. Спомняш ли си? Катинарът застава на вратата. Когато Вълк разбере, че промяната му наближава, стадото влиза в кошарата и катинарът застава на вратата. Той никога няма да нарани стадото си. — Челюстите се разделиха и отново се отвориха. Връхчето на дългия език се изви от удоволствие. — Никога! Никога! Никога няма да нарани стадото си! Вълк! Точно тук и сега!

— Значи искаш от мен да стоя заключен в бараката три дни, така ли?

— Трябва да ям, Джеки — каза Вълк и момчето видя как някакво мрачно, нетърпеливо и зловещо нещо се стрелва към него от променящите се очи. — Когато луната ме вземе със себе си, трябва да ям. Хубави миризми има тук, Джеки! Много храна за Вълк! А пусне ли ме луната да си отида, Джеки излиза от бараката.

— А какво ще стане, ако откажа да ме заключиш за три дни?

— Тогава Вълк ще убие Джеки и ще бъде прокълнат.

— Това също ли го пише в „Книгата на добрия земеделец“?

Вълк кимна.

— Спомних си. Съвсем навреме си спомних, Джеки. Когато те чаках.

Джек се опитваше да свикне с идеята на Вълк. Ще се наложи да прекара три дни без храна, а Вълк ще бъде свободен, за да тича с луната. Той ще бъде в затвор, а Вълк ще притежава света. Това вероятно беше единственият начин да оцелее по време на промяната му. Между тридневното лишаване от свобода и смъртта той щеше да избере празния стомах. И после изведнъж разбра, че това изобщо не е смяна на ролите, понеже и заключен в бараката той щеше да продължи да бъде свободен, а Вълк и навън щеше да се чувствува затворник. Неговият кафез просто ще бъде по-голям от този на Джек. „Бог да благослови «Книгата на добрия земеделец» — помисли си той, — понеже аз самият никога не бих се сетил.“

Вълк отново го стрелна с очи и след това с копнеж погледна към небето.

— Не остава много време, Джеки. Ти си стадото. Трябва да те пъхна вътре.

— Добре — въздъхна момчето. — Струва ми се, че наистина трябва.

Вълк гръмогласно се зарадва. Засмя се с твърде наподобяващия вой смях, обви с ръка кръста на Джек, вдигна го и го носи през цялата нива.

— Вълк ще се грижи за теб, Джеки — каза той, когато най-после пообузда радостта си, и внимателно го пусна на земята.

— Вълк, не бива да убиваш никакви хора. Запомни това! Щом си си спомнил историята за стадото, значи можеш да запомниш, че не бива да убиваш хора. Понеже направиш ли го, те със сигурност ще те погнат и ще те преследват, докато те застрелят. Убиеш ли хора, убиеш ли един-единствен човек, много хора ще те подгонят. И ще те довършат. Обещавам ти това! И после ще разпънат кожата ти да съхне.

— Никакви хора, Джеки. Животните миришат по-хубаво от хората. Никакви хора. Вълк!

Слязоха в дерето. Джек извади катинара от джоба си и няколко пъти показа на Вълк как да го промуши през металните халки и как да го заключи.

— После ще пъхнеш ключа под вратата, разбрано, нали? — попита той. — Когато отново се превърнеш в човек, аз ще ти го мушна обратно.

Между вратата и земята имаше пролука.

— Да, Джеки. Ти ще ми го мушнеш обратно.

— Добре. Какво ще правим сега? Време ли е да влизам?

— Седни там — нареди Вълк и посочи едно място на пода на бараката на стъпка от вратата.

Момчето любопитно го погледна, пристъпи и седна. Вълк клекна отвън досами отворената врата, и без да поглежда Джек, му протегна ръката си. Той я хвана. Имаше чувството, че държи космато същество с големината на зайче. Вълк стисна толкова силно, че Джек едва не извика, но дори да беше извикал, не смяташе, че вълкодлакът би го чул. Той отново се бе втренчил нагоре със замечтано и унесено лице. След една-две минути Джек успя да открие доста по-удобна за ръката си поза в шепата на Вълк.

— Дълго време ли ще останем така? — попита той.

Мина цяла минута, преди да получи отговор.

— Докато — каза Вълк и отново стисна ръката му.

9.

Седяха от двете страни на рамката на вратата часове наред, без да продумат. Най-накрая светлината започна да намалява. През последните двадесет минути Вълк едва доловимо бе треперил, а когато започна да притъмнява, тръскането на ръката му се усили. Джек си помисли, че така треперят състезателните коне преди началото на състезанието, когато чакат пистолетния изстрел и отварянето на вратичките.

— Тя започва да ме дърпа със себе си — меко прошепна Вълк. — Скоро ще тичаме, Джек. Бих искал и ти да можеше.

Изви глава, за да го погледне, и момчето забеляза, че той наистина мисли така, но една голяма част от него мълчаливо казва: „О, малки ми приятелю, аз мога да тичам и след теб, не само до теб.“

— Предполагам, че сега трябва да заключим вратата. — Джек се опита да издърпа ръката си, но не успя. След малко Вълк почти презрително я пусна.

— Заключваме Джеки вътре, Вълк отвън. — Очите му припламнаха и за миг станаха мътните червени очи на Елрой.

— Помни, че трябва да пазиш стадото непокътнато — каза Джек и отстъпи към средата на бараката.

— Стадото влиза в кошарата, а катинарът отива на вратата. Вълк няма да нарани стадото си. — Очите на Вълк престанаха да изпускат огън. Потъмняха и цветът им се превърна в оранжев.

— Сложи катинара на вратата!

— Бог да го порази, точно това правя. Слагам катинара на проклетата врата. Ето, затварям я.

Джек незабавно се озова в пълен мрак.

— Чуваш ли, Джеки? Това е щракането на катинара. Момчето чу как езичето влезе. После чу превъртането на ключа.

— Сега ключа — каза то.

— Ето го и проклетия ключ. Точно тук и сега.

След секунда ключът се плъзна по дъсчения под.

— Благодаря — въздъхна Джек. Наведе се и започна да опипва с пръсти дъските. Най-сетне докосна ключа. Стисна го толкова силно, че той разрани кожата на дланта му и остави върху нея отпечатък с формата на щата Флорида, който се задържа цели пет дни, въпреки че, развълнуван от затварянето си, Джек така и не го забеляза.

Отвън Вълк вървеше напред-назад и дишаше тежко. Момчето внимателно пусна ключа в джоба си, приближи се до вратата и тихо попита:

— Вълк, сърдит ли си ми за нещо?

Тежък юмрук силно удари вратата.

— Не! Не съм сърдит! Вълк!

— Добре. Никакви хора, Вълк. Помни това или те ще те преследват, докато те убият.

— Никакви хооооооооооуууууууууууоооооо! — Думите преминаха в дълъг, протяжен вой. Тялото на Вълк се удари във вратата и дългият му космат крак се мушна в цепката под нея. Джек разбра, че вълкодлакът се е подпрял на вратата на бараката.

— Не се сърдя, Джеки — прошепна Вълк, сякаш воят го бе смутил. — Вълк не е сърдит. Вълк просто гори от нетърпение, Джеки. Времето наближи, Джеки, толкова е близо, о, съвсем близко.

— Знам — каза момчето и му се доплака. Искаше му се да може да прегърне Вълк. А още повече му се искаше да бяха намерили ферма, в която да прекарат трите особени дни, и сега отвън пред избата, където Вълк е затворен в безопасност, да стои той.

И отново го връхлетя странната, тревожна мисъл, че Вълк наистина е затворен в безопасност.

Косматото стъпало се отдръпна от цепката под вратата и на Джек му се стори, че то е станало по-малко, по-стегнато и по-тясно.

Вълк изсумтя, въздъхна и пак изсумтя. Беше се махнал от вратата. Издаде звук, който много приличаше на „ааа“.

— Вълк?

Пронизващ ушите вой се разнесе някъде високо над Джек. Вълк беше излязъл от дерето.

— Внимавай! — каза Джек. Знаеше, че вълкодлакът не би могъл да го чуе. Страхуваше се, че дори ако можеше, нямаше да го разбере.

Скоро след това се разнесе силен, продължителен вой — воят на същество, пуснато на свобода, или отчаяният плач на някой, който се събужда, за да открие, че все още е затворен. Джек не можа да прецени. Изпълненият с тъга, див и странно прекрасен плач на Вълк се носеше в лунната нощ като понесено от вятъра шалче. Джек не знаеше, че трепери, докато не скръсти ръцете си, които като пощурели се заблъскаха в гърдите му. Гърдите му също трепереха.

Воят започна да заглъхва. След секунди изобщо престана да се чува. Вълк тичаше с луната.

10.

Три дни и три нощи Вълк бе зает с почти непрестанно търсене на храна. Спеше в една дупка, която бе открил под падналия ствол на някакъв дъб, от зори докъм пладне. Със сигурност не се чувствуваше като затворник, въпреки лошите предчувствия на Джек. Гората зад нивата бе обширна и пълна с естествената му храна. Без каквито и да било усилия откриваше мишки, зайци, кучета, котки и катерички. Би могъл да изяде повече от това, което му бе необходимо, за да дочака следващото си превръщане, без изобщо да излезе от очертанията на гората.

Но Вълк тичаше с луната и можеше да се задържи в нея толкова, колкото и можеше да избира дали да се променя, или не. Той се движеше, воден от луната, през пасища и селски дворове, покрай самотни къщи в предградията и по недовършени шосета, по чиито насипи като спящи динозаври стърчаха булдозери и огромни асиметрични валяци. Половината от интелигентността му се дължеше на способността му да долавя миризмите и не би било преувеличено да предположим, че носът на Вълк, по начало надарен с остро обоняние, сега бе увеличил способностите си до истинска гениалност. Той не само можеше да надуши кафез с кокошки от пет километра и да различи миризмата им от тази на кравите или прасетата или конете в същата ферма — това беше твърде елементарно за него — той успяваше да надуши дори кога пилетата мърдат, можеше да помирише, че едно от спящите прасета има наранен крак и една от кравите в обора — възпалено виме.

И този свят — а нали тъкмо неговата луна го водеше! — вече не му миришеше на химикали и смърт. Някакъв по-стар, по-примитивен начин на съществуване срещна той при своите странствувания. Вдишваше това, което бе останало от първичната сладост и сила на земята, това, което и сега продължаваше да съществува от онези богатства, които едно време може би сме споделяли с Териториите. Дори когато стигнеше до някое човешко жилище и прекършеше гръбнака на кучето на стопаните му, дори после, докато разкъсваше нещастния помияр на огромни късове, които поглъщаше цели, Вълк усещаше, че под земята текат чисти, студени потоци, усещаше, че на някакъв връх далеч на запад блести ослепителен сняг. Този свят му се струваше прекрасно място за обхванат от промяната вълкодлак и ако той убиеше някое човешко същество, щеше да бъде прокълнат.

Не уби хора.

Може би, понеже не срещна такива. През трите дни на промяната си Вълк обаче уби и погълна представители на повечето от животинските видове, които могат да се срещнат в източна Индиана, включително един скункс и цяло семейство рисове, живеещо в пещерите във варовиковите хълмове, отдалечени през две долини. През първата си нощ в гората направо със зъби улови един ниско хвърчащ прилеп, откъсна му главата и погълна остатъка, докато той още потръпваше. В гърлото му потънаха цял ескадрон домашни котки и взвод кучета. Една нощ с някаква дива, необуздана радост унищожи до крак прасетата в кочина с размери на жилищен блок.

Но два пъти Вълк откри, че по някакъв мистериозен начин му се забранява да убие жертвите си и това също го накара да се чувствува като у дома си в света, който преброждаше. Беше въпрос на място, а не на някакви морални задръжки, въпреки че привидно местата изглеждаха съвсем обикновени. Първото беше някакво сечище в една от горите, където бе стигнал, докато преследваше заек, а другото — прашният заден двор на някаква ферма, в който на веригата си скимтеше куче. В мига, когато докосна с лапа двете места, козината му настръхна и по гърба му пробягаха тръпки. Местата бяха свещени, а на свещените места един вълкодлак не може да убива. Това беше всичко. Също като всички свещени градове, те са били белязани много отдавна, толкова отдавна, че най-добре би им прилягало да ги опишем с думата древни. С думата древност като че ли най-пълно можем да символизираме изминалото време. В задния двор на фермата и на малкото сечище Вълк усети как над него като плътно покривало надвисват изминалите години, събрани заедно в някакво малко, пренаситено пространство. Той просто отстъпи назад и се насочи другаде. Бе свикнал да приема спокойно подобни неща, понеже и Вълк, като хората с крилете, живееше в мистерия.

И не забрави задълженията си към Джек Сойер.

11.

В заключената барака Джек се оказа насаме със собствения си ум и характер повече от всякога.

Единствената мебелировка в бараката беше малката дървена пейка, единственото развлечение — купчината списания отпреди десетина години, които всъщност не можеше да чете. Тъй като бараката нямаше прозорци и в нея бе що-годе светло само в ранна утрин, когато през пролуката под вратата нахлуваше светлина, момчето бе затруднено да разглежда дори илюстрациите им. Самите думи бяха абсолютно нечетливи — същински потоци от сиви червеи. Не можеше да си представи как ще изтърпи трите дни. Тръгна към пейката, болезнено чукна коляното си в нея и седна да помисли.

Едно от първите неща, които осъзна, беше, че времето в бараката няма нищо общо с времето отвън. Извън бараката секундите летяха, превръщаха се в минути, а минутите в часове. Цели дни, цели седмици се търкулваха неусетно. В бараката секундите упорито отказваха да помръднат, разтягаха се, разтягаха се… чак докато се превърнат в секунди-чудовища. Струваше му се, че навън би могъл да изтече цял час, докато в бараката някакви си четири-пет секунди подпухват, подуват се и се назландисват.

Второто нещо, което осъзна, беше, че мисленето колко бавно тече времето само влошава работата. Започнеш ли веднъж да следиш отминаването на секундите, те сякаш изобщо отказват да помръднат. Затова той се опита да измери с крачки килията си, просто за да отвлече мисълта си от вечността на секундите, от които се състоят три дни. Установи, че приблизителните размери на бараката в стъпки бяха седем на девет. Поне имаше достатъчно място, ако реши да се опъне през нощта.

Ако обиколи веднъж цялата барака покрай стените, ще е изминал около тридесет и две стъпки.

Ако я обиколи сто пъти, ще има актив от около километър.

Знаеше се, че няма да може да яде, но със сигурност нямаше причини да не се разхожда. Свали часовника си и го пусна в джоба си с обещанието, че ще го поглежда само когато е абсолютно необходимо.

Тъкмо беше изминал около четвърт от първия си километър, когато си спомни, че в бараката няма вода. Никаква храна и никаква вода. Предположи, че човек може да издържи повече от три или четири дни, преди да умре от жажда. Когато Вълк се върне при него, той все още ще бъде добре — е, може би не съвсем добре, но поне жив. Ами ако Вълк не се върне? Ще се наложи да разбие вратата.

В такъв случай най-добре беше да го направи, докато още има сила.

Джек се приближи до вратата и я блъсна с две ръце. Блъсна я втори път още по-силно и пантите изскърцаха. За опит удари едно рамо в противоположния на пантите край. Рамото го заболя, но вратата все едно не чу. Засили се и още по-решително заби рамо. Пантите отново изскърцаха, но не помръднаха и с милиметър. Вълк би могъл да я изтръгне с една ръка, но Джек не смяташе, че ще я помръдне, дори ако превърне рамото си в хамбургер. Просто трябваше да изчака идването на Вълк.

Към средата на нощта Джек беше изминал девет или десет километра — бе объркал броенето и не помнеше колко пъти бе извървял стоте обиколки, но бяха там някъде. Изгаряше от жажда, а стомахът му куркаше. Бараката вонеше на урина. Беше принуден да пикае в най-отдалечения от пейката ъгъл. Там имаше процеп в дъските, което означаваше, че поне част от урината ще излиза навън. Чувствуваше, че тялото му е изморено, но не мислеше, че ще може да заспи. Ако вярваше на часовника си, не бе изкарал в бараката и пет часа, но те му се струваха по-дълги от двадесет. Страхуваше се да легне.

Съзнанието му нямаше да го остави да заспи, поне такова чувство имаше. Опитваше се да изреди всички книги, които бе прочел миналата година, всички учители, които му бяха преподавали от първи клас досега, всички… но объркани, тревожни видения продължаваха да го прекъсват. Представяше си как Морган Слоут пробива дупка във въздуха. Виждаше лицето на Вълк да се носи под водата, а ръцете му да висят отпуснати като тежки плевели. Сменяше ги картината на сгърчения, овъглен Джери Бледсоу, който се люлее пред електрическото табло с потекли и залепнали върху носа му очила. После очите на един мъж променяха цвета си и ставаха жълти, а ръката му се превръщаше в лапа-копито. Фалшивите зъби на чичо Томи просветваха до металната решетка в канавката на булевард „Ла Сиенега“. Морган Слоут се приближаваше до майка му, и то не сам.

— Песни от Фетс Уолър — каза си той и тръгна на нова обиколка в тъмното. — „Големи са краката ти…“, „Не бъди лоша“, „Валс на пияния бръмбар“, „Хайде стига пакости“…

Елрой се протяга към майка му, шепне похотливо и слага ръка върху бедрото й.

— Държави в централна Америка. Никарагуа, Хондурас, Коста Рика, Гватемала…

Даже когато, капнал от умора, най-накрая легна свит на топка на пода и подложи раницата си вместо възглавница, Морган Слоут и Елрой продължаваха да буйствуват в съзнанието му. Озмънд размахваше камшик над гърба на Лили Кавано и очите му танцуваха. Вълк се изправяше на задните си крака — едро животно, без каквито и да било човешки черти — и получаваше куршум право в сърцето.

Първата светлина го събуди и той помириса кръв. Цялото му тяло копнееше първо за вода и после за храна. Джек изстена. Едва ли би могъл да оцелее след още три такива нощи. Процеждащите се през пролуката слънчеви лъчи му позволиха смътно да огледа стените и покрива на бараката. Изглеждаше по-голяма, отколкото му се бе сторила през нощта. Отново трябваше да пишка, въпреки че не можеше да повярва, че тялото му е склонно да се лиши от още течност. Най-накрая осъзна, че бараката изглежда по-голяма, понеже той лежи на пода.

После пак му замириса на кръв и той погледна към вратата. Одраните задни бутчета на някакъв заек бяха пъхнати през пролуката. Лежаха разчекнати върху дъските, около тях проблясваше оцеждащата се кръв. Мръсни петна и една дълга драскотина показваха, че са били набутани в бараката със сила. Вълк се опитваше да го храни.

— О, Господи! — изстена Джек. Крачетата на заека изглеждаха почти човешки. Стомахът му се сви. Но вместо да повърне, той се засмя, сепнат от едно абсурдно сравнение. Вълк приличаше на домашен любимец, който всяка сутрин подарява на стопаните си я мъртва птичка, я изкормена мишка.

Джек внимателно вдигна с два пръста ужасния дар и го постави под пейката. Продължаваше да се усмихва, но очите му бяха мокри. Вълк бе оцелял през първата нощ на промяната си. Той също.

На следващата сутрин намери абсолютно анонимен, почти яйцевиден къс месо около пречупен от двете страни бял кокал.

12.

На сутринта на четвъртия ден Джек чу, че някой се свлича в дерето. Сепната птичка изцвърча и шумно отлетя от покрива на бараката. Към вратата се приближаваха тежки стъпки. Джек се надигна, подпря се на лакът и премигна в сумрака.

Едро тяло се блъсна във вратата и остана там. През пролуката се виждаха разкъсани, мръсни мокасини.

— Вълк? — меко каза Джек. — Ти си, нали?

— Дай ми ключа, Джек.

Момчето мушна ръка в джоба си, извади ключа и го пъхна точно между мокасините. Видя, че голяма кафява ръка го вдига.

— Донесе ли вода? — попита Джек. Въпреки това, което бе успял да извлече от отвратителните подаръци на Вълк, беше съвсем близо до сериозно обезводняване — устните му бяха подпухнали и напукани, а подутият му, пресъхнал език смъдеше. Ключът се пъхна в катинара и Джек чу как той изщрака и се отвори.

После катинарът излезе от халките.

— Малко — отвърна Вълк. — Затвори си очите, Джеки. Сега имаш нощни очи.

Момчето закри очите си с ръце, когато вратата се отвори, но въпреки това светлината, нахлула в бараката, успя да се процеди през пръстите му и да им нанесе жесток удар. То изстена от болка.

— Скоро ще е по-добре — каза Вълк, наведе се, обхвана го с ръце и го вдигна. — Затвори очи — предупреди той и го изнесе от бараката.

— Вода — промълви Джек и усети как устните му срещат ръждясалия ръб на някакво старо канче. Веднага разбра защо Вълк не се бе мотал в бараката. Въздухът навън беше невероятно свеж и сладък — сякаш внесен направо от Териториите. Отпи глътчица от водата, която му се стори най-прекрасното нещо на света — премина през него като искряща малка река, съживяваща всичко по пътя си.

Вълк отдръпна канчето от устните му, преди да отпие втори път.

— Ако ти дам повече, просто ще повърнеш. Сега си отвори очите, но съвсем мъничко.

Джек изпълни указанията. Милион частички светлина се забиха в очите му и той извика.

Вълк седна с Джек в скута си.

— Глътчица — каза той и отново приближи канчето до устните му. — Очите още малко.

Сега слънчевата светлина му причини много по-малко болка. Докато надзърташе през преградата от мигли към заслепяващите иглички, още една животворна струйчица вода се плъзна през гърлото му.

— Ох! — въздъхна момчето. — Какво прави водата толкова вкусна?

— Западният вятър — незабавно отвърна Вълк.

Джек отвори очи още малко. Постепенно заслепяващите иглички се стопиха и той различи избелялата кафява стена на бараката и зелено-кафеникавия склон на дерето. Главата му почиваше, опряна на рамото на Вълк, чийто изпъкнал стомах натискаше гръбнака му.

— Вълк, добре ли си? Намери ли достатъчно храна?

— Вълкодлаците винаги намират достатъчно — отвърна Вълк и потупа бедрото му.

— Благодаря за парчетата месо.

— Нали обещах. Ти беше стадото. Помниш ли?

— Разбира се, че помня. Може ли още малко вода? — Джек се смъкна надолу и седна на земята, за да може да го гледа в лицето.

Вълк му подаде канчето. Очилата на Джон Ленън бяха на мястото си. Брадата, която сега покриваше бузите му, не бе нищо повече от лек мъх. Черната му коса — все още дълга и мазна — едва докосваше раменете. Лицето му изглеждаше изморено, но се усмихваше спокойно и приятелски. Върху гащеризона носеше сива тениска поне с два размера по-малка от неговия с щампован надпис: „Спортен клуб при университета в Индиана“.

Сега Вълк повече от всякога приличаше на нормално човешко същество. Е, не изглеждаше като човек, способен да изкара и най-лекия курс в някой колеж, но спокойно би могъл да бъде най-добрият футболист във всеки гимназиален отбор.

Джек отново отпи. Ръката на Вълк дебнеше, готова моментално да отдръпне ръждясалото канче, ако се увлече.

— Наистина ли си добре? — повтори момчето въпроса си.

— Точно тук и сега — отвърна Вълк и поглади с другата ръка корема си, толкова разширен, че бе разтегнал подгъва на тениската така, както ръка би опънала гумена ръкавица. — Просто съм изморен. Малко сън, Джек. Точно тук и сега.

— Откъде докопа тениската?

— Висеше на едно въже. Много е студено тук, Джеки.

— Не си закачал хора, нали?

— Никакви хора. Вълк! Пий бавно. — За секунда очите му объркващо и щастливо припламнаха в оранжево и Джек разбра, че Вълк никога няма да заприлича напълно на нормално човешко същество.

— Малко сън — каза той и широко се прозя. Облегна се на склона, намести се удобно, отпусна глава и почти моментално заспа.

КОЛИЗИЯ НА СВЕТОВЕТЕ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

В РЪЦЕТЕ НА ЗАКОНА

1.

Към два часа същия следобед бяха се придвижили със сто и петдесет километра на запад и Джек Сойер се чувствуваше така, сякаш също бе тичал с луната — толкова лесно стана всичко.

Въпреки прекомерния си глад, Джек бавно отпиваше от водата в ръждясалото канче и чакаше спътникът му да се събуди. Вълк най-сетне се размърда, съобщи, че е готов, метна момчето на гръб и пое към Дейлвил.

Когато стигнаха, той остана да чака отвън на бордюра, като полагаше максимални усилия да изглежда незабележим, а Джек влезе в местното царство на хамбургерите. Първо се насочи към мъжката тоалетна и се съблече до кръста. Подлудяващата миризма на цвърчащото върху гриловете месо проникваше дори там и устата му се пълнеше със слюнка. Той си изми ръцете, шията, гърдите и лицето. После мушна глава под крана и изми с течен сапун и косата си. Една след друга на пода заваляха смачкани хартиени салфетки.

Най-после бе готов да се отправи към щанда. Облеченото в униформа момиче зяпна мократа му коса, докато той изреждаше поръчките си. Докато чакаше да й подадат храната през гишето, тя безочливо продължи да го разглежда.

Джек отхапа от първия хамбургер още преди да се обърне към стъклената врата. По брадичката му потече сок. Беше толкова гладен, че просто не можеше да губи време за дъвчене. Три огромни хапки и грамадният сандвич почти изчезна. Тъкмо бе отворил уста за четвърта, когато видя, че Вълк е привлякъл вниманието на сюрия деца и апетитът му секна.

Забърза навън, като безуспешно се опитваше да преглътне парчето пиле, омекналия хляб, марулята, доматите и майонезата. Хлапетата стояха на платното в полукръг около Вълк. Оглеждаха го така нахално и безсрамно, както келнерката беше оглеждала него. Вълк седеше прегърбен на бордюра и присвиваше шия като костенурка. Ушите му сякаш бяха залепнали за главата. Храната заседна в гърлото на Джек като топче за пинг-понг и когато момчето най-сетне успя да преглътне, се придвижи надолу с не повече от сантиметър.

Вълк го мерна с крайчеца на окото си и видимо си отдъхна. Висок двадесетинагодишен младеж в дънков костюм отвори вратата на овехтял червен пикап на четири-пет метра от тях, подпря се на предния капак и ги загледа усмихнат.

— На, Вълк — каза Джек възможно най-безгрижно и му подаде сандвича.

Вълк го пое, помириса го, а след това изправи глава, отхапа огромна хапка, без изобщо да развие сандвича, и задъвка методично. Децата, учудени и очаровани, пристъпиха още по-близо. Две-три се разкикотиха.

— Той какъв е? — попита едно момиченце с руси миши опашчици, стегнати с разбридана розова панделка за опаковане на подаръци. — Чудовище ли е?

Късоподстригано седем-осемгодишно момче се изстъпи пред момиченцето и заяви:

— Той е първобитен човек. Истински първобитен човек, нали? Сигурен съм, че познах!

Вълк успя да развие сандвича и го набута в устата си наведнъж. Парченца маруля се посипаха между разтворените му колене, по брадата и бузите му се размаза майонеза, останалото се превърна в кафеникава каша между огромните му зъби. Той я преглътна и започна да облизва хартията.

Джек внимателно я издърпа от ръцете му.

— Не, той просто е мой братовчед. Не е чудовище и не е първобитен човек. А вие, дечица, защо не се отдръпнете и не ни оставите сами, а? Хайде. Оставете ни на мира.

Те продължаваха да ги зяпат. Вълк заоблизва пръстите си.

— Ако не престанете да го притеснявате, като нищо ще го накарате да полудее. А полудее ли веднъж, не знам какво може да направи.

Това малко ги постресна. Късоподстриганото момче се поотдръпна първо, няколко други го последваха.

— Хайде, тръгвайте си, моля ви — каза Джек, но децата стояха като замръзнали.

Вълк изведнъж се надигна и размаха свитите си юмруци.

— Не ме гледайте така! — изрева той. — Не ме притеснявайте! Всички само ме притесняват!

Децата се разбягаха. Задъхан, със зачервено лице, Вълк стоеше и гледаше как тичат по главната улица и изчезват зад ъгъла. Когато се скриха, пъхна ръце под мишниците си и стрелна Джек с очи. Изглеждаше отчаян и смутен.

— Вълк не трябваше да вика — каза той. — Те бяха само мъници.

— Малко страх няма да им навреди — обади се някакъв глас и Джек забеляза, че младежът от червения пикап още стои облегнат на капака и им се усмихва.

— И аз не бях виждал такваз лакомия преди. Братовчеди сте, така ли?

Джек кимна, изпълнен с подозрения.

Тъмнокосият младеж с карирана риза и дънков елек спокойно пристъпи към тях.

— Вижте сега, не искам да се натрапвам или нещо такова. А най-малко искам да притеснявам когото и да било. — Замълча и разпери длани. — Наистина, момчета. Просто реших, че изглеждате като хора, които са решили да попътуват известно време.

Джек погледна към Вълк, който още се бореше със смущението си, но в същото време смръщено наблюдаваше новопоявилия се през кръглите очила.

— И си спомних как и аз го направих преди време — продължи младежът. — Беше страхотно, разбирате ли. В годината, когато завърших Дейлвилската гимназия стигнах на стоп чак до северна Калифорния и след това обратно. Та ви предлагам да ви закарам донякъде, ако пътят ви е на запад.

— Не мога, Джеки — издудна Вълк.

— Докъде по-точно? — попита Джек. — Опитваме се да стигнем до Спрингфийлд. Там имам един приятел.

— Няма проблеми, сеньори. — Младежът отново разпери ръце. — Тръгнал съм за Кейджа, досами границата с Илиной. Само ме изчакайте да си купя един хамбургер и потегляме. Чиста работа. Само час и половина, а може и по-малко, и ето ви преполовили разстоянието.

— Не мога — повторно измърмори Вълк.

— Само че има един проблем. Понатрупал съм туй-онуй на предната седалка, та единият от вас ще трябва да пътува отзад. Ще му бъде малко ветровито, искам да кажа.

— Дори не можете да си представите колко знаменито е това! — възкликна Джек. Казваше самата истина. — Честно! Ще ви почакаме тук и много благодарим.

Щом младежът хлътна във вратата, Джек се обърна и зашепна на Вълк.

И така, когато младежът — Бил Бък Томпсън, както се беше представил — се върна с цели три хамбургера, завари Вълк спокойно коленичил отзад в откритата каросерия, хванал с ръце страничния капак, отворил уста и вирнал нос. Джек се бе сместил на предната седалка до купчината издути найлонови чувалчета, превързани с канап и обилно напръскани с дезодорант, ако се съдеше по миризмата им. През прозрачния найлон се виждаха дълги зеленикави резници с папратовидни листа и гроздове пъпки.

— Абе, още ми изглеждаш гладен — каза младежът и подаде на Вълк единия хамбургер. След това се настани в кабината при Джек от другата страна на купчината чувалчета. — Не казвам нищо лошо за братовчед ти, но одеве имах чувството, че ще изяде и хартията. Заповядай, вземи този, третият вече изчезна.

И после изминаха сто и петдесет километра. Вълк, не на себе си от радост, че вятърът свири в ушите му, полухипнотизиран от скоростта и разнообразните миризми, които долавяше носът му, се местеше ту вляво, ту вдясно зад кабината и неуморно протягаше врат, а очите му весело пламтяха.

Бък Томпсън обясни, че бил фермер. Устата му не спря и за миг през седемдесетте и пет минути, докато кракът му сменяше педалите, и нито веднъж не зададе на Джек какъвто и да било въпрос. А когато се отклони по тесния черен път точно преди Кейджа и спря колата край засято с жито поле, което се простираше, докъдето стигат очите, бръкна в джоба на ризата си и измъкна смачкана цигара, саморъчно свита в подобна на лигнин бяла хартия.

— Чувал съм за особени очи, ама тези на братовчед ти направо ми скриха топката — каза той и пусна цигарата в ръката на Джек. — Постарай се да му даваш по малко от това, когато много се развълнува. Препоръча ми го един лекар.

Джек разсеяно пусна цигарата с марихуана в джоба на ризата си и слезе от колата.

— Хиляди благодарности, Бък — каза той и му се усмихна.

— Абе направо ми скри шайбата като го видях как яде — възкликна Бък. — Как успяваш да го накараш да влезе в градовете? Сигурно му баеш нещо, а?

Щом разбра, че пътуването е свършило, Вълк скочи на земята. Червеният пикап се понесе по пътя, като вдигаше облаци прах.

— Хайде пак! — пропя Вълк. — Джеки! Хайде пак!

— Ех, де да можехме — въздъхна момчето. — Дай да повървим малко. Току-виж ни настигнал някой.

Мислеше си, че късметът му се е върнал, че за отрицателно време ще оставят зад гърба си границата на Илиной. Беше сигурен, че нещата ще тръгнат гладко, успее ли веднъж да се добере до Спрингфийлд, до училището „Тейър“ и до Ричард. Но част от съзнанието му продължаваше да живее затворено в бараката, където нереалното придобиваше гигантски размери, а реалното се изопачаваше. Но когато дойде лошото, всичко стана толкова бързо, че той не бе в състояние да се справи. Много време изтече преди Джек да види Илиной, но най-лошото беше, че той отново го прекара затворен.

2.

Зашеметяващо бързата поредица събития, завела ги в дома „Слънчева светлина“, започна десет минути, след като бяха отминали пътния знак, който им съобщаваше, че се намират в Кейджа, население 23568 души. Самата Кейджа никаква я нямаше. Вдясно от тях се простираше безкрайното житно поле, вляво голите ниви им позволяваха да се уверят, че пътят завива и след това се стрелва право към хоризонта. Тъкмо когато Джек осъзна, че вероятно ще трябва да изминат пеша цялото разстояние до града, преди да успеят да стопират отново, някаква кола се появи в далечината и бързо се понесе по пътя.

— Ще се возя отзад, нали? — изкрещя Вълк и радостно размаха ръце над главата си. — Вълк ще се вози отзад! Точно тук и сега!

— Не е в нашата посока — каза Джек. — Сега се успокой и я остави да ни отмине. Свали си ръцете, за да не реши, че я стопираш.

Вълк неохотно го послуша. Колата наближи завоя.

— Значи няма да се возя отзад, така ли? — попита Вълк, нацупен като дете.

Джек поклати глава. Взираше се в кръглата емблема, нарисувана върху прашната врата на бялата кола. Не успя да разчете буквите, но предположи, че е някое от превозните средства на местния отдел по растителна защита. Само че когато колата взе завоя, видя, че е полицейска.

— Ченге е, Вълк. Полицай. Просто продължавай да вървиш и се дръж нормално и свободно. Не бива да спира.

— Какво значи ченгел? — Гласът му бе спаднал, почти прегракнал. Колата летеше право срещу тях. — Ченгелите убиват ли вълкодлаци?

— Не, те абсолютно никога не убиват вълкодлаци! — уверено заяви Джек, но това не свърши работа. Вълк стисна ръката му като в менгеме. Трепереше.

— Моля те, Вълк, пусни ме — примоли се момчето. — Това ще му се види странно.

Ръката на Вълк падна като отсечена.

Докато полицейската кола се приближаваше, Джек разгледа фигурата зад волана, а после изви глава и огледа Вълк. Видяното не бе окуражаващо. Полицаят имаше широко, отпуснато лице. На мястото, където би трябвало да бъдат скулите му, се подрусваха синкави топки тлъстина. А ужасът на Вълк просто бе изписан на лицето му. Той нервно премигваше, раздуваше ноздри и си показваше зъбите.

— Значи наистина ти хареса да се возиш отзад, а? — попита го Джек.

Част от ужаса изчезна и Вълк почти успя да се усмихне. Полицейската кола прогърмя покрай тях. Джек имаше чувството, че полицаят обръща глава, за да ги доразгледа.

— Браво, Джек. Подмина ни. Сега сме добре. Вълк!

След минута звукът от колата отново започна да се приближава.

— Ченгелът се връща!

— Сигурно просто се прибира в Кейджа — каза Джек. — Обърни се и се дръж като мен. Не го гледай!

Двамата едва се влачеха и се преструваха, че не обръщат внимание на колата, която сякаш нарочно пълзеше след тях. Вълк издаде някакъв звук, нещо средно между стенание и вой.

Колата изведнъж засили, подмина ги, премигна със стоповете си и спря по диагонал пред тях. Полицаят отвори вратата, запъна крака в шосето и вдигна задника си от седалката. Беше висок горе-долу колкото Джек, но цялото му тегло бе събрано в лицето и стомаха. Краката му бяха тънки като клечки, ръцете и раменете му бяха като на нормално развит човек. Коремът му, пристегнат в кафявата униформа, висеше от двете страни на широкия кафяв колан като десеткилограмова пуйка.

— Нямам излишно време — каза той, вдигна ръка и се подпря на отворената врата. — Така че ако имате готова история, да я чуя с две-три думи. Давай!

Вълк се прегърби, пъхна ръце в джобовете на гащеризона си и застана зад Джек.

— Тръгнали сме за Спрингфийлд, господин сержант — каза момчето. — Дотук дойдохме на стоп. Съжалявам, ако сме нарушили нещо.

— Значи съжаляваш, ако сте нарушили нещо, така ли? Виж го ти, дявол да го вземе! А тоя, дет се опитва да се скрие зад гърба ти, кой е?

— Той е мой братовчед. — За миг Джек френетично напрегна мозъка си (историята трябваше да се разтегне достатъчно, за да приюти и Вълк). — Трябва да го заведа у тях. Той живее в Спрингфийлд с леля Хелън, тя е моя леля, учителка е. В Спрингфийлд.

— А какво е направил, избягал ли е отнякъде?

— Не, не, няма нищо такова. Той просто…

Полицаят ги оглеждаше с безразличие, лицето му сякаш цвъртеше в жегата.

— Как се казвате?

Момчето бе изправено пред дилема. Вълк със сигурност щеше да продължи да го нарича Джек, каквото и име да кажеше на полицая.

— Аз съм Джек Паркър. А той е…

— Чакай. Искам този дангалак да ми каже сам. Ей, ти! Давай! Спомняш ли си името, чорлава главо?

Вълк, забол брада в предницата на гащеризона, смутено пристъпваше от крак на крак зад гърба на Джек. Най-сетне промърмори нещо.

— Не те чух, пиленце.

— Вълк — прошепна той.

— Вълк значи. Май трябваше да се досетя. А как е първото ти име или са ти дали само номер?

Вълк бе затворил очи и стискаше клепачи.

— Хайде, Фил — подкани го Джек. Надяваше се, че Вълк ще запомни.

В този миг Вълк отметна глава, изправи гръб и извика:

— Джек! Джек! Джек Вълк!

— Понякога наистина го наричаме Джек — добави момчето с пълното съзнание, че вече е твърде късно. — Много е привързан към мен, непрекъснато се опитва да ми подражава и май аз съм единственият, който се оправя с него. Сигурно ще се наложи да поостана няколко дни в Спрингфийлд, след като го заведа вкъщи, за да се уверя, че нещата вървят както трябва.

— Не ми дрънкай глупости, че ми се повръща, момченце. Я по-добре се намести на задната седалка заедно с твоя Фил-Джек, ще отидем в града и ще изясним нещата.

Джек не помръдна. Полицаят хвана дръжката на огромния пистолет, който висеше на колана му.

— Влизайте в колата! Първо той. Искам да проверя какво търсите на сто и петдесет километра от дома си в учебен ден. Хайде!

— Господин сержант… — започна Джек, а зад него Вълк изръмжа:

— Не. Не мога.

— Братовчед ми… братовчед ми страда от клаустрофобия. Малки затворени пространства го докарват до лудост. Въобще не може да пътува в коли. Качваме се само на камиони. Той винаги седи отзад в каросерията.

— Влизайте в колата! — повтори полицаят, пристъпи напред и отвори задната врата.

— Не мога! — изплака Вълк и сбърчи нос от отвращение. — Вълк! Не мога! Вони, Джеки. Вътре вони.

— Вкарай го в колата или ще го вкарам аз.

— Вълк, няма да е за дълго — каза Джек и посегна към ръката му. Той неохотно му позволи да я хване. Момчето го задърпа към задната седалка на полицейската кола, а Вълк повлече крака по шосето.

За една-две секунди му се стори, че ще успее. Вълк почти стигна до рамката на вратата и изведнъж цялото му тяло се разтресе, той се вкопчи с две ръце в покрива на колата, сякаш възнамеряваше да го разцепи наполовина, както бабаитите в цирка разкъсват на две телефонен указател.

— Моля те — прошепна Джек. — Трябва.

Но Вълк бе ужасен и твърде отвратен от миризмата, лъхаща отвътре, и яростно поклати глава. От устата му закапаха лиги.

Полицаят заобиколи момчето и измъкна нещо от колана си. Джек успя да види само, че не е пистолет, преди онзи майсторски да стовари палката си върху черепа на Вълк и главата му да тупне върху покрива на колата, а след това цялото му тяло грациозно да се свлече в праха.

— Хващай го за краката — нареди полицаят и затъкна палката в колана си. — Хващай го и дай да натъпчем тая торба с лайна вътре.

Две-три минути по-късно, след като два пъти изпускаха тежкото тяло на Вълк на пътя, летяха към Кейджа.

— Вече знам какво ще се случи с теб и с тоя дългуч, братовчед ти, ако наистина ти е братовчед, в което се съмнявам. — Полицаят вдигна поглед към огледалото за обратно виждане и стрелна Джек с очи. Бяха досущ стафиди, току-що топнати във врящ катран.

Изведнъж момчето си спомни за цигарата, която носеше в джоба си. Кръвта му се смрази, сърцето му подскочи в гърдите. Докосна с ръка джоба си и бързо я отдръпна, да не би полицаят да забележи.

— Обувките му са се изхлузили. Ще взема да му ги сложа.

— Зарежи тая — каза полицаят, но не възрази, когато Джек се наведе. Извън обсега на огледалото той първо пъхна босото стъпало на Вълк в една от жалките мокасини, а после бързо измъкна цигарата и я набута в устата си. Започна да я дъвче. Сухите, странни на вкус билки полепнаха по езика му. Продължи да ги стрива със зъби, но нещо задразни гърлото му и той конвулсивно се изправи, сложи ръка пред устата си и се опита да се изкашля със стиснати устни. Когато най-после прочисти гърлото си, бързо глътна вече овлажнената, заприличала на тиня марихуана. Прокара език по зъбите си, за да събере останалите тук-там парченца.

— Тепърва ще откриеш, какви изненади те чакат — каза полицаят. — Ще получиш малко слънчева светлина в душата.

— Слънчева светлина в моята душа, така ли? — попита Джек. Помисли си, че полицаят го е видял как дъвче марихуаната.

— В комплект с мехури по ръцете — добави ченгето и щастливо се ухили от огледалото на виновно гледащото момче.

Сградата на общината в Кейджа представляваше мрачен лабиринт от неосветени коридори и тесни стълбища, които сякаш неочаквано изникваха покрай също толкова тесни помещения, за да те поведат нагоре и изведнъж да кривнат нанякъде, съпроводени от гъргоренето на водата в тръбопровода.

— Нека ви обясня нещо, юнаци — каза полицаят, докато ги водеше към последното стълбище вдясно. — Не сте арестувани. Надявам се, че разбирате това. Просто сте задържани за разпит. Не искам да чувам разни глупости за обаждане по телефона. Ще бъдете в неизвестност, докато ни кажете кои сте и какво кроите. Чухте ли ме добре? В неизвестност, т.е. никъде. Сега ще се срещнете със съдията Феърчайлд и ако не ни кажете истината, ще си понесете последствията. Хайде, тръгвайте нагоре по стълбите! Мърдайте по-бързо!

Стигнаха до площадката и полицаят отвори някаква врата. Жена на средна възраст с очила с метални рамки, облечена в черна рокля, вдигна глава от пишещата машина, поставена до срещуположната стена.

— Още двама бегълци — заяви полицаят. — Съобщи му, че сме тук.

Тя кимна, вдигна слушалката и промълви няколко думи.

— Можете да влизате — каза секретарката и очите й отново се разходиха от Вълк към Джек и обратно.

Ченгето ги побутна напред и отвори вратата към двойно по-просторно помещение. Едната му страна изцяло бе покрита с етажерки с книги, а другата — със сложени в рамки снимки, дипломи и удостоверения. Големите прозорци отсреща бяха със спуснати щори. Висок слаб мъж в тъмен костюм, смачкана бяла риза и тясна вратовръзка с неразличими фигури се изправи зад изподраскано дървено бюро, дълго поне два метра. Лицето му представляваше релефна географска карта от бръчки, а косата му бе толкова черна, че нямаше съмнения, че я боядисва. Престоял цигарен дим се стелеше във въздуха на талази.

— О, кого си ми довел, Франки? — Гласът му бе дълбок, почти театрален.

— Две хлапета, които срещнах близо до фермата на Томпсън.

Съдията погледна Джек и бръчките му се разкривиха в усмивка.

— Е, синко, имаш ли някакви документи за самоличност?

— Не, господине.

— Каза ли на присъствуващия тук сержант Уилямс истината за всичко? Той очевидно не смята така, защото в противен случай нямаше да сте тук.

— Да, господине.

— В такъв случай ми разкажи историята си. — Той заобиколи бюрото, разтревожи гъстите талази дим над главата си и приседна на най-близкия до Джек ъгъл. Присви очи, запали си цигара и се втренчи в него през дима. В хлътналите му избелели очи нямаше и капка милосърдие.

„Отново попаднах в капана на насекомоядните растения“ — помисли си той и дълбоко си пое дъх.

— Казвам се Джек Паркър. Той е мой братовчед и също му казват Джек. Джек Вълк. Но истинското му име е Филип. Дойде да постои при нас в Дейлвил, понеже татко му почина, а майка му се разболя. Тъкмо го водех обратно в Спрингфийлд.

— Бавноразвиващ се, така ли?

— Малко — отвърна Джек и погледна към Вълк. Приятелят му изглеждаше напълно отнесен.

— Как е името на майка ти? — попита го съдията. Вълк изобщо не реагира. Стоеше със затворени очи и пъхнати в джобовете ръце.

— Тя се казва Хелън — обади се Джек. — Хелън Вон.

Съдията се надигна от бюрото и бавно се приближи към момчето.

— Пил ли си нещо, сине? Май не стоиш много здраво на краката си.

— Не, господине.

Съдията Феърчайлд се наведе напред и нареди:

— Я ми дъхни!

Джек отвори уста.

— Вярно. Не миришеш на алкохол. — Изправи се отново. — Но това е единственото нещо,за което казваш истината, нали? Опитваш се да ме хързулнеш, момче.

— Наистина съжалявам, че пътувахме на стоп — сви рамене Джек. Съзнаваше, че сега трябва да говори много предпазливо, много внимателно. Не само защото от думите му зависеше дали той и Вълк ще бъдат освободени, а и защото му бе някак си трудно да изговаря самите думи — струваше му се, че всичко става много бавно. Също като в бараката. Секундите сякаш подпухваха и се назландисваха.

— Всъщност ние и не можем много да стопираме, понеже Вълк… Джек, ами той мрази да влиза в коли. Няма да го правим никога повече. Господине, не сме извършили нищо лошо и това е самата истина.

— Ти май не разбираш, момче — каза съдията. Избледнелите му очи проблеснаха и Джек разбра, че всичко това просто го радва. Той бавно се върна зад бюрото си. — Същината на въпроса съвсем не е в пътуването на автостоп. Но две момчета, които се мотаят по пътищата, които не знаят откъде идват и накъде отиват, просто представляват лесна плячка за всякакви неприятности. — Гласът му приличаше на гъст тъмен мед. — Тук в околността имаме нещо, чието съществуване смятаме за истинско улеснение, одобрено и подпомагано от властите между другото, създадено специално, за да бъде от полза на момчета като вас. То е основаният от Сънлайт Гардънър Библейски дом за своенравни момчета — „Слънчева светлина“. Работата на господин Гардънър с младите буйни глави не може да се определи по друг начин, освен като истинско чудо. Изпратихме му няколко особено упорити екземпляра и за отрицателно време в резултат на грижите му същите тези момчета на колене молеха Исус за прошка. Бих казал, че всичко това е изключително. Не мислите ли и вие така?

Джек преглътна. Устата му беше по-суха, отколкото бе била на третия ден в бараката.

— Ъъъ, господине, наистина е важно да стигнем до Спрингфийлд. Всички ще се учудят, ако…

— Твърде много се съмнявам в това — каза съдията и се усмихна с всичките си бръчки. — Но чуйте какво ще ви кажа. Веднага щом вие двамата тръгнете към дома „Слънчева светлина“, аз ще телефонирам в Спрингфийлд и ще се опитам да набера номера на въпросната Хелън… Вълк, нали? Или Хелън Вон?

— Вон — измрънка Джек и лицето му се покри с червенина, сякаш имаше температура.

— Аха — кимна съдията.

Вълк тръсна глава, премигна и сложи ръка върху рамото на Джек.

— А ти, момко, можеш ли да ми кажеш на колко години си?

Вълк отново премигна и погледна към Джек.

— На шестнадесет — отвърна той вместо него.

— А ти?

— На дванадесет.

— Ооо. Бях решил, че си малко по-голям. Още една причина да се погрижим да получиш помощ сега, преди окончателно да си тръгнал по кривия път. Ти какво би казал, Франки?

— Амин — отвърна полицаят.

— Момчета, ще се видим отново след месец. Тогава ще проверя дали паметта ви се е освежила. Защо са ти така кръвясали очите?

— Нещо ме сърбят — каза Джек и полицаят излая. След секунда момчето осъзна, че се бе изсмял.

— Води ги, Франки — кимна съдията и посегна към телефона. — След тридесет дни ще бъдете коренно различни момчета. Вярвам в това.

Докато слизаха по стъпалата на общината, Джек разбра от Франки Уилямс защо съдията ги бе питал за възрастта им. Когато му зададе този въпрос, полицаят поспря за миг на долното стъпало и обърна към него лъщящото си лице.

— Старият Сънлайт обикновено ги прибира на дванадесет и ги освобождава на деветнадесет. — Ухили се. — Как така не сте чули за него по радиото? Та той е най-прочутият човек тук. Сигурен съм, че славата му се носи далеч извън Дейлвил. — Зъбите му — същински несиметрично набодени безцветни гвоздейчета — доволно лъснаха.

3.

След двадесет минути отново се носеха по шосето между нивите.

Вълк се настани на задната седалка изненадващо лесно. Франки Уилямс просто извади палката от колана си с думите:

— Казвай, смахнат особняк такъв, искаш ли да опиташ това отново? Току-виж то наистина вземе и те накара да поумнееш.

Вълк се разтрепера, сбърчи нос, но последва Джек в колата. Незабавно затисна ноздрите си с ръка и започна да диша през устата.

— Ще се измъкнем, Вълк — прошепна Джек в ухото му. — Два-три дни, това е всичко. Все ще измислим как да го направим.

— Без приказки! — дочу се от предната седалка.

Момчето се чувствуваше странно спокойно. Беше сигурно, че ще открият начин да избягат. Облегна се назад и започна да разглежда нивите, покрай които минаваха. Ръката на Вълк стискаше неговата.

Франки Уилямс се провикна от предната седалка:

— Ето там е бъдещият ви дом.

Джек видя странна съвкупност от високи тухлени стени, сюрреалистично стърчаща насред полето. Стените — твърде високи, за да се надникне през тях, — завършваха с мозайка, изработена от парчета натрошено стъкло и цимент, а над нея бяха опънати три реда бодлива тел. В момента колата се движеше покрай изтощени ниви, заградени с мрежа, в която редовете бодлива тел се редуваха с обикновена.

— Оттук започват шестдесетте акра на дома — съобщи Уилямс. — И всички те са надлежно оградени със зидове или мрежи от бодлива тел. Най-добре ще бъде още сега да повярвате в това. Самите момчета ги направиха.

Големи железни порти нарушаваха монолитността на тухления зид точно срещу разклонението на шосето. Веднага щом полицейската кола зави по алеята, портите се разтвориха под командата на някакъв електронен сигнал.

— Фотоклетка — обясни полицаят. — Както виждате, те вече чакат новите си питомци.

Джек опря лице в стъклото. Момчета в дънкови якета работеха по нивите от двете страни: копаеха с мотики, заравняваха с гребла, бутаха ръчни колички.

— А вие, гламчовци, току-що ми изкарахте двадесет долара — доволно потри ръце Уилямс. — Плюс още двадесет за съдията Феърчайлд. Не е ли страхотно, а?

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

ДОМЪТ „СЛЪНЧЕВА СВЕТЛИНА“

1.

Джек си помисли, че домът прилича на нещо, направено от детски кубчета — очевидно бе дострояван както дойде, според моментни хрумвания, колкото пъти беше възниквала нужда от още помещения. След това забеляза, че по прозорците има решетки и странно разтегнатата сграда незабавно му заприлича на истински затвор.

Повечето от момчетата се бяха подпрели на инструментите си и наблюдаваха напредването на полицейската кола.

Франки Уилямс спря в леко разширения, заоблен край на алеята. Веднага щом загаси мотора, входната врата се отвори. Висок мъж пристъпи напред, спря до най-горното стъпало и се втренчи в тях, скръстил ръце. Лицето му под въздългата вълниста бяла коса изглеждаше невероятно младо, сякаш мъжествените му, живи черти бяха създадени или поне подпомогнати от пластична хирургия. То бе лицето на човек, който би могъл да продаде всичко, всекиму, навсякъде. Дрехите му бяха бели като косата: бял костюм, бели обувки, бяла риза, дълъг бял копринен шал около врата. Когато Джек и Вълк слязоха от задната седалка на колата, мъжът в бяло извади зелени слънчеви очила от джобчето на сакото си, сложи ги и изпитателно огледа момчетата, преди да се усмихне и дълги бръчки да набраздят бузите му. След това свали очилата и ги прибра обратно в джоба си.

— Добре — каза той. — Добре, добре, добре. Къде щяхме да бъдем всички ние без вас, сержант Уилямс!

— Добър ден, преподобни Гардънър! — поздрави го полицаят.

— Обикновения случай ли имаме, или ни водите двама юнаци, наистина забъркани в престъпни деяния?

— Скитници. — Ченгето подпря ръце на хълбоците си и примижа срещу Гардънър, сякаш се страхуваше, че прекалената белота може да нарани очите му. — Отказаха да съобщят истинските си имена на Феърчайлд. Този, по-едрият — каза той и размаха палец към Вълк, — изобщо не пожела да говори. Трябваше да го прасна по чутурата, за да успея да го вкарам в колата.

Гардънър трагично поклати глава.

— Защо не ги докарахте направо тук, където бързо-бързо щяха да се представят? Чудесно знаете, че след това ние щяхме да се погрижим и да уредим всички формалности. Има ли някаква причина и двамата да изглеждат така… ъ-ъ… да кажем замаяни?

— Единствено дето цапнах по-едрия по темето.

— Хмм, тъй значи. — Гардънър отстъпи назад, събра пръсти, наклони глава на една страна и внимателно заоглежда новопристигналите.

Уилямс сръчка момчетата нагоре по стъпалата. Джек и Вълк стигнаха до верандата и нерешително пристъпиха напред. Полицаят отри чело и намусен ги последва. Гардънър се усмихваше леко, но не ги изпускаше от очи, погледът му неспирно шареше от единия на другия. Нещо гадно, студено и познато скочи от очите му върху Джек, но в същата секунда преподобният отново измъкна очилата от джобчето. И въпреки че усмивката му остана лека и изтънчена, Джек се смрази от погледа му — вече го бе виждал преди.

Преподобният Гардънър смъкна очилата до върха на носа си и игриво надзърна над тях.

— Сега да видим как стои въпросът с имената. Дали бихме могли да чуем някакви имена от двамата господа?

— Аз съм Джек — каза момчето и спря. Не искаше да произнесе и дума повече, преди да се наложи. Реалността сякаш се нагъна, деформира се и изчезна за миг и то се почувствува като запратено в Териториите, но сега те излъчваха злина и заплаха; във въздуха се носеха смрадлив дим, огромни пламъци и писъците на изтезавани тела.

Някаква силна ръка го стисна за лакътя и го разтърси. И вместо дим и смрад в носа на Джек нахлу задушаващата сладникава миризма на парфюм, използуван твърде разточително. Погледът му срещна две меланхолични сиви очи.

— Джек, кажи, ти лошо момче ли си? Признай, не си ли едно много лошо момче?

— Не. Ние само пътувахме на стоп и…

— Струва ми се, че си малко твърдоглав. Ще трябва да се погрижим да ти бъде отделено специално внимание, нали така? — Ръката пусна лакътя му. Гардънър отстъпи встрани и отново прибута очилата пред очите си. — Смея ли да предположа, че имаш и фамилно име?

— Паркър — каза Джек.

— Аха. — Преподобният със замах свали очилата, завъртя се като балетист и посвети вниманието си на Вълк, без да се разбере дали вярва на Джек, или не.

— А ти, момко, си истински здравеняк, нали така? Едър и снажен. Със сигурност ще успеем да извлечем полза от силно момче като теб тук, хвала на Бога. Мога ли да те помоля да последваш примера на присъствуващия край нас господин Джек Паркър и да ни съобщиш името си?

Джек неспокойно погледна Вълк, който стоеше с наведена глава и дишаше тежко. От ъгълчето на устата му се точеха лиги. Предницата на откраднатата тениска чернееше, покрита с големи мазни петна. Той тръсна глава, но жестът му изглеждаше лишен от съдържание, сякаш просто отпъждаше някоя муха.

— Как ти е името? Твоето име. Как те наричат, питам. Бил? Пол? Арт? Сами? Не, сигурен съм, че е нещо далеч по-недвусмислено. Може би Джордж?

— Вълк.

— Аха! Наистина много мило. — Лицето на Гардънър засия. — Господин Паркър и господин Вълк. Може би ще ги придружите вътре, сержант Уилямс? Не сме ли истински щастливци, че господин Баст вече живее при нас? Защото присъствието на господин Хектор Баст, един от двамата ни управители, между другото означава, че ние вероятно ще бъдем в състояние да екипираме господин Вълк. Едно от схващанията в нашия библейски дом е, че войниците на Бога маршируват най-добре, когато маршируват в униформа. А Хек Баст е почти толкова едър, колкото приятеля ви Вълк, млади господине Джек Паркър. Така че, от гледна точка на облеклото и дисциплината, вие ще бъдете обслужени наистина прекрасно. Бих казал, че ще живеете в комфорт.

— Джек — тихо каза Вълк.

— Какво?

— Джек, боли ме главата. Много ме боли.

— Главичката ви не е добре, така ли, господин Вълк? — Сънлайт Гардънър се приближи до него с почти танцова стъпка и нежно потупа ръката му. Вълк рязко я отдръпна. Лицето му се сгърчи от отвращение. Джек знаеше, че задушливата миризма на парфюма ще се стори на чувствителните му ноздри по-лоша от амоняк.

— Не й обръщай внимание, синко — каза Гардънър, поне привидно незасегнат от рязкото отдръпване на Вълк. — Господин Баст или господин Сингър, вторият ни управител, ще се погрижат за нея вътре. Франк, струва ми се, че ви казах да ги заведете в Дома.

Сержант Уилямс реагира, сякаш някой го бодна с карфица отзад. Лицето му пламна още повече и той понесе странното си тяло през верандата към входната врата.

Сънлайт Гардънър отново се усмихна ослепително на Джек и момчето забеляза, че цялото му гиздаво въодушевление се дължи единствено на безсъдържателното му самодоволство. Човекът в бяло беше студен и побъркан. От ръкава му, покрай палеца, се полюляваше тежка златна верижка. Момчето чу свистенето на бич, прерязал въздуха, и най-сетне разпозна сивите очи на Гардънър. Той беше двойникът на Озмънд.

— Влизайте, млади приятели — каза Гардънър и с поклон им посочи отворената врата.

2.

— Между другото, господин Паркър, възможно ли е да сме се срещали вече? Може би това е причината да ми се струвате толкова познат?

— Не знам — отвърна Джек и внимателно разгледа странния интериор на Библейския дом.

Покрай едната стена се мъдреха дълги канапета с тъмносиня дамаска. Подът беше застлан със зелен килим. Две масивни, покрити с кожа бюра бяха поставени до срещуположната стена. Пъпчив пубер ги погледна тъпо иззад едното от тях, след което отново насочи вниманието си към екрана на телевизора, откъдето някакъв проповедник разпалено хулеше рокендрола. Друг младеж се изправи зад съседното бюро и се втренчи злобно в Джек. Беше слаб и чернокос, тясното му лице изглеждаше хитро и гадно. Върху джоба на бялото му поло бе забодена правоъгълна плочка с името „Сингър“, подобна на онези, които носят лекарите.

— Наистина ми се струва, че сме се срещали някъде. Ти как мислиш, приятелю? Уверявам те, че е така. Аз не забравям, буквално съм неспособен да забравя лицето на момче, с което съм се сблъсквал. Имал ли си неприятности и преди настоящия случай, Джек?

— Не съм ви виждал никога досега — отвърна момчето.

В другия край на стаята едно набито момче се надигна от синьото канапе, където седеше, и застана мирно. То също беше облечено в бяло поло с плочка с изписано име, прикрепена върху джоба му. Ръцете му нервно се движеха по маршрут: спуснато положение, колана на кръста, джобовете на сините дънки, изходна позиция. Беше високо към метър и осемдесет и пет и тежеше поне сто и петдесет килограма. По челото и бузите му червенееха младежки пъпки. Очевидно това бе господин Хектор Баст.

— Е, може би ще се сетя по-късно — заяви преподобният Гардънър. — Хек, ела насам и помогни на Сингър да обслужи новопристигналите, ако обичаш.

Смръщеният Баст тромаво се понесе напред. Стигна досами Вълк, после реши да го заобиколи, като през цялото време се мръщеше все по-яростно. Ако Вълк бе отворил очите си, което той не рачи да направи, щеше да види единствено неравния лунен пейзаж, представен от сбръчканото чело на Баст, и две малки изпъкнали очички, които надничаха към него изпод свъсените вежди със зъл мечешки поглед. Баст прехвърли взора си върху Джек, тропна с ръка върху бюрото и промърмори:

— Хайде, елате насам.

— Впишете ги и ги заведете до пералнята за дрехи — спокойно нареди Гардънър, усмихна се бляскаво на Джек и меко добави: — Джек Паркър, значи? Чудя се кой всъщност сте вие, Джек Паркър? Сингър, провери всичко ли е извадено от джобовете им.

Сънлайт Гардънър се понесе през помещението към очевидно нетърпеливия Франки Уилямс и с бавни провлечени движения измъкна голям кожен портфейл от вътрешния джоб на сакото си. Джек видя как започна да отброява банкноти в шепите на полицая.

— Ей, сополанко, тука гледай! — изръмжа младежът зад бюрото и Джек сепнато се обърна. Онзи си играеше с молива, но самодоволната му усмивка изобщо не успяваше да прикрие вечно разяждащия го гняв, яростта, която непрестанно клокочеше дълбоко в него. — Другият може ли да пише?

— Мисля, че не.

— Тогава ти трябва да подпишеш вместо него. — Сингър му подбутна два формуляра. — На най-горния ред написваш името с печатни букви, на най-долния се подписваш. Там, където са хиксовете. — Облегна се на стола, вдигна молива до устните си и красноречиво загриза края му. Джек предположи, че подражава на преподобния Сънлайт Гардънър.

Написа с печатни букви Джек Паркър и драсна нещо подобно най-отдолу върху листа. Филип Джек Вълк. Още една драскулка, още по-несходна с нормалния му почерк.

— Сега вие сте подопечни на щата Индиана и ще бъдете такива през следващите тридесет дни, освен ако не решите да останете по-дълго. — Сингър придърпа формулярите към себе си. — Ще бъдете…

— Да решим ли? — възкликна Джек. — Какво по-точно имате предвид?

Лека червенина изби по бузите на Сингър. Той отметна глава на една страна и сякаш се усмихна.

— Предполагам, не ви е известно, че повече от шестдесет процента от нашите повереници са тук доброволно, така че е напълно възможно и вие да решите да останете.

Джек се постара да не промени изражението си. Устата на Сингър се сгърчи яростно, сякаш го бяха закачили на въдичарска кукичка.

— Попаднахте на едно чудесно място и чуя ли ви да се оплаквате, ще ви спукам гьона! Сигурен съм, че това е най-доброто място, на което някога сте били. Ще ви кажа още нещо: нямате избор. Трябва да уважавате дома „Слънчева светлина“. Разбрахте ли?

Джек кимна.

— А той? И той ли разбра?

Джек погледна към Вълк, който бавно примигваше и дишаше през уста.

— Мисля, че да.

— Добре. Двамата ще бъдете съквартиранти. Денят започва в пет сутринта с църковна служба в параклиса. Следва работа на полето до седем, после закуска в трапезарията. Обратно на полето до пладне, когато обядваме и четем Библията, и понеже всеки взема участие, най-добре ще бъде отсега да помислите какво ще прочетете. И без пасажи за секс и разврат от Песен на песните, освен ако не искате да разберете какво означава дисциплина. Следобед отново работа. — Сингър замълча и остро погледна Джек. — И не си мисли, че ще работиш за нищо в „Слънчева светлина“. Част от нашето споразумение с щата е всеки да получава надница за работата си при нас, от която се приспадат разноските за престоя му тук — дрехи, храна, електричество, отопление и други такива. Пишат ви се по петдесет цента на час. Това означава, че печелите по пет долара на ден за часовете, дет изработвате, което прави тридесет долара на седмица. Неделите се прекарват в параклиса на дома, с изключение на часа, когато Сънлайт Гардънър проповядва Евангелието.

По бузите на Сингър отново изби червенина и Джек просто се почувствува длъжен да кимне в знак, че е разбрал.

— Ако работите добре и ако можете да говорите като човешки същества, което не се удава на повечето питомци, има вероятност да ви зачислят в ППРН — Представителен персонал за работа навън. Имаме два отряда ППРН. Единият работи по улиците и продава листовки с химни, цветя и брошури на преподобния Гардънър, а другият — на летището. Във всеки случай имаме на разположение тридесет дни, за да ви превъзпитаме и да накараме две отрепки да разберат колко мръсен, порочен и нечист е бил животът им, преди да дойдат тук. Както обикновено започваме незабавно.

Сингър се изправи и внимателно опря върховете на пръстите си върху плота на бюрото. Лицето му пламенееше като есенно листо.

— Изпразнете си джобовете! Веднага.

— Тук и веднага — промърмори Вълк.

— Обърнете ги! — кресна Сингър. — Искам да видя какво носите!

Баст пристъпи към Вълк. Преподобният Гардънър, вече изпратил Франки Уилямс до колата му, напористо се понесе към Джек.

— Стигнахме до извода, че личните вещи твърде много напомнят на нашите момчета за миналото им — измърка той в ухото му. — И открихме ефикасен начин за премахване на деструктивното им въздействие.

— Изпразнете джобовете си! — излая Сингър почти разярен. Джек извади от джоба си част от вещите, попаднали там по различен повод и в различни периоди на скитничеството му: червената носна кърпа, която му даде жената на Елбърт Паламаунтън, когато го видя да изтрива носа си в ръкава, два кибрита, няколкото останали му банкноти и монети — общо шест долара и четиридесет и два цента, и ключа за стая 407 на хотел „Алхамбра“. Трите неща, които възнамеряваше да запази, остави в джоба си.

— Предполагам, че искате да проверите и раницата ми — каза той.

— Пращиш от мозък, жалък пръдльо такъв — присмя му се Сингър и надуто продължи: — Разбира се, че искаме да видим смрадливата ти раница, но първо ще видим какво се опитваш да скриеш. Веднага го давай тук!

Джек неохотно извади от джоба си перцето за китара, стъкленото топче за игра, розово в средата, и големия сребърен долар и ги сложи върху носната кърпа.

— Те са ми за късмет.

Сингър грабна перцето и възкликна:

— Какво е това бе? За какво служи, имам предвид?

— Перо за китара.

— Аха, как ли пък не! — Сингър го повъртя из пръстите си и накрая го помириса. Ако го беше захапал, Джек щеше да го цапне в лицето. — Перо за китара, казваш? И искаш да ти повярвам, така ли?

— Даде ми го един приятел — каза Джек и изведнъж се почувствува самотен и захвърлен на произвола на съдбата като никога. Спомни си как Снежко седеше пред халите и го гледаше с очите на Спийди и как той всъщност не разбра дали негърът наистина е Спийди Паркър, чието име току-що бе приел за свое.

— Обзалагам се, че го е свил — отсече Сингър и пусна перцето върху кърпата до монетата и стъкленото топче. — Сега раницата.

Джек я свали от гърба си и му я подаде. Няколко минути Сингър рови вътре с нарастващо отвращение и недоволство. Отвращението се дължеше на състоянието на някои от дрехите вътре, недоволството — на неохотата на раницата да роди каквито и да било наркотици.

„Спийди, къде ли си сега?“

— Не носи — оплака се Сингър. — Мислите ли, че трябва да го съблечем гол за основно претърсване?

Гардънър поклати глава.

— Нека видим какво можем да научим за господин Вълк.

Сингър примирено въздъхна, а Баст почти блъсна Вълк с рамо.

— Той не носи нищо в джобовете си — каза Джек.

— Искам да ги видя празни! Празни! — кресна Сингър.

Вълк забоде брадичка в гърдите си и затвори очи.

— Нямаш нищо в джобовете си, нали? — попита го Джек.

Вълк кимна веднъж. Много бавно.

— Той носи! Едрото чучело носи! — радостно изграчи Сингър. — Хей ти, голям тъп идиот, я побързай! Слагай наркотиците на масата. — Плесна с ръце два пъти. — О, гледай ти! Уилямс въобще не ги е претърсвал! Нито пък Феърчайлд! Просто невероятно! Как може да са такива тъпоумници!

Баст завря лицето си във Вълк и изръмжа:

— Ако веднага не си изпразниш джобовете на масата, жив ще те одера!

— Хайде, Вълк, направи го — кротко каза Джек.

Вълк изстена. После извади от джоба на гащеризона свитата си дясна ръка. Наведе се над бюрото, протегна я и разтвори пръсти. Три кибритени клечки и две малки, полирани от водата речни камъчета — разноцветни и набраздени — тупнаха върху кожата. Отвори лявата си ръка и две още по-красиви камъчета се търкулнаха до първите.

— Хапчета! — извика Сингър и ги грабна.

— Ти си идиот бе, Съни — каза Гардънър.

Стълбището към горния етаж бе постлано с опърпан килим, по който тук-там все още личаха избелели рози. Нагиздени и докарани бяха само приемните помещения на първия етаж. Останалата част от дома изглеждаше овехтяла, занемарена и зле поддържана. Щом се заизкачваха по стъпалата, Сингър изви глава към Джек и тихо и злобно занарежда:

— Заради вас се държах като истински шушумига, но ви обещавам, че ще съжалявате. Тук никой, никой не може да прави Съни Сингър на глупак. На практика аз управлявам дома, идиоти такива! Какво доживях, Господи! — Той наведе пламналото си, тясно лице към Джек. — Голям номер ми сви ти с това чучело и шибаните му камъчета. Дълго време ще мине, преди да изкупиш вината си!

— Изобщо не знаех, че носи нещо в джобовете си — каза Джек. Сингър изведнъж спря, присви очи и цялото му лице сякаш се стегна. Джек разбра какво ще му се случи секунда преди бузата му да изтръпне, пламнала от силния удар.

— Джек? — прошепна Вълк.

— Добре съм — отвърна момчето.

— Засегне ли ме някой, връщам му го два пъти по-лошо. А ако това стане пред преподобния Гардънър, отмъщението ми е четири пъти по-болезнено, ако разбираш какво имам предвид.

— Дааа — въздъхна Джек. — Мисля, че разбирам. Само че не бяхме ли тръгнали за дрехи?

Сингър се врътна и продължи нагоре. Джек остана неподвижен за миг, втренчил поглед в тесните му рамене. „Ти също — помисли си той. — Ти и Озмънд. Някой ден!“ После го последва, а Вълк се затътри отзад.

Влязоха в огромно помещение, претъпкано с какви ли не кутии и кашони. Сингър нервничеше до вратата, докато едно високо момче с безстрастно лице и движения на сомнамбул претърсваше полиците, за да им открие подходящи дрехи.

— Не забравяй обувките. Не му ли подсигуриш униформени обувки, като нищо ще размахваш лопатата цял ден — обади се Сингър от прага. Не погледна към момчето напълно умишлено — та как иначе щеше да подчертае обзелото го отегчение и досадата си. Джек реши, че отново подражава на Сънлайт Гардънър.

Момчето най-накрая откри в ъгъла на склада подходящия номер от квадратните черни обувки с връзки и Джек ги нахлузи на краката на Вълк. След това Сингър ги поведе по още един ред стъпала към етажа, определен за общежитие, където въобще не беше правен опит да се прикрие истинската същност на дом „Слънчева светлина“. От единия до другия край на таванския етаж се простираше мрачен коридор, дълъг двайсетина метра. По двете му стени бяха строени редици тесни врати с прозорци на нивото на очите. Така нареченото общежитие приличаше на истински затвор.

Сингър повървя малко по тесния коридор и спря пред една от вратите.

— Тук в деня на пристигането никой не работи. Чак от утре ще се включите в дневния режим. Така че влизайте вътре и най-добре прегледайте Библиите си. Аз ще дойда да ви взема, когато наближи времето за вечерната изповед. И не забравяйте да си сложите униформите, ей!

— И сега ще ни заключите тук вътре, така ли? — попита Джек.

— А ти какво искаш? Да ти държа ръчичката ли? — избухна Сингър и лицето му отново почервеня. — Чуй. Ако бяхте тук доброволно, бих могъл да ви разреша да се помотаете и да разгледате наоколо. Но тъй като сте подопечни на щата по препоръка на местния полицейски участък, от осъдените за престъпление ви дели само стъпка. Възможно е след тридесет дни да преминете в групата на доброволните, ако имате достатъчно късмет, а междувременно се пъхнете в отредената ви стая и започнете да се държите като човешки същества, създадени по подобие на Бога, вместо като животни. — Той нетърпеливо вкара ключа в ключалката, отвори вратата и застана край нея. — Хайде по-бързо, че ме чака работа.

— А какво ще стане с нещата ни?

Сингър въздъхна и театрално разпери ръце.

— Ах ти, малко влечуго, да не би случайно да си въобразяваш, че някой от нас толкова ще се заинтересува от вещите ти, та чак ще ги открадне!

Джек се въздържа от отговор. Сингър отново въздъхна.

— Е, добре. Надлежно пазим всички ваши вещи в специални кутии, върху които са написани имената ви. В кабинета на преподобния Гардънър на долния етаж, където между другото съхраняваме и парите ви, докато дойде време да бъдете освободени. Толкоз по въпроса. А сега влизайте, преди да ви обвиня в неподчинение и да докладвам където трябва. Хич не се шегувам!

Вълк и Джек се вмъкнаха в малката стаичка. Щом Сингър затвори вратата, осветлението отгоре автоматично се включи. Те видяха една жалка клетка без прозорци с желязно легло на два етажа, малка мивка в ъгъла и един метален стол. Друго нямаше. Жълтеникави остатъци от тиксо по стените показваха местата, на които предишните обитатели на стаята бяха лепили плакати. Ключалката изщрака. Те се обърнаха и видяха главата на Сингър да надзърта през правоъгълното прозорче.

— Сега кротувайте и бъдете добри — каза той, ухили се и изчезна.

— Не, Джеки — поклати глава Вълк. Между тавана и темето му едва ли имаше повече от два сантиметра. — Вълк не може да стои тук.

— По-добре седни. Горното или долното легло ще избереш?

— А?

— Вземи долното и седни. Тук сме в капан.

— Вълк знае, Джеки. Вълк знае. Мястото е лошо, много лошо. Не мога да остана.

— И защо е лошо? Как разбра, имам предвид?

Вълк тежко се тръсна на долното легло, пусна новите си дрехи на пода и разсеяно взе книгата и двете брошури, които бяха поставени там. Книгата беше Библия, подвързана със синя изкуствена кожа. Джек погледна брошурите върху собственото си легло и прочете заглавието им: „Стръмният път към вечната Божия милост и любов“.

— Вълк знае! Ти също знаеш, Джеки.

Вълк погледна нагоре към него и се смръщи. После отново наведе очи към книгите, които държеше, и започна да ги върти и преобръща. Джек предположи, че това са първите книги, които вижда.

— Белият мъж — прошепна Вълк и момчето едва го чу.

— Белият мъж ли?

Вълк вдигна една от брошурите и му показа задната й корица. Тя представляваше черно-бяла снимка на Сънлайт Гардънър с разрошени от ветреца къдри и протегнати напред ръце — човек, споходен от вечната милост, човек, обикнат от Бога.

— Той — изръмжа Вълк. — Той убива, Джеки. С камшици. Това е едно от неговите места. Вълк никога не трябва да попада на някое от тях. Нито пък Джек Сойер. Никога! Трябва да се измъкнем оттук, Джеки.

— И ще го направим — каза Джек. — Обещавам ти. Не днес, нито утре, защото първо трябва да измислим как. Но ще бъде скоро.

Вълк се изтегна върху леглото и краката му щръкнаха далеч извън края му.

— Скоро! — повтори той.

3.

Скоро, беше обещал той, защото Вълк бе толкова ужасен, че наистина имаше нужда от обещанието му. Джек не знаеше дали приятелят му някога бе виждал Озмънд в Териториите, но беше сигурен, че е чувал за него. В Териториите репутацията на Озмънд, поне в общността на вълкодлаците, като че ли бе по-ужасна дори от тази на Морган. Но въпреки че Джек и Вълк бяха разпознали Озмънд в Сънлайт Гардънър, той не даде знак, че ги е познал, което можеше да означава две неща: или симулираше пълно неведение, за да се позабавлява с тях, или просто като майката на Джек беше от двойниците, които макар и дълбоко свързани с някоя личност в Териториите, изобщо нямаха представа за това.

И ако бе вярно второто, както Джек смяташе, той и Вълк биха могли да изчакат удобен за бягството си момент, а дотогава имаха време да наблюдават, имаха време да разучават.

Момчето облече драскащите тялото нови дрехи. Всяка от квадратните черни обувки сякаш тежеше поне няколко кила и ставаше и на двата му крака. Някак си успя да убеди Вълк да се намъкне в униформата, след което и двамата легнаха. Джек чу как приятелят му захърка и не след дълго и той се унесе. Сънува, че майка му безпомощно се лута в тъмнината и го вика да й помогне, да й помогне…

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

ПРОПОВЕДТА

1.

Точно в пет електрически звънец раздра тишината на коридора. Вълк скочи от леглото си, удари с глава металната рамка на горното легло и разтърси спящия Джек.

Звънецът спря да дрънчи след петнайсетина секунди, достойно заместен от Вълк, който, затиснал с ръце ушите си, пищеше в ъгъла:

— Лошо място, Джек! Лошо място точно тук и сега! Трябва да се махаме! Трябва да се махнем точно тук и сега!

Някой заудря с юмруци по стената.

— Ей, тъпчо, я млъквай!

От другата страна се разнесоха викове, цвилене и дрезгав смях.

— Много сте нетърпеливи, бе!. Потрайте малко, слънчевата светлина вече тича към душите ви! Ама както звучи тоя, май още отсега му е много гот! — Нов кикот и цвилещ, накъсан смях, който твърде много приличаше на ужасен плач.

— Лошо, Джек! Вълк! Язон! Лошо! Лошо, лошо…

Навсякъде по коридора се отваряха врати. Джек чу трополенето на много крака, обути в униформени обувки.

Слезе от горното легло и се насили да раздвижи крака. Чувствуваше се някак си чоглаво — нито буден, нито заспал, едва мърдаше през малката стая и сякаш вървеше към Вълк през захарен сироп.

И защо беше така изморен… така смъртно изморен?

— Вълк, престани!

— Не мога, Джеки! — изхлипа той. Продължаваше да стиска с ръце главата си, като че ли се страхуваше да не експлодира.

— Трябва, Вълк. Трябва да излезем в коридора.

— Не мога, Джеки. Мястото е лошо. С лоши миризми…

В коридора някой — Джек реши, че е Хек Баст — извика:

— Излизайте за изповед!

— Излизайте за изповед! — извика още един глас и всички подхванаха монотонно:

— Излизайте за изповед! Излизайте за изповед!…

Шумът наподобяваше странно насърчаване на любим футболен отбор.

— Ако искаме да се измъкнем невредими, трябва да останем хладнокръвни.

— Не мога, Джеки. Не мога да стоя хладнокръвно, лошо…

Вратата им щеше да се отвори след минута и Баст или Съни Сингър щяха да цъфнат на прага… а може би и двамата. Те не бяха „излезли за изповед“, каквото и да означаваше това, и макар че на новопристигналите вероятно се прощаваха някои изкръшквания през периода на адаптация, Джек си мислеше, че шансовете им да избягат ще бъдат по-големи, ако се смесят напълно с останалите максимално бързо, веднага щом успеят. С Вълк това нямаше да бъде лесно. „Господи, толкова съжалявам, че те набутах във всичко това, приятелю — помисли си Джек. — Но това е положението. И не успеем ли да го обяздим, то ще ни прегази. Така че ще бъда твърд с теб за твое собствено добро. — И отчаяно добави: — Надявам се!“

— Вълк — прошепна той, — искаш ли Сингър отново да започне да ме бие?

— Не, Джек, не…

— Тогава най-добре ела с мен в коридора. Опитай се да запомниш, че това, което правиш, определя отношението на Сингър и Баст към мен. Сингър ме удари заради твоите камъчета…

— Някой може да удари него! — каза Вълк с тих и кротък глас, но очите му изведнъж се присвиха и проблеснаха в оранжево. За миг между устните му сякаш се белнаха зъби, но не защото се бе усмихнал. На Джек изведнъж му се стори, че те просто отново са пораснали.

— Изобщо не мисли за това — сряза го Джек. — То само ще влоши нещата.

Вълк свали ръце от главата си.

— Джек, не знам…

— Ще опиташ ли? — попита момчето и отново неспокойно погледна към вратата.

— Ще опитам — треперливо въздъхна Вълк. В очите му светеха сълзи.

2.

Коридорът би трябвало да е осветен от късното следобедно слънце, но не беше. Сякаш върху прозорците в края му бе монтиран някакъв нов вид едностранно пропускащ филтър с цел момчетата да могат да гледат навън и да виждат реалния свят, а на самата светлина да бъде отказан достъп. Тя като че ли умираше, щом докоснеше високите викториански прозорци.

Четиридесет момчета стояха пред двадесетте врати, по десет от всяка страна. Джек и Вълк се появиха последни, но закъснението им остана незабелязано. Сингър, Баст и две от по-големите момчета си бяха хванали едного за канарче и не можеха да се занимават с някакви си там проверки.

Жертвата им беше слабовато, очилато хлапе някъде около петнадесетте. То стоеше със смъкнати и надиплени около черните обувки сини работни панталони. Нямаше долни гащи.

— Спря ли вече? — попита Сингър.

— Аз…

— Млъквай! — кресна едно от другите две момчета. Джек съвсем скоро научи, че то се казва Уоруик, а дебелото до него — Кейси. Четиримата бяха облечени с чисти бели пуловери с поло яка и сини дънки, вместо работни панталони.

— Когато искаме да говориш, ще ти кажем! — отново кресна Уоруик. — Продължаваш ли да биеш невестулката си, Мортън?

Мортън потрепера, но не отвърна.

— Отговори му! — изкрещя Кейси, дундесто момче, което приличаше на някакъв злобен Туидълдъм.[1]

— Не — прошепна Мортън.

— Какво? Я по-високо! — изрева Сингър.

— Не — изстена Мортън.

— Ако успееш да издържиш цяла седмица, ще си получиш отново долните гащи — заяви Сингър с вид на човек, оказващ неоценима услуга на напълно незаслужаващ индивид. — А сега си вдигай панталоните, плужек такъв!

Подсмърчащият Мортън изпълни нареждането. Момчетата слязоха долу да се изповядат и да вечерят.

[1] Герой на Луис Карол от книгата „Алиса в огледалния свят“ (1872) ↑

3.

Изповядването се извършваше в огромно помещение с голи стени, което се намираше точно срещу трапезарията. Подлудяващата миризма на запечен боб и топли кренвирши изпълваше въздуха и Джек забеляза, че ноздрите на Вълк ритмично потрепват. Днес за пръв път тъпият поглед бе изчезнал от очите му и той изглеждаше заинтересован.

Джек се бе постарал да не покаже пред приятеля си с какво напрежение чака „изповедта“. Докато лежеше на горното легло с ръце под главата, беше забелязал някакво черно нещо в едно от ъгълчетата на тавана. За момент реши, че е някой умрял бръмбар или поне част от обвивката му, помисли си, че отблизо човек би могъл да види и паяжината, в която се е хванала нещастната буболечка. Нещото наистина беше бръмбар, но не от органичен вид. То представляваше малко, старомодно микрофонче, закрепено с винт към стената. Стърчащото от гърба му тънко кабелче се вмъкваше директно в пробитата в гипса дупка. Хич и не бе правен опит микрофонът да се скрие. Просто част от обслужването, момчета! Нека се знае, че Сънлайт Гардънър слухти непрестанно.

След като бе видял бръмбара и грозната сцена с Мортън в коридора, Джек очакваше изповедта да бъде някакво зловещо, страховито и неприятно преживяване. Някой, може би Сънлайт Гардънър, а по-вероятно Съни Сингър или Хектор Баст, ще се опита да го накара да си признае, че докато е обикалял пътищата е вземал наркотици, че се е вмъквал посред нощ в чужди къщи, за да краде, че е плюл и храчил наляво и надясно, а вечер изморен от скитане се е отдавал на забранени удоволствия със собствените си органи. А дори да не беше правил нито едно от тези неща, те нямаше да го оставят на мира, докато в края на краищата не си признае. Ще се опитат да го прекършат и да сломят волята му. Джек смяташе, че ще успее да издържи на натиска им, но не беше сигурен дали и Вълк ще може.

Но най-обезпокояващо от всичко беше нетърпеливото желание, с което момчетата от дома очакваха началото на изповедта.

Най-отпред седеше приближеният кадър — момчетата с белите пуловери. Джек се огледа наоколо и забеляза, че останалите са втренчили очи в отворената врата, обзети от някакво тъпо очакване, и си помисли, че копнеят за вечерята. Тя наистина миришеше дяволски апетитно, особено след дългите седмици по пътя, прекарани на хамбургери, гарнирани с огромни порции нищо. И тогава през вратата чевръсто пристъпи Сънлайт Гардънър и той видя как очакването се превръща в чувство на неподправено задоволство. Очевидно момчетата не бяха изгаряли от копнеж по вечерята. Мортън, който беше треперил със свлечени около глезените панталони само преди петнадесет минути, сега изглеждаше почти екзалтиран.

Момчетата се изправиха. Вълк остана седнал, изглеждаше озадачен и разтревожен, а ноздрите му потрепваха. Джек го сграбчи за ризата, издърпа го и прошепна:

— Прави каквото правят те.

— Седнете, момчета — каза Гардънър и се усмихна. — Седнете, ако обичате.

Седнаха. Гардънър беше облечен с избелени сини дънки и ослепително бяла копринена риза, разкопчана около врата. Огледа ги и благо се усмихна. По-голямата част от тях му отвърна с преливащи от почитание погледи. Но Джек забеляза как едно момче — с къдрава кестенява коса, израснала чак по средата на челото му, щръкнала брадичка и фини ръце, бледи като порцелановия сервиз на чичо Томи, — се обръща встрани, за да прикрие с длан устата си и да се изхили, и се почувствува окуражен в известна степен. Очевидно не всички глави бяха замаяни от това, което ставаше тук… но доста от тях наистина бяха. И при замайването им се бе действувало широкомащабно. Поне така изглеждаха нещата. Хлапакът с огромните конски зъби гледаше Сънлайт Гардънър с истинско обожание.

— Нека се помолим. Хек, би ли ни подавал репликите?

Хек го направи. Молеше се бързо и механично. Отстрани гласът му звучеше като записан на грамофонна плоча, пусната на бързи обороти. След като помолиха Бога да бъде благосклонен към тях през следващите дни и седмици, да им прости прегрешенията и да им помогне да станат по-добри хора, Хек Баст избъбри като скоропоговорка „ВиметонаБогаамин“ и си седна.

— Благодаря ти, Хек — каза Гардънър, който си бе взел стол, беше го обърнал с облегалката напред и седеше на него като препускащ каубой от уестърн на Джон Форд[1]. От него се излъчваше истинско обаяние, лудостта, забелязана от Джек сутринта, сякаш беше изчезнала.

— Сега нека чуем дузина изповеди. Но в никакъв случай повече. Би ли ни ръководил, Анди?

С изражение на нелепа набожност върху лицето, Уоруик зае мястото на Хек.

— Благодаря, преподобни Гардънър — каза той и след това погледна към момчетата. — Кой иска да се изповяда пръв?

Заразместваха се столове… и след това започнаха да се вдигат ръце. Две… шест… девет.

— Рой Оудърсфелт — реши Уоурик.

Рой Оудърсфелт, високо момче с пъпка с размера на тумор точно на върха на носа, се изправи, закърши мършавите си ръце и с висок, плачлив глас занарежда:

— Миналата година откраднах десет долара от чантата на мама! После отидох в кафенето на съседната улица и ги превърнах в жетони и играх подред на всички електронни игри, докато ги профуках. — Изранената му ръка безмилостно се насочи към лицето му, обхвана пъпката и жестоко я стисна. — А парите мама ги беше скътала за сметката за газта. Така се стигна дотам да ни спрат отоплението за известно време. И после брат ми се разболя и трябваше да отиде в болницата в Индианаполис с пневмония! Само защото аз откраднах десетте долара! Това е моята изповед.

Рой Оудърсфелт си седна.

— Може ли Рой да бъде опростен? — попита Гардънър.

— Рой може да бъде опростен — отговориха момчетата в хор.

— Момчета, може ли някой от тук присъствуващите да го опрости?

— Не, никой.

— Кой може да го опрости?

— Бог чрез силата на своя единствен обожествен син Исус.

— Ще се помолиш ли на Исус да се застъпи за теб? — попита Сънлайт Гардънър Рой Оудърсфелт.

— Да, ще го направя — извика момчето с треперлив гласец и отново стисна пъпката. Джек забеляза, че Рой плаче.

— А когато майка ти дойде тук следващия път, ще й кажеш ли, че знаеш колко си грешен пред нея и пред братчето си и пред лицето на Бога и че си най-разкайващото се момче на света?

— Да, ще й кажа!

Сънлайт Гардънър кимна на Анди Уоруик и той каза:

— Изповед.

До края на изповедта в шест часа почти всички с изключение на Джек и Вълк продължиха да вдигат ръце с надеждата да разкажат греха си на присъствуващите. Някои признаха дребни кражби. Други разказаха как са задигнали алкохол и са пили до пълно безсъзнание. Имаше, разбира се, и много истории за наркотици.

Уоруик посочваше момчетата, но докато говореха… и говореха… и говореха те гледаха единствено в Сънлайт Гардънър, единствено от него чакаха одобрение.

„Той ги е накарал да харесват греховете си — притеснен си помисли Джек. — Те го обичат, копнеят за одобрението му, и както ми се струва, го получават само ако се изповядат. И някои от тези нещастници по всяка вероятност дори измислят престъпленията си.“

Миризмата от трапезарията се беше засилила. Стомахът на Вълк непрестанно и яростно куркаше. По време на сълзливата изповед на едно от момчетата за това как свило някакво порнографско списание, за да гледа снимките на жените, наречени от него „външно сексуални“, куркането стана толкова силно, че Джек трябваше да сръга Вълк с лакът.

След последната изповед Сънлайт Гардънър отправи кратка, мелодична молитва. После застана на прага — непринуден и сияен в бялата си копринена риза — и момчетата се заизнизваха покрай него. Когато минаваха Джек и Вълк, той се протегна и стисна момчето за китката.

— Вече съм те срещал някъде. — „Изповядай се!“, заповядваха очите му.

И Джек почувствува странен подтик да направи точно това.

„О, да, вярно е, че се познаваме. Веднъж ти до кръв нашиба гърба ми с камшик.“

— Не — каза момчето.

— Напротив — възрази Гардънър. — О, сигурен съм, че сме се срещали и преди. Може би в Калифорния? Или в Мейн? Или в Оклахома? Къде?

„Изповядай се!“

— Не ви познавам.

Гардънър изхихика. Джек изведнъж разбра, че във въображението си мъжът срещу него подскача и танцува и размахва волския камшик.

— Така е отвърнал и Петър, когато са го помолили да разпознае Исус Христос — каза той. — Само че Петър е излъгал. Както и ти. В Тексас ли, Джек? Или в Ел Пасо? Или в Йерусалим в някой предишен живот? На самата Голгота, може би?

— Казах ви, че…

— Да, да. Знам, че току-що се запознахме. — Ново изхихикване.

Джек видя, че Вълк се е отдръпнал толкова, колкото му позволяваше рамката на вратата, и се сети, че се мъчи да се отърве от задушливата миризма от парфюма на Гардънър, под която се надигаше друга, още по-ужасна — миризмата на лудост.

— Никога не забравям лица, Джек. Никога не забравям лица или места. Ще си спомня къде сме се срещали.

Очите му се стрелнаха от Джек към Вълк, който простена и се отдръпна, и отново се заковаха върху момчето.

— Наслади се на вечерята си, Джек! — подсмихна се той. — Наслади се на вечерята си, Вълк. Истинският ви живот в нашия дом започва от утре.

Почти стигнал до стълбите, той се обърна и отново ги погледна.

— Никога не забравям места и лица, Джек. Ще си спомня.

„Господи, дано не бъде скоро! — помисли си момчето. — Поне не преди да съм стигнал на две хиляди километра от проклетия ти зат…“

Нещо тежко го халоса. Джек политна и се опита да запази равновесие, неистово размахал ръце. Главата му се удари в цимента и пред очите му затанцуваха звезди.

Когато успя да седне, видя срещу себе си ухилените физиономии на Сингър и Баст. Зад тях полюляваше корем Кейси. Вълк гледаше към Сингър и Баст и напрегнатата му стойка изплаши момчето.

— Вълк, не! — остро каза то.

Вълк се отпусна.

— Що го слушаш, тъпчо? Давай да те видим — рече Хек Баст и се захили предизвикателно. — Давай, опитай с мен, ако толкоз искаш. Винаги съм харесвал разгрявката преди вечеря.

Сингър погледна към Вълк.

— Остави тъпчото на мира, Хек, той е само тялото. — Кимна към Джек. — Главата е там. Там е главата, която трябва да променим. — Той приклекна с ръце на коленете и впери поглед в момчето на пода като възрастен чичо, който се навежда, за да размени една-две мили думи с някой малчуган. — И ние ще я променим, господин Джек Паркър. Можете да бъдете сигурен в това.

— Я се разкарай, копеле гадно! — отчаяно каза Джек.

Сингър почервеня и отскочи като ударен. Баст изрева и пристъпи напред, но Сингър го дръпна за ръката.

— Не сега, Хек. Има време.

Джек се изправи.

— Струва ми се, че си търсите белята, като се захващате с мен — спокойно рече той и въпреки че Хек Баст само почервеня, Съни Сингър го погледна почти изплашен. За миг от лицето на Джек Сойер лъхна нещо силно и властно, предупреждаващо и запрещаващо, нещо, което го нямаше там преди два месеца, когато едно много по-малко момче остави зад гърба си малкото крайбрежно градче Аркадия Бийч и пое на запад.

[1] Псевдоним на Шон О’Фърн (1895–1973), американски филмов режисьор, създал много неми, документални и игрални филми („Железният кон“ 1924, „Доносникът“ 1935 и др.) Смята се, че уестърните му са образци в жанра („Дилижансът“ 1939). Носител на шест награди „Оскар“. ↑

4.

Джек добродушно си помисли, че чичо Томи сигурно би описал вечерята като банкет на Американското сдружение на земеделците. Насядалите около дълги маси момчета бяха обслужвани от четирима от другарите си, облекли чисти бели престилки.

След още една молитва храната бе поднесена както си му е редът. Огромни стъклени купи, пълни със запечен боб, бяха поставени в двата края на четирите маси заедно с изпускащи пара подноси с кренвирши, супници с парчета ананас от консерва и много картонени кутии с мляко.

Вълк, навел глава, съсредоточено се хранеше. В едната си ръка непрекъснато държеше парче хляб, с което хем си помагаше, хем си отопваше чинията. Джек видя как приятелят му за секунди лакомо излапва пет кренвирша и три порции боб и се зачуди дали през нощта в малкото помещение със затворени прозорци няма да му трябва противогаз (не че имаше вероятност някой да му даде). Загрижено проследи появата на четвърта порция боб в чинията на Вълк и последната му надежда окончателно издъхна.

Като приключиха с вечерята, момчетата станаха, почистиха масите, строиха се в редица и понесоха мръсните съдове към кухнята. Докато вървеше с чиниите си и двете празни кутии от мляко, на Джек изведнъж му хрумна нещо.

Това място не беше нито затвор, нито изправителен дом. Вероятно го водеха интернат, пансион или нещо такова и законът сигурно изискваше инспекторите на щата да го наблюдават. А кухнята сто на сто е мястото, където окото на щата Индиана ще надниква най-често. Решетките на горните прозорци могат да бъдат обяснени някак си. Но решетки на кухненските прозорци? Те биха предизвикали твърде много въпроси.

Кухнята би могла да се окаже добър изходен пункт при евентуален опит за бягство, така че Джек внимателно я огледа.

Помещението много приличаше на кухнята на ресторанта на самообслужване в училището му в Калифорния. Подът и стените бяха облицовани с плочки, големите мивки и плотове бяха от алпака. Долапите по размер приличаха на каси за бране на зеленчуци. До едната стена стърчеше машина за миене на съдове с транспортна лента, от най-допотопните модели. Три от момчетата вече обслужваха тази престаряла антика под надзора на облечен с дрехи на готвач мъж — слабичък, блед и с дребно, като на плъх, лице. От устата му стърчеше цигара без филтър и съзнанието на Джек го възприе като възможен потенциален съюзник. Момчето силно се съмняваше, че Сънлайт Гардънър би разрешил на някой от своите хора да пуши.

На стената се мъдреше сложено в рамка удостоверение, че въпросната обществена кухня отговаря на стандартите, утвърдени от щата Индиана и правителството на Съединените щати.

И зад матираните стъкла на прозорците наистина нямаше решетки!

Слабичкият човек погледна Джек, отлепи цигарата от долната си устна и я хвърли в една от мивките.

— Значи ти си една от новите рибки. Е, скоро няма да бъдете нови. Рибата остарява доста бързо тук, нали, Съни? — заяви дребният човек и нагло се ухили. Беше повече от очевидно, че Съни Сингър не знае как да се справя с подобни усмивки, понеже се размърда объркан и притеснен и изведнъж отново заприлича на най-обикновено хлапе.

— Знаеш, че не бива да разговаряш с момчетата, Рудолф — измънка той.

— А ти знаеш, че си една мижитурка, дет може само да свива задник и да си наляга парцалите, когато не продава фасони, нали, любезни? — лениво изрече Рудолф и пренебрежително присви очи. — Известно ти е това, нали?

Сингър го погледна. Устните му се разтрепериха, разкривиха се, накрая плътно се стиснаха. После той рязко се обърна и яростно изрева:

— Вечерна служба! Хайде, тръгвайте! По-бързо почиствайте проклетите маси! Трябва да слизаме. Стига сте се мотали, закъсняваме за вечерната служба!

5.

Момчетата тръгнаха под строй надолу по тясното стълбище, осветено от няколко голи крушки. Стените бяха влажни и мухлясали и Джек не хареса начина, по който Вълк въртеше очи.

Параклисът в мазето се оказа истинска изненада. Значителна част от пространството, което не беше малко, бе превърната в просторен, модерен параклис. Тук долу въздухът си го биваше — нито твърде топъл, нито твърде студен, и много свеж. Джек чу бръмченето на климатична инсталация някъде съвсем наблизо. Имаше пет реда пейки, разделени по средата от пътека, която водеше към подиум с аналой. Върху завесата от пурпурно кадифе в дъното на подиума висеше прост дървен кръст.

Някъде свиреше орган.

Момчетата тихо заеха местата си по пейките. Микрофонът, закрепен върху аналоя, завършваше с голям заглушител, какъвто обикновено използуват професионалистите. Джек знаеше, че се слагат, за да се избегнат пукането и пращенето, защото безброй пъти беше придружавал майка си в различни звукозаписни студиа, където търпеливо седеше отстрани и четеше книга или си пишеше домашните, докато тя правеше дублажи за телевизията или затъваше в дебрите на неясни диалози. Наличието на подобно нещо в параклиса на религиозен дом-пансион за своенравни момчета му се стори твърде странно. От двете страни на аналоя бяха поставени камери — едната, за да хваща десния профил на Сънлайт Гардънър, а другата — левия. Тази вечер нито една от тях не беше включена. Тежки пурпурни драперии покриваха дясната стена изцяло, а лявата отчасти — точно в средата й бе оставен голям стъклен правоъгълник, който даде възможност на Джек да види, че Кейси се е навел над огромен пулт, а досами дясната му ръка чака включен магнетофон. След миг Кейси взе от пулта чифт слушалки и ги намести върху ушите си.

Джек погледна нагоре и забеляза, че обикновените дървени арки се редуват с ленти от звуконепроницаем материал. Мястото изглеждаше като параклис, но всъщност представляваше едно добре обзаведено радио-телевизионно студио и момчето внезапно се сети за Джими Суагърт, Рекс Хъмбард и Джек Ван Имп.

„Хора, просто допрете ръка до телевизорите си и ще бъдете излекувани!!!“

Изведнъж му се прииска гръмогласно да се изсмее.

Малката врата вляво от подиума се отвори и Сънлайт Гардънър, облечен в бяло от главата до петите, се насочи към аналоя. Джек забеляза как лицата на повечето момчета променят изражението си и стигат от екзалтация до открито обожание и отново трябваше да положи усилия да не изцвили от смях. Движещата се фигура в бяло му напомни за поредица телевизионни реклами, които бе гледал като много малък, и си помисли, че Сънлайт Гардънър прилича на един от образите в нея.

Вълк се наклони към него и дрезгаво прошепна:

— Какво става, Джек? Миришеш така, сякаш нещо наистина е смешно?

Джек толкова силно изпръхтя в шепите си, че пръстите му станаха само слюнка.

Сънлайт Гардънър с цветущо от здраве лице прелисти страниците на огромната Библия върху аналоя, очевидно потънал в най-дълбок размисъл. Джек мерна смръщеното лице на Хек Баст, изобразило изпепелен земен пейзаж, зърна тясната, разяждана от подозрения физиономия на Съни Сингър и бързо-бързо изтрезня.

Кейси се беше изправил в стъклената кабина и внимателно наблюдаваше Гардънър. И когато той вдигна прекрасното си лице от Библията и отправи замечтания си, замъглен и напълно безумен поглед към своето паство, Кейси включи някакво копче. Ролките на големия магнетофон започнаха да се въртят.

6.

— Не се измъчвай заради злодеи — започна Сънлайт Гардънър с нисък, напевен и сериозен глас.

— И не завиждай на подлеците, защото скоро ще бъдат окосени като трева и като жалък плевел ще изсъхнат. Вярвай в Бога и прави добро, за да се поселиш в Териториите…

(Джек Сойер усети как сърцето подскочи в гърдите му)

… където ще бъдеш вечно сит. Уповавай се на Бога и той ще изпълни и най-съкровените ти желания. Живей според повелите на Бога, вярвай в Него и му се посвети изцяло, и той ще се погрижи молитвите ти да се сбъднат. Въздържай се от ярост и се пази от гняв, и не се изкушавай от злото, защото злодеите ще бъдат лишени от Божието благоволение, а тези, които Му служат, ще наследят Неговите Територии.

Сънлайт Гардънър затвори Библията и каза:

— Нека Бог добави своята благословия към ползата от четенето на светите Му слова.

Сведе поглед и дълго, дълго време наблюдава ръцете си. В стъклената кабина на Кейси ролките на магнетофона продължаваха да се въртят. После Гардънър отново вдигна очи и Джек изведнъж си представи как той крещи: „Бира! Не кралската марка, нали! Не възнамеряваш да ми кажеш, че си обърнал цяла каруца Кралска бира, ти скапан, сбръчкан пенис! Не смяташ да ми кажеш това, нааалллиииии!“

Сънлайт Гардънър съсредоточено и сериозно оглеждаше младото си момчешко паство. Лицата срещу него му отвръщаха с взаимност (кръгли лица, мършави лица, лица със синини, лица, червени от младежките пъпки, потайни лица и лица — открити, млади и прекрасни).

— Какво означава това, момчета? Разбрахте ли псалм тридесет и седми? Разбрахте ли тази прекрасна, прекрасна песен?

„Не много — отговаряха лицата им: потайни и открити, ясни и приветливи, сипаничави и пъпчиви. — Не много, учили сме само до пети клас, били сме скитници, били сме пройдохи, загазвали сме… затова ми кажи… обясни ми… обясни ми…“

Изведнъж Гардънър изкрещя в микрофона:

— Това означава: Не се притеснявайте!

Вълк подскочи и тихо изстена.

— Сега знаете какво означава, нали? Добре ли чухте, момчета?

— Йеее! — извика някой зад Джек.

— О-йеее! — сияещ отвърна Сънлайт Гардънър. — Не се притеснявайте! Потенето се забранява! Това са добри думи, нали, момчета? Това са един вид мнооого доооообри думи, о-йеее!

— Йеее!… Йеее!

— Този псалм казва, че вие не бива да се тревожите заради злодеите! Никакви притеснения, никакво потене! О-йеее! Казва, че не трябва да се измъчвате заради сеещите грях и пороци! Потенето се забранява! Този псалм казва, че ако вървите към Бога и говорите с Бога, ще има само прохлада! Разбирате ли това, момчета? Разбирате ли го с душите си?

— Йеее!

— Алилуя! — изкрещя Хек Баст, божествено ухилен.

— Амин! — отвърна едно момче, очите му изглеждаха огромни зад стъклата на очилата.

Сънлайт Гардънър откачи микрофона с тренирана лекота и бързо започна да се движи напред-назад със ситни, нервни стъпчици. От време на време правеше подскок и полуобръщане с чистите си бели кожени обувки; за миг беше Дизи Гилеспи, в следващия — Джери Ли Луис, после Стен Кентън или Джийн Винсънт, чрез танц трескаво доказваше вдъхновението си от съществуването на Бога.

— Сега не трябва да се страхувате! Не! Не трябва да се страхувате от хлапето, което иска да ви покаже картинките от мръсните си книжки! Не трябва да се страхувате от момчето, което ви казва, че само едно дръпване от цигарата с марихуана не може да ви навреди и че само пъзльовците се дърпат! Не! Понеже когато достигнете Бога, вие ще вървите вечно с Него, прав ли съм?

— Йеее!

— О-йеее! И когато достигнете Бога, вие ще говорите с Него, прав ли съм?

— Йеее!

— Не ви чувам. Прав ли съм?

— Йеее!!! — изкрещяха момчетата. Почти всички се клатеха наляво-надясно като обезумели.

— Ако съм прав, кажете „алилуя“!

— Алилуя!

— Ако съм прав, кажете „о-йеее“!

— О-йеее!

Те се клатеха наляво-надясно, Джек и Вълк безпомощно се люлееха с тях. Джек забеляза, че някои от момчетата наистина плачат.

— Сега ми кажете — започна Гардънър и ги загледа топло и с доверие — има ли място за злодеи тук, в нашия дом „Слънчева светлина“? А? Как мислите?

— Не, преподобни! — извика момченцето с конските зъби.

— Точно така! — кимна Гардънър и се доближи до аналоя. С бързо, професионално движение издърпа кабела на микрофона и отново го закрепи на стойката. — Ето нашия девиз: „Тук няма място за клюкари и лъжци, тук няма място за служителите на порока и греха!“ Кажете „алилуя“!

— Алилуя! — отговориха момчетата.

— Амин — съгласи се Гардънър. — Бог казва, казва го в Книгата на Исаия: „А които се надяват на Господа, ще подновят силата си: ще дигнат криле като орли, ще припнат и ще се отрудят, ще отидат и не ще се уморят.“ А аз ще ви кажа, момчета, че домът „Слънчева светлина“ е гнездо за орли! Я викнете „о-йеее“!

— О-йеее!

Настъпи нова пауза. Сънлайт Гардънър стисна с ръце аналоя и наведе глава като при молитва, а вълните на разкошната бяла коса кротко застинаха около лицето му. Когато отново заговори, гласът му бе тих и мрачен. Говореше с наведена глава, а момчетата го слушаха, притаили дъх.

— Но ние имаме врагове — почти прошепна той, но микрофонът улови думите му и ги предаде съвършено ясно.

Момчетата отвърнаха с въздишка, която бе понесена досущ като стенание на вятър през есенни листа.

Хек Баст диво се оглеждаше и блещеше очи, пъпките му грееха в тъмночервено — изглеждаше като момче, сграбчено от тропическа треска. „Покажи ми един враг — говореше лицето му. — Да, само ми покажи един враг и виж какво ще му се случи!“

Гардънър вдигна глава. Безумните му очи бяха пълни със сълзи.

— Да, ние имаме врагове — повтори той. — Вече два пъти щатът Индиана се опита да затвори нашия дом. Знаете ли какво? Радикалните хуманисти не могат да понесат мисълта, че аз стоя тук и уча моите момчета да обичат Исус, да обичат своята страна. Това ги докарва до лудост и искате ли да знаете нещо, момчета? Искате ли да научите една много, много стара тайна?

Те се наведоха напред и впериха очи в него.

— Ние не само ги подлудяваме — дрезгаво, съзаклятнически прошепна той. — Ние ги караме да се страхууууууват!

— Алилуя!

— О-йеее!

— Амин!

С рязко, отсечено движение Гардънър отново грабна микрофона и запристъпва напред-назад, встрани, от време на време изпълняваше стегнати двойни стъпки в ритъма на джаза като същински преоблечен като негър певец, вземащ участие в прочутата разходка от 1910 година[1]! Изстрелваше думите към децата и ги придружаваше с последователно свиване и насочване на ръката си първо към тях, а след това право нагоре към небето, където без съмнение Бог бе наострил уши, за да слуша.

— Ние ги плашим, о-йеее! Караме ги да се страхуват толкова много, че те трябва да изпият още един коктейл или да изпушат още една цигара с марихуана, или отново да си смъркнат кокаин! Ние ги плашим, понеже даже самомнителните радикални хуманисти, които отричат Бога и мразят Исус, могат да надушат праведността и искрената любов към Бога и когато ги надушат, те надушват и сярата, излизаща от собствените им пори, а те не харесват миризмата й, о, не! И така те изпращат допълнително още един-двама инспектори, за да подхвърлят боклуци под кухненските долапи или да пуснат няколко хлебарки в брашното! Те разпространяват куп гадни слухове, че тук бием момчетата. Бие ли ви някой?

— Не! — възмутено изреваха всички и Джек с изумление забеляза как Мортън изкрещява отрицанието с не по-малък ентусиазъм от всички останали, въпреки че синините вече бяха започнали да избиват по бузите му.

— Е, нали те изпратиха тълпа нахакани репортери от своето преумно радикал-хуманистично предаване! — изкрещя Сънлайт Гардънър с отвращение. — Нали дойдоха и казаха: „Добре, кого трябва да съсечем сега? Правили сме го вече сто и петдесет пъти и сме истински експерти по охулването на праведниците, не се тревожете за нас, просто ни дайте няколко цигари с марихуана и две-три бутилки и ни посочете човека.“ Но ние ги изиграхме, нали, момчета?

Шумно, почти гневно съгласие.

— Те не намериха дори едного, завързан за греда в хамбара, нали? Не намериха момчета в усмирителни ризи, както са им разправяли проклетите чакали от Градската комисия по образованието, нали така? Нито намериха момчета с изтръгнати нокти или обръснати до голо глави, или нещо подобно! Можаха да намерят единствено няколко момчета, които се бяха оплакали, че ги били, и наистина ги бяха били, о-йеее, били ги бяха и аз лично ще дам показания по въпроса пред престола на всемогъщия Бог с ръце, допрени до детектора на лъжата, понеже е казано, че пръчката е от рая, и ако вярвате в това, момчета, вие ще ми отвърнете с алилуя!

— Алилуя!

— Даже онези от Щатската комисия по образованието, колкото и да им се искаше да се отърват от мен и да освободят поле за действие на дявола, даже те трябваше да признаят, че що се отнася до боя, Божият закон и законът на щата Индиана не се различават особено, понеже жали ли човек пръчката, ще разглези детето! Тук намериха щастливи момчета! Тук намериха здрави момчета! Тук намериха момчета, които искат да вървят към Бога и да говорят с Бога! Извикайте: „алилуя“?

Те извикаха.

— Извикайте: „о-йеее“?

Те извикаха и това.

Сънлайт Гардънър се върна при аналоя.

— Бог закриля тези, които Го обичат и няма да позволи тълпа радикални хуманисти, които пушат наркотици и обичат комунистите, да отнеме от изморените, объркани момчета тяхното място за почивка. — Пое си дъх и продължи: — Имаше няколко момчета, които издрънкаха куп опашати лъжи на тъй наречените „новинари“. И аз чух тези лъжи да звучат в телевизионното им предаване и въпреки че момчетата, хвърлили кал върху нас, бяха твърде страхливи, за да покажат собствените си лица на екрана, аз познах… о-йеее… наистина познах гласовете им. Понеже когато човек храни едно момче, когато нежно държи главата му до гърдите си нощем, докато то плаче за своята майчица, той наистина познава гласа му. Сега тези момчета не са между нас. Бог може би ще им прости, надявам се да го направи, о-йеее, но Сънлайт Гардънър е само човек.

Той наведе глава, за да покаже колко срамно признание е изрекъл. Но когато отново я вдигна, очите му продължаваха да горят и да искрят от ярост.

— Сънлайт Гардънър не можа да им прости. Сънлайт Гардънър ги изгони пак да се скитат немили-недраги, изпрати ги навън в Териториите, където никога няма да бъдат сити, където дори дърветата може да ги изядат, както и разхождащите се нощем зверове.

Ужасена тишина. Даже Кейси зад стъклената преграда изглеждаше блед и потресен.

— В Библията се казва, че Бог изпратил Каин на изток от Рая, в страната Нод. Да бъдеш изгонен на пътя прилича на това, момчетата ми. Тук вие имате сигурно убежище. — Огледа ги. — Но ако отстъпите и се поддадете… ако лъжете… тогава горко ви! Защото адът чака отстъпниците, точно както чака онези, които се гмурват в него нарочно. Помнете, момчета!

— Помним.

— Нека се помолим.

[1] Става дума за едно от многото шествия с негърски произход, при които двойките, изпълнили най-сложните и ексцентрични стъпки, получават за награда торти. От тях води началото си един от негърските танци. — Cakewalk — бел.сканиращия. ↑

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

ФЪРД ДЖАНКЛОУ

1.

След по-малко от седмица Джек вече знаеше, че единственият път за бягство от дома „Слънчева светлина“ минава през Териториите. Беше готов да опита, но изведнъж откри, че би направил почти всичко, би поел всякакви рискове, само и само да може да избегне пренасянето от самия дом. Не че имаше някакви конкретни доводи, но неговият вътрешен глас непрестанно му нашепваше, че това, което е лошо тук, там отвъд ще бъде още по-лошо. Това място сигурно беше лошо във всички светове… също както гнилото в ябълката се простира от кората до сърцевината. Във всеки случай домът „Слънчева светлина“ бе достатъчно ужасен и той не изпитваше необходимост да проверява на какво прилича съответствуващото му място в Териториите, освен ако не се наложи.

Но може би все пак съществуваше някакъв начин.

Вълк, Джек и останалите момчета, които не бяха между малкото късметлии, попаднали в ППРН, прекарваха дните си на Далечното поле, както го наричаха старите пушки. То се намираше на два-три километра надолу по пътя, в покрайнините на собствеността на Гардънър, и там момчетата вадеха камъни. По това време на годината не можеше да се върши друга полска работа. Последната реколта бе ожъната в средата на октомври, но както Сънлайт Гардънър не пропускаше да изтъкне по време на сутрешната молитва, сезонът на камъните продължава през цялата година.

Докато седеше сутрин след сутрин в каросерията на един от двата разнебитени камиона, Джек оглеждаше Далечното поле, а Вълк се подрусваше до него, навел глава като махмурлия. Есента се случи доста дъждовна за районите от Средния запад и Далечното поле бе покрито с дълбока гъста лепкава кал, която онзи ден едно от момчетата под сурдинка бе нарекло „истинска ботушосмукалка“.

„Да предположим, че ние просто хукнем — за четиридесети път си помисли Джек. — Да предположим, че аз извикам на Вълк «Давай» и двамата търтим. Но накъде? Явно на север, където са дърветата И каменната стена, понеже там свършва неговата земя.“

Би могло да има ограда.

„Ще се изкатерим по нея. В краен случай Вълк може да ме прехвърли отгоре, ако се наложи.“

Ами ако има бодлива тел?

„Ще се проврем отдолу или…“

Или Вълк ще я разкъса с голи ръце. На Джек не му се искаше да мисли за това, но знаеше, че приятелят му е достатъчно силен… и ако той го помоли, ще го направи. Телта ще раздере големите му ръце, но в момента доста по-лоши неща раздираха не само дланите му, а и самия него.

И после?

Ще се пренесат, разбира се. Това е. Успеят ли веднъж да се измъкнат от очертанията на дома „Слънчева светлина“, шепнеше вътрешният му глас, изгледите им за успех ще нараснат неимоверно.

А Сингър и Баст (за които Джек бе започнал да мисли като за главорези-близнаци) нямаше да могат да използуват камионите, за да ги догонят, защото преди декемврийският студ да скове земята, те веднага щяха да затънат в калта.

„Значи всичко ще бъде чисто и просто едно надбягване. И трябва да опитаме. По-добре да опитаме него, отколкото да се пренасяме от самия дом. А…“

А да бърза го караше не само видимо увеличаващото се страдание на Вълк. Самият той бе на границата на лудостта от тревога за Лили, която бавно умираше в Ню Хампшир, докато синът й по принуда казваше „алилуя“.

„Трябва да опитаме. С вълшебен сок или без вълшебен сок. Трябва…“

Но преди Джек да бъде напълно готов, Фърд Джанклоу опита.

Великите умове дълбаят в една и съща посока — кажете „амин“.

2.

Стана наистина бързо. В един миг Джек слушаше обичайния поток цинични, смущаващи глупости, който се лееше от устата на Фърд Джанклоу. В следващия Фърд вече пердашеше през калното поле на север към каменната стена. Преди момчето да побегне, денят бе изглеждал мрачен и безрадостен, не по-различен от всеки друг. Във въздуха се долавяше мирис на дъжд, а може би и на сняг. Беше студено и облачно. Джек се изправи, за да разкърши схванатия си гръб и да види дали Съни Сингър не се мотае наоколо. Съни се забавляваше, като изнамираше нови начини да го тормози. Джек непрекъснато бе настъпван по крака, блъскан надолу по стълбите, три поредни пъти чинията изхвръква от ръцете му, докато не се научи да я стиска до премаляване и да я крепи възможно по-близо до тялото си.

Той не беше напълно сигурен защо Съни не бе организирал масова атака срещу него, но предполагаше, че причината се крие в интереса на самия Сънлайт Гардънър. Не му се щеше да си го мисли, страх го беше да си го мисли, но то просто се подразбираше. Съни Сингър се въздържаше, понеже Сънлайт Гардънър му беше наредил и това бе още една причина да побързат да се измъкнат оттук.

Джек погледна вдясно. Вълк вадеше камъни на двадесетина стъпки от него с коса, паднала върху лицето. Малко по-наблизо работеше момченцето с конските зъби — Доналд Киган, което му се хилеше с обожание и оголваше напълно умопомрачаващите си ченета. От върха на увисналия му език капеше слюнка. Джек бързо отмести поглед.

Вляво беше Фърд Джанклоу, момчето с фините, напомнящи порцелан ръце и коса, растяща чак до средата на челото. През седмицата, изминала от затварянето им в дома, той и Джек бяха станали добри приятели.

Фърд, цинично ухилен, подметна:

— Дони е влюбен в теб.

— О, я се гръмни — притеснен каза Джек и усети как се изчервява.

— Бас хващам, че с кеф би ти го духал, стига да му разрешиш. Нали така, Дони?

Дони Киган им отвърна с характерния си цвилещ смях, без да има и най-малка представа за какво става дума.

— Моля те, престани — прошепна Джек. Беше му страшно неудобно.

„Дони е влюбен в теб.“

Най-гадното беше, че бедният, бавноразвиващ се Дони Киган май наистина бе хлътнал по него… и може би не само той. И странно защо, но Джек изведнъж откри, че си спомня за симпатичния мъж, който сърдечно го бе поканил в дома си, и след отказа му го беше оставил близо до халите в покрайнините на Зейнсвил. „Той пръв забеляза — помисли си момчето. — Каквото и да е новото в мен, той пръв го забеляза.“

— Ставаш много популярен, Джек — засмя се Фърд, — и да ти кажа, все ми се струва, че дори дебелият Хек Баст би ти го духал, ако го помолиш.

— Стига си разправял врели-некипели. Аз по-скоро…

Изведнъж Фърд заряза камъка, с който се занимаваше, и се изправи. Огледа се бързо, видя, че никой от белите пуловери не го следи, и рече:

— А сега, скъпи мой, аз наистина трябва да тръгвам, понеже купонът тук се оказа дяволски тъп.

Прати въздушна целувка на Джек и изумително сияйна усмивка озари тясното му, бледо лице. След миг вече летеше с пълна скорост, тичаше към каменната стена в края на Далечното поле с големи като на щъркел крачки.

Фърд наистина бе успял да издебне разсеяността на охраната поне в известна степен. Педърсън говореше за момичета с Уоруик и Пибоди, момче с конска физиономия, което работеше в един от външните отряди, но беше сменено за известно време. Хек Баст бе удостоен с висшето удоволствие да придружи Сънлайт Гардънър до Мънси по някаква работа. Фърд спечели добра преднина, преди да прозвучи изумен крясък:

— Хей! Хей! Някой го връзва!

Джек забеляза, че Фърд ускорява темпото, и въпреки че виждаше в изпълнение своя собствен план, развълнувано и от сърце, страстно му пожела успех. „Давай! Давай, ти саркастичен кучи сине! Давай, в името на Язон!“

— Това е Фърд Джанклоу — изкудкудяка Дони Киган и цвилещият му смях огласи полето.

3.

Момчетата се събраха в салона както обикновено, но изповедта бе отменена. Анди Уоруик влезе, с измрънкване съобщи за анулирането й, каза им да се позабавляват с другарите си, докато дойде време за вечеря, и излезе.

Джек си помисли, че Уоруик изглежда изплашен, независимо от обичайната си надутост.

Фърд Джанклоу го нямаше.

После се огледа и с мрачен хумор си каза, че ако това е „забавляване с другарите“, хич не би искал да види какво ли би станало, ако Уоруик им бе препоръчал да „покротуват“. Момчетата седяха в просторния салон (тридесет и девет момчета на възраст от девет до седемнадесет) и разглеждаха ръцете си, чоплеха си струпеите, гризяха си ноктите. Всички изглеждаха еднакво — като наркомани, на които е отнета дозата. Искаше им се да слушат изповеди, нещо повече, копнееха самите те да се изповядат.

Никой не спомена Фърд Джанклоу, сякаш момчето с порцеланово бледите ръце, което презрително се хилеше на проповедите на Сънлайт Гардънър, никога не бе съществувало.

Джек откри, че едва се удържа да не се разкрещи, но успя да остане кротко на мястото си и започна да мисли усилено като никога досега. „Той не е тук, понеже са го убили. Те всички са луди. И защо разправят, че лудостта не прихващала! Ами че човек само като си спомни за онова смахнато място в Южна Америка и как проповедникът със слънчевите очила им наредил да изпият моравата отрова, а те сякаш само това чакали, казали по едно «да, шефе» и я гаврътнали.“

Джек огледа тъжните, изпити, мрачни и изморени лица и си представи как биха светнали, как биха се въодушевили, ако в салона влезе Сънлайт Гардънър, ако влезе точно тук и сега.

„Те също биха го направили, ако той ги помоли. Заради него биха изпили всяка възможна гадост, а после биха хванали мен и Вълк, за да я налеят и в нашите гърла. Прав беше Фърд, те наистина виждат нещо в лицето ми или върху него, нещо, което се е появило там в Териториите, и може би наистина ме обичат мъничко… предполагам, че точно това привлече дори Хек Баст, а той е такава гад, която не може да обича нещо или някого. Да, те наистина ме обичат мъничко… но него обичат много повече и за него биха направили всичко. Те са напълно побъркани.“

И Фърд би могъл да му каже това и докато седеше в салона, Джек предположи, че той наистина му го бе казал преди време.

Беше му разказал, че е изпратен в дома „Слънчева светлина“ от собствените си родители, разкаяли се грешници, които падали на колене във всекидневната си в мига, в който някой започвал да казва молитва по телевизията. Никой от двамата не разбирал Фърд, омесен от съвсем различно тесто. Смятали, че той сигурно е син на дявола, с когото комунистите и радикалните хуманисти са подменили собственото им дете. Когато избягал за четвърти път, бил уловен не от някой друг, а от самия Франки Уилямс, и доведен в дома „Слънчева светлина“. Та тогава пристигнали и родителите му и от пръв поглед се влюбили в Сънлайт Гардънър. Тук всички проблеми, причинени им от техния умен, но непокорен и упорит син, щели да бъдат разрешени. Сънлайт Гардънър щял да го научи да почита Бога. Сънлайт Гардънър щял да му отвори очите и да му покаже колко порочен е бил досегашният му живот. Сънлайт Гардънър щял да снеме отговорността от плещите им и да освободи улиците на Андерсън от техния шляещ се син.

— Гледали по телевизията онова предаване за дома „Слънчева светлина“ — каза му Фърд. — И моля ти се, същия ден ми изпратиха картичка, че Бог ще накаже всички лъжци и лъжепророци вечно да врат в казана. Аз веднага им отговорих. Рудолф, дето работи в кухнята, ми направи услуга и тайно изнесе писмото. Той е много добър човек. — Фърд замълча. — Джек, знаеш ли какво е определението на Фърд Джанклоу за добър човек?

— Не.

— Този, който разрешава да бъде подкупен — цинично се засмя Фърд. — Пощенските услуги на Рудолф ми струваха два долара. Та аз им написах писмо и им казах, че ако Господ наказва лъжците по начина, описан от тях, се надявам на онзи свят Сънлайт Гардънър да успее да се сдобие с комплект азбестово бельо, понеже той сипе лъжите за това, което става тук, по-бързо, отколкото препуска кон. Писах им, че всичко в неделните новини е отговаряло на истината — слуховете за усмирителните ризи и за сандъка в задния двор — всичко е точно така. О, естествено репортерите не успяха да го докажат. Гардънър е побъркан, Джек,но това не му пречи да е умен. И ако някога сгрешиш, той няма да пропусне случая да ти го върне с лихвите, като нарани теб и Фил, Безстрашното Вълче.

— Хората от „Съндей Рипорт“ винаги ги е бивало да извадят нечии кирливи ризи наяве. Поне така твърди майка ми — каза Джек.

— О, Гардънър наистина беше уплашен. Просто не бе на себе си от страх. Гледал ли си Хъмфри Богарт в "Бунтът на „Кейн“? Цялата седмица преди те да пристигнат, той приличаше на нещо подобно. Когато най-после дойдоха, по-благ и разумен от него нямаше, ама да го бе видял предишната седмица — същински дявол. И помен не бе останал от мистър Хладнокръвие, чак лайното му се беше смръзнало от страх. Точно тогава блъсна Бени Удръф надолу по стълбите от третия етаж, понеже го хванал да разглежда един от комиксите „Супермен“. Бени три часа беше в безсъзнание и изобщо не можа да се оправи след това… Знаеше, че ще идват. По същия начин винаги успяваше да научи предварително кога инспекторите на щата възнамеряват да направят внезапна проверка, за да скрие усмирителните ризи на тавана и да ги накара да повярват, че сандъкът се използува за сушене на сено. — Отново се засмя наранено и цинично. — И да ти кажа ли какво направиха моите старци, Джек? Изпратиха на Сънлайт Гардънър ксерокопие от писмото ми до тях. „За мое собствено добро“, както ми съобщи моят мурук в следващото си писмо до мен. И знаеш ли какво стана? Фърд го затвориха в сандъка, благодарение на собствените му любящи родители! — Отново нараненият, циничен смях. — И ще ти кажа още нещо, Джек. Той не се шегуваше по време на вечерната служба. Момчетата, които бяха говорили с хората от „Съндей Рипорт“, наистина изчезнаха, поне тези, които успя да хване.

„По начина, по който сега изчезна самият Фърд“ — помисли си Джек, докато замислено наблюдаваше Вълк, и потрепера. Ръцете му бяха ледено студени.

„Твоят приятел Фил, Безстрашното Вълче.“

Дали Вълк отново започваше да се окосмява? Толкова скоро? Едва ли. Но, разбира се, това бе неизбежно като приливите и отливите.

„А между другото, Джек, докато ти си седиш тук и се тревожиш за опасностите от седенето тук, какво става с майка ти? Как се чувствува скъпата Лили, кралицата на второкласните филми? Отслабва ли? Има ли болки? Започнала ли е най-накрая да усеща как той впива острите си, малки като на плъх зъбки и малко по малко отхапва от нея, докато ти пускаш корени в тоя смахнат затвор? И дали Морган не се приготвя да насочи светкавицата и да помогне на рака?“

Джек беше ужасен, когато чу за усмирителните ризи, и макар че бе видял сандъка — голямо и грозно нещо, което се мъдреше в задния двор на дома и приличаше на зарязан на пътя хладилник — не можеше да повярва, че Гардънър наистина затваря момчетата вътре. Фърд постепенно го беше убедил, докато събираха камъни на Далечното поле.

— Той си е заформил страхотно предприятие тук — бе му казал Фърд, — истинска фабрика за пари. Религиозното му шоу се предава редовно по всички радиостанции в Средния запад и в по-голямата част от страната по кабелната телевизия. А ние сме неговата възторжена публика. Звучим страхотно по радиото и изглеждаме страхотно по телевизията, поне когато Рой Оудърсфелт не чопли проклетата пъпка на носа си. Това е. Той има своя Кейси, своя любим радио-телевизионен продуцент, който заснема всяка сутрешна служба и записва всяка вечерна проповед. После изрязва и сглобява картината и звука и натаманява всичко така, че Сънлайт Гардънър да прилича на самия Били Греъм, а ние, момчетата, да звучим като тълпата запалянковци на „Янки Стейдиъм“ по време на седмия мач за Световната купа. И това между другото не е всичко, което прави Кейси. Той е домашният гений. Видя ли подслушвателното устройство в стаята си? Кейси е монтирал и него, и всички останали. Те са свързани с неговата апаратна, а в нея се влиза през кабинета на Гардънър. Устройствата се задвижват само когато се чуе глас, за да не се хаби напразно лента, и всичко по-пикантно той го запазва за преподобния. Чувал съм, че Кейси пъхвал някаква синя кутийка в телефона на Гардънър и той можел да си води безплатни междуградски разговори, а със сигурност знам, че се е включил в линията на кабелната, която минава наблизо. Харесва ли ти да си представяш как мистър Хладнокръвие се изпъва в креслото си и гледа един-два игрални, след като е прекарал тежък ден в продаване на Исус на масите? На мен ми харесва. Този тип е американец и в червата си, Джек, и тук в Индиана го обичат почти толкова, колкото обичат гимназиалния баскетбол.

Фърд подсмъркна, сви рамене, наведе глава и се изплю в калта.

— Шегуваш се — каза Джек.

— Фърд Джанклоу никога не се шегува, когато говори за поведените в поход полуидиоти от дом „Слънчева светлина“ — тържествено заяви той. — Гардънър е богат, не трябва да декларира нищо в Данъчното и като бизон е смазал местната училищна комисия, искам да кажа, че те до смърт се страхуват от него. Има една жена, която му се маже и мед й капе всеки път, когато дойде тук, и май точно тя го предупреждава, че нечие зло око ще се весва насам. Както вече ти казах, той сякаш винаги знае предварително, че някой от Щатската комисия по образованието възнамерява да ни направи изненадващо посещение. Веднага се започва бясно чистене и лъскане. Онова копеле Баст занася брезентовите ризи на тавана, а сандъкът се напълва със сено от плевнята. И когато те дойдат, винаги ни намират в клас. Джек, колко часа си имал, откакто кацна тук с увеселителното корабче на щата Индиана?

— Николко.

— Николко, я! — доволно се съгласи Фърд и отново се засмя с болезнения си, циничен смях, смях, който казваше: „Познай какво открих, когато станах на осем! Открих, че шибаният живот непрекъснато ме прецаква и че нещата не показват никакви признаци за скорошно оправяне. А как да разбере човек дали изобщо някога ще се оправят? И въпреки че скапаният живот за нищо не го бива, все пак си има и забавните страни. Знаеш какво имам предвид, нали, готин?“

4.

Това си мислеше Джек, когато внезапно нечии силни пръсти жестоко го стиснаха за врата точно под ушите и го повдигнаха от стола. Момчето бе обърнато обратно, за да се гмурне в облак зловонен дъх и да посрещне, ако това е точната дума, стерилния лунен пейзаж върху лицето на Хек Баст.

— Аз и преподобният бяхме още в Мънси, когато докараха твоя непокорен приятел в болницата — каза той. Пръстите му се свиваха и отпускаха, свиваха и отпускаха. Болката бе подлудяваща. Джек изстена, а Хек се ухили и от устата му блъвна ново зловоние. — Преподобният разбра новината по радиотелефона. Джанклоу изглеждал като мексиканска царевична питка, прекарала четиридесет и пет минути в микровълнова печка. Доста време ще мине, преди да успеят да го сглобят отново.

„Той не говори на мен — помисли си Джек. — Той говори на всички в салона. С това съобщение иска да ни внуши, че Фърд е още жив.“

— Лъжеш, гадино мръсна — каза той. — Фърд е…

Хек Баст го удари. Джек се просна на пода и момчетата се отдръпнаха от него. Дони Киган изхъмка отнякъде.

Разнесе се яростен рев. Джек замаяно се огледа, тръсна глава и направи усилия да се ориентира. Хек се обърна и видя, че Вълк се е надвесил над приятеля си, за да го предпази, а очите му зад кръглите стъкла изпращат странни оранжеви светкавици.

— Гледай ти, тъпоглавецът най-сетне иска да танцува — каза Хек и нагло се ухили. — Хайде де, откога чакам! Най-обичам да танцувам. Ела насам, сопол такъв! Ела насам да потанцуваме.

Вълк бавно се насочи напред, без да спира да ръмжи. Долната му устна лъщеше, покрита със слюнка. Хек тръгна да го посрещне. Момчетата придърпаха назад столовете си, за да им направят място.

— Какво става т…

На прага бе застанал Съни Сингър. Нямаше нужда да довършва въпроса си. Веднага разбра какво става в салона. Усмихна се, затвори вратата, облегна се на нея, скръсти ръце пред тесните си гърди и със светнало лице се приготви да наблюдава.

Джек отново погледна към Вълк и Хек и извика:

— Вълк, внимавай!

— Ще внимавам, Джек — почти изръмжа той. — Много ще…

— Хайде да танцуваме, миризлив задник такъв — изгрухтя Хек Баст, замахна с якия си селски юмрук и заби един в лицето на Вълк. Ударът уцели дясната му буза и го отхвърли три-четири стъпки назад. Дони Киган изцвили и Джек едва сега разбра, че високият му, писклив смях по-скоро е сигнал за уплаха, отколкото за радост.

Крошето на Хек си го биваше. При други обстоятелства боят вероятно щеше да завърши с него, но за нещастие на Хектор Баст, той се опита да го повтори и приготвил тежки юмруци на височината на гърдите си, уверено се понесе напред, за да стовари още един в лицето на противника си. Този път ръката на Вълк се стрелна напред и нагоре и сграбчи юмрука му.

Ръката на Хек беше голяма. Ръката на Вълк беше по-голяма.

Юмрукът на Вълк погълна този на Хек и го стисна.

Чу се звук, сякаш малки сухи клечици първо изпукват, а след това стават на сол.

Уверената усмивка на Хек секна, а после съвсем изчезна. След миг той неистово закрещя.

— Не трябваше да нараняваш стадото, копеле мръсно — прошепна Вълк. — Твоята Библия това, твоята Библия онова… Вълк!… всичко, което трябва да направиш, е да чуеш шест стиха от „Книгата на добрия земеделец“, та никога…

Пукане!

… никога…

Хрущене!

— Никога да не нараняваш стадото!

Хек Баст падна на колене, ревеше и виеше. Вълк продължаваше да държи юмрука му в своя и с вдигнатата си нагоре ръка Хек приличаше на фашист, който коленичил поздравява с „Хайл Хитлер“. Ръката на Вълк бе твърда като камък, но лицето му с изключение на горящите очи бе напълно спокойно.

От юмрука му започна да капе кръв.

— Вълк, спри! Стига толкова!

Джек бързо се огледа и видя, че Съни е изчезнал, а вратата зее отворена. Почти всички момчета бяха станали от столовете и скупчили се в най-отдалечения ъгъл, наблюдаваха смълчани от страх. А в средата на салона живата картина оставаше непроменена: Хек Баст на колене с протегната нагоре ръка и юмрук, потънал в юмрука на Вълк. На пода локва кръв.

На прага се скупчиха хора. Кейси, Уоруик, Съни Сингър и три от по-големите момчета. И Сънлайт Гардънър с малка черна кутийка в ръка, кутийка, която приличаше на калъф за очила.

— Стига толкова, казах! — Джек хвърли един поглед на новодошлите и пристъпи към Вълк. — Точно тук и сега! Точно тук и сега!

— Добре — тихо отвърна Вълк и пусна ръката на Хек. Джек видя някакво напълно премазано нещо, от което тук-там в различни посоки стърчаха кости и пръсти. Хек изскимтя и притисна раздробената ръка към гърдите си.

— Добре, Джек.

Шестима от тях се спуснаха и хванаха Вълк. Той се дръпна, освободи едната си ръка, замахна и Уоруик се залепи за стената.

Някой изпищя.

— Дръжте го — кресна Гардънър. — Дръжте го, дръжте го, за Бога! — Мъчеше се да отвори плоската черна кутийка.

— Вълк, недей! — извика Джек. — Спри!

Вълк продължи да се бори още секунда-две, после отстъпи назад и им разреши да го притиснат до стената. Приличаха на лилипути, вкопчили се в Гъливер. Дори Съни изглеждаше уплашен от Вълк. Най-накрая.

— Дръжте го — повтори Гардънър и извади от кутийката лъскава спринцовка. Превзетата, престорено набожна усмивка се бе върнала на лицето му. — Дръжте го, хвала на Исус!

— Нямате нужда от това — обади се Джек.

— Джек? — Вълк изведнъж сякаш се изплаши. — Джек? Джек?

Гардънър се насочи към него и блъсна Джек, който се опита да му препречи пътя, встрани. Здрав като камшик бе мускулът в ръката на преподобния! Джек се олюля и политна към Мортън, а той изписка и отскочи, като че ли Джек беше заразен. Вълк отново започна да се бори, но онези бяха шестима, а това бе твърде много дори за него, въпреки че ако бе по време на промяната, може би не би било.

— Джек! — изрева той. — Джек! Джек!

— Дръжте го, за Бога! — прошепна Гардънър, брутално извил устни, и заби спринцовката в ръката му.

Вълк се скова, отхвърли глава назад и изрева.

„Ще те убия, копеле гадно — несвързано си помисли Джек. — Ще те убия, ще те убия, ще те убия…“

Вълк се бореше и раздаваше удари. Гардънър стоеше и хладнокръвно го наблюдаваше. Вълк заби коляно във внушителния корем на Кейси и му изкара въздуха. Той отстъпи назад, после отново се приближи. След една-две минути Вълк се олюля… а после започна да се свлича.

Джек, плачещ от ярост, се изправи. Опита се да се втурне към белите пуловери, които държеха приятеля му. Видя как юмрукът на Кейси се забива в отпуснатото лице на Вълк, забеляза кръвта, бликнала от носа му. Отново понечи да тръгне напред, но някакви ръце го дърпаха назад. Огледа се и видя уплашените лица на момчетата, с които вадеше камъни на Далечното поле.

— Искам да го видя в сандъка — каза Гардънър, когато най-накрая, коленете на Вълк се подгънаха, и бавно погледна към Джек. — Освен ако… Може би ще пожелаете да споделите с мен къде сме се срещали преди, господин Паркър?

Джек стоеше и гледаше в краката си. Не промълви нито дума. В очите му пареха сълзи.

— В сандъка — нареди Гардънър. — Надявам се, че ще се почувствувате по друг начин, когато чуете звуците, които издава приятелят ви, господин Паркър — заяви той и излезе.

5.

Когато подкараха Джек и останалите момчета за сутрешната служба, Вълк продължаваше да пищи в сандъка. Очите на Сънлайт Гардънър иронично се спряха на бледото, изопнато лице на момчето, сякаш питаха: „Може би сега, господин Паркър?“

„Вълк, тя е моя майка, моя майка…“

Вълк продължаваше да пищи, когато момчетата, определени за работа на полето, бяха разделени на две групи и поведени навън към камионите. Докато минаваше покрай сандъка, Джек с огромно усилие на волята се удържа да не затисне ушите си с длани. Нечленоразделно ръмжене, покъртителни хлипове, сърцераздирателни писъци!

Изневиделица до рамото му цъфна Съни Сингър.

— Преподобният Гардънър е в кабинета си, сополанко. Иска да те изповяда на минутата. Нареди ми да ти съобщя, че ще пусне оня тъпчо от сандъка в мига, в който му кажеш това, дето иска да знае. — Гласът на Съни бе мазен, но лицето му — заплашително.

Вълк пищеше и ревеше да го пуснат, засипваше железните стени на сандъка с яростни удари. „Ох, Вълк, тя е моя майка…“

— Не мога да му кажа това, което иска да знае — каза Джек и рязко се завъртя към Сингър. Върху лицето му се изписа цялата непонятна сила, придобита в Териториите. Онзи побеля от страх и направи две гигантски крачки назад. Заплете крака, залитна и се опря в един от чакащите камиони. Май само това му помогна да не се просне на земята.

— Добре… — измрънка той, но думите му прозвучаха някак си плачливо. — Добре, добре, стига. — Слабото му лице отново стана арогантно. — Преподобният Гардънър ми нареди в случай, че кажеш „не“, да ти съобщя, че приятелят ти пищи заради теб. Разбираш ли това?

— Знам заради кого пищи.

— Хайде в камионите! — строго подвикна Педърсън. Изобщо не ги погледна, когато мина покрай тях… но докато минаваше край Съни направи гримаса, сякаш бе помирисал нещо развалено.

Джек чуваше как Вълк пищи, даже след като камионите потеглиха, въпреки че те бяха истински антики и моторите им ревяха оглушително. Писъците не стихваха. Момчето сякаш бе свързано по някакъв начин със съзнанието на Вълк и можеше да го чува, че пищи, даже когато работните групи стигнаха Далечното поле. И макар да знаеше, че писъците звучат само в собствената му глава, изобщо не му ставаше по-леко.

Около обяд Вълк замлъкна и Джек изведнъж разбра, че Гардънър е наредил да го измъкнат от сандъка, преди писъците и ръмженето му да привлекат нечие нежелано внимание. След случилото се с Фърд той едва ли би искал домът „Слънчева светлина“ да е център на каквото и да било внимание.

Когато момчетата се върнаха от полето, капакът на сандъка беше отворен, а самият сандък — празен. Вълк лежеше на леглото си в стаята им. Когато Джек влезе, той изнурено му се усмихна.

— Как е главата ти, Джек? Синината изглежда малко по-добре. Вълк!

— Вълк, а ти добре ли си?

— Много пищях, нали? Не можех да спра.

— Вълк, толкова съжалявам — каза Джек. Приятелят му изглеждаше особено — твърде блед и някак си смален.

„Той умира“ — помисли си момчето. Не, поправи го съзнанието му. Вълк бе започнал да умира още в мига, в който се бяха пренесли в този свят, за да избягат от Морган, а сега просто умираше по-бързо. Твърде блед и смален… но…

Джек усети, че настръхва.

Голите ръце и крака на Вълк всъщност не бяха голи. По тях се бе появила фина козинка. Беше сигурен, че преди две нощи я нямаше там. Изпита непреодолимо желание да се втурне към прозореца, да се опита да открие луната, да провери дали пълнолунието някак си не се е издърпало със седемнадесет дни напред.

— Не е дошло времето за промяната ми, Джеки — обади се Вълк. Гласът му бе станал дрезгав, някак си дращещ и пресъхнал. Глас на инвалид. — Но аз започнах да се променям в тъмното вонящо място, в което ме напъхаха. Вълк! Наистина. Понеже се побърках от страх. Понеже крещях и пищях. А когато един вълкодлак дълго време крещи и пищи, тогава промяната може да настъпи от само себе си. — Той разроши козинката по краката си. — Не се безпокой, ще изчезне.

— Гардънър определи цена за освобождаването ти — въздъхна Джек, — но аз не можех да я платя. Исках, но… Вълк… майка ми…

Гласът му се скъса, задушен от сълзи.

— Шшшт! Джеки, Вълк знае. Точно тук и сега. — Той отново се усмихна с ужасната си, изнурена усмивка и взе ръката му в своята.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ДЖЕК ИЗБРОЯВА ПЛАНЕТИТЕ

1.

Още една седмица в дома „Слънчева светлина“, хвала на Бога. Луната наддаваше на тегло.

В понеделник усмихнатият Сънлайт Гардънър прикани момчетата да наведат глави и да благодарят на Бога за промяната, настъпила в техния брат Фърдинанд Джанклоу. Широко усмихнат, преподобният им съобщи, че Фърд бил осенен от мисълта да посвети душата си на Христа, докато се възстановявал в болницата „Паркланд“. Позвънил на родителите си за тяхна сметка и им казал, че иска да работи за спечелването на нови души за правата вяра и те още със слушалка в ръка отправили благодарствена молитва и същия ден отишли да приберат сина си.

„Мъртъв и погребан в някое от мразовитите полета на Индиана… или може би отвъд в Териториите, където кракът на полицията изобщо не може да стъпи.“

Вторникът беше твърде студен и дъждовен за работа на полето. На повечето от момчетата им разрешиха да останат в стаите си и да поспят или да почетат, но за Джек и Вълк бе започнал периодът на тормоз. Под проливния дъжд Вълк мъкнеше един след друг препълнените кошове с боклук от хамбара и бараките в двора и ги изсипваше от другата страна на пътя. На Джек бе наредено да почисти тоалетните. Той предполагаше, че Уоруик и Кейси, които му възложиха въпросната работа, са си въобразявали, че са измислили наистина гадна задача. Очевидно никога не бяха виждали мъжката тоалетна на световно прочутата кръчма в Оутли.

Хектор Баст се върна в сряда. Дясната му ръка бе в гипс до лакътя, а едрото му, тлъсто лице — толкова бледо, че пъпките грееха върху него като ярки точици руж.

— Докторът казва, че сигурно никога няма да мога да я използувам отново — съобщи той. — Ти и твоят тъп приятел трябва да отговаряте за това, Паркър.

— Да не би да искаш същото да сполети и другата ти ръка, а? — изрепчи се Джек… но се уплаши. В очите на Хек видя не само желание за отмъщение, а за убийство.

— Не се страхувам от него — заяви Хек. — Съни казва, че в сандъка са изкарали почти цялата му злоба и че той би направил всичко, за да не попадне отново там. Колкото до теб…

Левият му юмрук се стрелна напред. Хек бе по-непохватен с лявата си ръка, отколкото с дясната, но Джек, потресен от побледнялото му от ярост лице, въобще не забеляза приближаващия юмрук. От силния удар устните му се разтегнаха в някаква абсурдна усмивка и се сцепиха. Той залитна към стената. Една врата се отвори и Били Адамс подаде глава.

— Затваряй вратата или и ти ще получиш една порция! — кресна Хек и Адамс, който не копнееше за доза тежки телесни повреди, побърза да изпълни нареждането.

Хек тръгна към Джек, който замаян се отблъсна от стената и вдигна юмруци. Хек спря.

— Много би ти харесало да се биеш с човек с една здрава ръка, нали? — заядливо попита той и почервеня.

На третия етаж изтрещяха стъпки и се насочиха към стълбището. Хек го погледна.

— Това е Съни. Хайде, изчезвай оттук. Скоро ще ти разкажем играта. На теб и на тъпия ти приятел, на двама ви. Преподобният Гардънър каза, че няма нищо против, освен ако не му кажеш каквото иска да знае. — Ухили се. — Направи ми една услуга, сополанко. Не му казвай!

2.

Джек си мислеше, че онези наистина са извадили нещо от Вълк в сандъка. От сблъсъка му с Хек Баст в коридора бяха минали шест часа. Звънецът за изповед щеше да издрънчи всеки момент, а Вълк продължаваше да спи тежко и непробудно на леглото под него. Навън дъждът неспирно трополеше.

И не беше злоба. Джек знаеше, че не само сандъкът бе лишил Вълк от нещо. Нито дори домът „Слънчева светлина“, а целият този свят. Вълк просто тъгуваше за дома. Бе загубил почти цялата си жизненост, усмихваше се рядко и изобщо не се смееше. Когато Уоруик на обяд му кресна да не яде с пръсти, той уплашено се сви.

„Трябва да бъде скоро, Джеки. Понеже умирам. Вълк умира.“

Хек каза, че не се страхува от Вълк и май наистина не бе останало нещо, от което да се страхува човек, сякаш смазването на ръката на Баст беше била последната проява на сила от страна на приятеля му.

Звънецът за изповед издрънча.

След изповедта, вечерята и проповедта Джек и Вълк се върнаха в стаята си, за да открият, че леглата им са подгизнали и вонят на урина. Джек се спусна към вратата, отвори я и се озова срещу Съни, Уоруик и един едър дървеняк на име Ван Зант. Тримата стояха в коридора и доволно се хилеха.

— Май сме сбъркали помещението, сополанко — рече Съни. — Помислихме го за тоалетна, щото когато и да погледнем, в него все лайна се носят.

Ван Зант едва не се пукна от смях.

Джек се втренчи в тях и на Ван Зант му замръзна усмивката.

— Какво си ни зяпнало, лайно такова? Я изчезвай, преди да сме ти счупили носа!

Джек затвори вратата, огледа се и видя, че Вълк е заспал направо с дрехите в мокрото си легло. Брадата му бе започнала отново да расте, но лицето му продължаваше да изглежда бледо, а опънатата му кожа лъщеше. Това беше лице на инвалид.

„Остави го на мира — изтощен си помисли Джек. — Нека спи, щом е толкова изморен.“

„Не. Ти няма да го оставиш да спи в това гадно, вонящо легло. Няма да го оставиш!“

Приближи се до Вълк, разтърси го и полусъбуден го свлече от мокрия, вонящ дюшек и му помогна да си свали дрехите. Тази нощ спаха сгушени един до друг на пода.

В четири сутринта вратата се отвори и Съни и Хек се намъкнаха вътре. Издърпаха Джек и почти го понесоха към кабинета на Сънлайт Гардънър в сутерена.

Гардънър седеше с крака върху бюрото. Бе напълно облечен въпреки ранния час. На картината зад него Исус вървеше по морето на Галилея, апостолите смаяно го зяпаха. Вдясно голям стъклен прозорец гледаше към тъмното студио, където Кейси сътворяваше чудеса с идиотските си познания. На колана на Гардънър бе окачена тежка верига с ключове. Самите ключове, доста внушителна връзка, лежаха на дланта му и той си играеше с тях, докато говореше.

— Ти нито веднъж не се изповяда, откакто дойде при нас, Джек — с мек укор в гласа каза Сънлайт Гардънър. — Изповедта е полезна за душата. Без изповед не можем да бъдем спасени. О, нямам предвид идолопоклонническата, полуезическа изповед на католиците. Говоря за изповедта пред твоите братя и Спасителя.

— Нека си остане между мен и Спасителя, ако нямате нищо против — спокойно отвърна Джек и въпреки страха и объркването си не можа да не се изкефи от яростта, която разкриви лицето на Гардънър.

— Имам нещо против! — изпищя той. Болка проряза бъбреците на Джек и той падна на колене.

— Внимавай какво говориш на преподобния Гардънър, сополанко. Не забравяй, че някои от нас го подкрепят.

— Бог да те благослови за твоята вяра и обич, Съни — сериозно каза Гардънър и отново насочи вниманието си към Джек. — Стани, синко.

Момчето се хвана за ръба на скъпото бюро от светло дърво и успя да се изправи.

— Как е истинското ти име?

— Джек Паркър.

Забеляза, че Гардънър кимва почти незабележимо, и се опита да се обърне, но не беше достатъчно бърз. Нова болка експлодира в бъбреците му. Той изпищя и отново се свлече на пода, като удари избледняващата синина на челото си в ръба на бюрото.

— Откъде си, лъжливо и нагло дяволско изчадие такова?

— От Пенсилвания.

Режеща болка проряза лявото му бедро. Той се сви върху белия килим и притисна колене към гърдите си.

— Изправете го!

Съни и Хек го вдигнаха.

Гардънър бръкна в джоба на бялото си сако и измъкна скъпа запалка. Щракна я и бавно поднесе големия жълт пламък към лицето му. Девет сантиметра. Джек долови сладникавата, остра воня на газта. Шест сантиметра. Вече се усещаше и самата топлина. Три сантиметра. Още сантиметър или даже половин и неприятното усещане щеше да се превърне в болка. Очите на Гардънър злорадо блестяха. Устните му потрепваха на ръба на усмивката.

— Йеее! — Дъхът на Хек пареше и миришеше на развален суджук. — Хайде, така му се пада!

— Откъде те познавам?

— Не съм ви срещал никога преди — изпъшка Джек. Пламъкът се приближи. Очите му се насълзиха и той усети, че след миг кожата му ще се изпърли. Опита се да отметне глава назад. Съни Сингър я блъсна напред.

— Къде съм те срещал? — пилеше гласът на Гардънър. Пламъкът танцуваше в черните му зеници. — Последен шанс!

„Кажи му, за Бога, кажи му!“

— Ако някога сме се срещали, аз не си спомням — въздъхна Джек. — Може би в Калифорния…

Запалката щракна и се затвори. Той изхлипа от облекчение.

— Върнете го обратно — каза Гардънър. Те задърпаха Джек към вратата.

— Знаеш, че само усложняваш нещата — каза Сънлайт Гардънър. Беше се обърнал с гръб и сякаш медитираше пред картината с Христос, вървящ по водата. — Аз ще го изтръгна от теб. Ако не тази нощ, то утре през нощта. Ако не утре, то вдругиден. Защо не си го спестиш, Джек?

Той не отвърна. След миг усети, че някой извива ръката му нагоре към лопатката и изстена.

— Кажи му! — прошепна Съни.

И част от Джек наистина искаше, не защото го болеше, а защото… защото изповедта е полезна за душата.

Той си спомни калния двор, спомни си същия този човек в различна обвивка да го пита кой е, спомни си как си мислеше: „Ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш, само спри да ме гледаш с тези сиви, изпъстрени с петънца очи, понеже аз съм само едно дете, а децата правят точно това, да, те говорят, те казват всичко…“

После си спомни гласа на майка си, смелият й глас да го пита дали наистина ще му се даде.

— Не мога да ви кажа това, което не знам — каза Джек. Суха усмивка разтегли устните на Гардънър.

— Върнете го обратно в стаята му — нареди той.

3.

Просто още една седмица в дома „Слънчева светлина“, кажете „амин“, братя и сестри. Просто още една дълга, дълга седмица.

Джек се затътри в кухнята след като другите бяха занесли чиниите от закуската си и бяха излезли. Чудесно разбираше, че рискува да си навлече още един бой и нов тормоз… но този път това не изглеждаше достатъчно сериозно съображение. Само преди три часа Сънлайт Гардънър насмалко не му изгори устните. Той бе видял готовността в побърканите му очи, бе я почувствувал в побърканото му сърце. След подобно преживяване рискът да бъдеш набит наистина изглежда твърде незначително съображение.

Костюмът на готвач, в който бе облечен Рудолф, сивееше като надвисналото ноемврийско небе навън. Когато Джек прошепна името му, той обърна кръвясалия си, циничен поглед към него. Дъхът му вонеше на евтино уиски.

— Най-добре се измитай оттук, новак такъв. Ония непрекъснато те следят.

„Аз като че ли не знам!“

Джек нервно погледна към допотопната миялна машина. Тя тракаше, съскаше и обвиваше с горещия си, наситен с пара драконов дъх момчетата, които я зареждаха. Те сякаш не гледаха към него и Рудолф, но Джек знаеше, че на това не може да се разчита. Веднага ще бъде изтропано. О, да. В дома „Слънчева светлина“ още при пристигането ти прибираха парите и доносите ставаха един вид разменна монета.

— Трябва да се махнем оттук — прошепна Джек. — Аз и едрият ми приятел. Колко ще вземеш, за да си затвориш очите, докато се измъкнем през задната врата?

— Повече, отколкото би могъл да ми платиш, дори ако не ти бяха свили всичко, когато те доведоха тук, приятелче — каза Рудолф. Думите му бяха резки, но той гледаше Джек с мрачно съчувствие.

Да, разбира се. Бяха му взели всичко. Перцето за китара, сребърния долар, стъкленото топче за игра, шестте долара… Всичко, запечатано в плик, се съхраняваше някъде, вероятно в кабинета на Гардънър в сутерена. Но…

— Чуй, ще ти дам разписка.

Рудолф се ухили.

— Ама туй да ти го плеснат в това свърталище на крадци и наркомани, си е направо смешно. Можеш да пикаеш на шибаната си разписка, драги.

Джек упражни въздействието на цялата си нова сила върху Рудолф. Имаше начин да скрие тази сила, тази нова красота — поне в известна степен — но сега той й разреши да се покаже изцяло и видя как Рудолф се отдръпва от него с объркано и удивено лице.

— Моята разписка ще бъде истинска и мисля, че ти знаеш това — спокойно каза Джек. — Дай ми адрес и аз ще ти изпратя сумата. Колко? Фърд Джанклоу каза, че за два долара ти би приел да изпратиш нечие писмо. Десет ще стигнат ли, за да се направиш, че не виждаш как се измъкваме?

— Нито десет, нито двадесет, нито сто — тихо отвърна Рудолф и го погледна с тъга, която твърде много изплаши момчето. Погледът на Рудолф повече от всичко друго му показа колко лошо бяха загазили с Вълк. — Дааа, преди съм го правил. Понякога за пет долара. Понякога напълно безплатно. Ако щеш вярвай. За Фърди Джанклоу бих го направил безплатно. Той беше готино хлапе. Тези шибани…

Рудолф вдигна мокър и зачервен от перилните препарати юмрук и се закани на облицованата със зелени плочки стена. Мортън, който гледаше към тях, се сви под ужасния му поглед и побърза да отмести очи.

— Тогава защо не? — отчаяно попита Джек.

— Понеже се страхувам — отвърна Рудолф.

— Какво искаш да кажеш? Вечерта, когато пристигнах, Съни започна да ти се…

— Сингър ли! — Рудолф презрително махна с ръка. — Не се страхувам нито от Сингър, нито от Баст, нищо че е толкова едър. Страхувам се от него!

— От Гардънър ли?

— Той е дявол от ада — каза Рудолф. Поколеба се и после добави: — Ще ти кажа нещо, което не съм казвал никому. Една седмица той закъсня да ми даде плика с надниците и аз слязох долу в кабинета му. Обикновено не го правя, не обичам да ходя там, но тогава трябваше… е, просто трябваше да го видя. Парите ми трябваха спешно, нали разбираш какво имам предвид? Бях го видял, че върви по коридора и че влиза в кабинета си, и знаех, че е там. Почуках на вратата и тя се отвори, понеже явно не беше затворена както трябва. И да ти кажа, хлапе, него го нямаше!

Докато Рудолф разказваше историята си, гласът му се снишаваше все повече и повече и накрая Джек едва дочуваше думите на готвача от тракането и пъшкането на миялната машина. Очите на Рудолф се бяха разширили като очите на дете, преживяващо отново страховит сън.

— Помислих си, че може би е в онова, записващото им студио, ама го нямаше. И не беше отишъл в параклиса, щото няма директна врата. Има врата, през която от кабинета се излиза направо навън, но тя беше заключена и залостена отвътре. Така че, кажи ми, къде беше отишъл той? Къде беше отишъл?

Джек, който знаеше, вцепенено го погледна.

— Мисля, че той е дявол от ада и че беше слязъл с някакъв шантав ескалатор, за да докладва в шибаната им Главна квартира. Бих искал да ти помогна, но не мога. Дори парите на Форт Нокс не са достатъчни, за да ме накарат да ядосам Слънчевия човек. А сега изчезвай оттук. Може би не са забелязали, че те няма.

Но те бяха забелязали, разбира се. Когато Джек излезе през летящите врати, Уоруик се изстъпи зад него и сплел пръсти му нанесе страхотен удар в средата на гърба. Той залитна напред в празната трапезария и тогава Кейси се пръкна отнякъде като зловещо дяволче на пружина от детска играчка-кутийка и му подложи крак. Джек не успя да спре. Спъна се в крака на Кейси, полетя напред и се просна между столовете. Изправи се, като от яд и срам едва сдържаше сълзите си.

— Не се мотай толкова, когато си носиш чиниите, сополанко — рече Кейси. — Може да пострадаш!

Уоруик се изхили.

— Аха. Сега побързай. Камионите чакат.

4.

Следващата сутрин в четири отново го събудиха и го свалиха в кабинета на преподобния.

Гардънър вдигна поглед от Библията си, сякаш изненадан, че го вижда.

— Джек Паркър, готов ли си да се изповядаш?

— Нямам нищо за…

И отново запалката. Пламъкът затанцува на сантиметър от носа му.

— Изповядай се. Къде сме се срещали? — Пламъкът се приближи с още няколко милиметра. — Решил съм да го изтръгна от теб, Джек. Кажи къде? Къде?

— На Сатурн — изпищя Джек. Това бе всичко, което можа да измисли. — На Уран! На Меркурий! Някъде в астероидния пояс! На Йо! На Ганимед! На Дей…

Болка — тъпа, тежка, неописуема — избухна в долната част на корема му — Хектор Баст протегна между краката му яката си ръка и го стисна за тестисите.

— Там значи — рече Хек Баст и радостно се засмя. — Че ти много далече си ходило, присмехулно копеле такова, а ние да не разберем досега.

Джек, разтърсван от хлипове, се свлече на пода. Сънлайт Гардънър бавно се наведе, лицето му изглеждаше търпеливо, почти блажено.

— Следващият път тук долу ще бъде приятелят ти — нежно прошепна той. — И с него няма да се колебая. Помисли за това, Джек. Помисли до утре вечер.

„Но утре вечер — реши Джек, — аз и Вълк няма да сме тук. Ако ни остават само Териториите, значи Териториите ще…

… стига да успеем да се пренесем обратно там.“

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

ДЖЕК И ВЪЛК ОТИВАТ В АДА

1.

Трябваше да се пренесат от долния етаж. Джек съсредоточи мислите си предимно в тази посока, а не върху въпроса дали изобщо ще могат да го направят. Щеше да бъде по-просто да опитат от стаята си, но жалката им тясна клетка се намираше на третия етаж, на десет метра от земята. Той не знаеше точно по какъв начин географията и топографията на Териториите съответствуват на географията и топографията на Индиана и не му се искаше да поема риска да си счупят вратовете.

Обясни на Вълк какво ще направят.

— Разбра ли?

— Да — апатично отвърна Вълк.

— Сега ти ми го кажи.

— След закуска отивам в тоалетната срещу голямата обща стая. Влизам в първата преграда. Ако никой не забележи, че съм излязъл, идваш и ти. И ще се върнем в Териториите. Нали така, Джеки?

— Точно така. — Джек сложи ръка върху рамото му и го стисна. Вълк изнурено се усмихна. Момчето се поколеба и каза: — Съжалявам, че те въвлякох във всичко това. Вината изцяло е моя.

— Не, Джек — мило отвърна Вълк. — Сега ще опитаме и може би… — Очите му за миг се озариха от копнеж и плаха надежда.

— Да — въздъхна момчето. — Може би.

2.

Джек беше твърде изплашен и възбуден, за да закусва, но си помисли, че ако не яде, току-виж привлякъл нечие внимание. Затова тъпчеше в устата си яйца и домати с вкус на стърготини. Успя да погълне даже едно тлъсто парче бекон.

Времето най-накрая се беше прояснило. Изминалата нощ се случи мразовита и камъните в Далечното поле сигурно щяха да приличат на буци сгурия, затънали във втвърдена пластмаса.

Чиниите бяха занесени в кухнята.

Разрешиха на момчетата да се върнат в салона, докато Съни Сингър, Хектор Баст и Анди Уоруик получат разпорежданията за деня.

Те седяха и зяпаха. Педърсън държеше нов брой на „Слънчевата светлина на Исус“, списанието, издавано от организацията на Гардънър, и мързеливо обръщаше страниците, като от време на време мяташе по някое око наоколо.

Вълк въпросително погледна към Джек. Той кимна. Вълк стана и тромаво се измъкна от стаята. Педърсън вдигна глава, видя го да прекосява коридора и да влиза в дългата тясна тоалетна отсреща, и продължи да прелиства страниците.

Джек преброи до шестдесет, после си наложи да преброи още веднъж. Това бяха двете най-дълги минути в живота му. Дяволски се страхуваше, че Съни и Хек ще се появят и ще наредят на момчетата да тръгват към камионите и искаше да отиде в тоалетната, преди това да се случи. Но Педърсън не беше глупав. Ако Джек последваше Вълк веднага, можеше да заподозре нещо.

Най-сетне се изправи и тръгна към вратата. Тя му се стори невероятно далече и натежалите му крака сякаш отказваха да го заведат по-близо. Всичко приличаше на някаква оптическа илюзия.

— Къде отиваш, сополанко? — попита Педърсън.

— В тоалетната — измрънка Джек. Езикът му бе пресъхнал. Той беше чувал, че устите на хората пресъхват от страх, ама чак езиците им?

— Те ще се качат всеки момент. — Педърсън кимна към стъпалата в края на коридора, водещи надолу към параклиса, студиото и кабинета на Гардънър. — По-добре постискай, тъкмо ще напоиш Далечното поле.

— Трябва да отида по голяма нужда — отчаяно каза Джек.

„Сигурно. А може би ти и тъпият ти приятел с кеф ще си направите по някоя чекия в началото на деня, колкото да живнете малко. Що ли не си седнеш?“

— Е, отивай тогава — ядосано се съгласи Педърсън. — Само не му бай твърде дълго.

Той отново се зае със списанието, а Джек прекоси коридора и влезе в тоалетната.

3.

Вълк бе сбъркал кабината. Големите му обувки се подаваха под една от вратите в средата на редицата. За двамата вътре бе твърде тясно и Джек ясно долавяше силната, животинска миризма на приятеля си.

— Добре. Сега да опитаме.

— Джек, страхувам се.

— Аз също се страхувам — отвърна той и треперливо се засмя.

— Как ще…

— Не знам. Подай ми ръцете си. — Това му се струваше добро начало.

Вълк пъхна косматите си длани, почти лапи, в ръцете на Джек и момчето усети, че те му преливат свръхестествена мощ. Значи Вълк не беше загубил силата си в края на краищата. Тя просто се бе скрила дълбоко под повърхността, както понякога пролетта се скрива и отстъпва мястото си на някаква свирепа горещина.

Джек затвори очи.

— Искам да се върнем обратно — каза той. — Искам да се върнем. Вълк, помогни ми.

— Ще го направя, ако мога. Правя го! Вълк!

— Тук и сега.

— Точно тук и сега!

Джек още по-силно стисна лапите-ръце. Замириса му на лизол. Чу, че някъде наблизо минава кола. После иззвъня телефон.

„Пия вълшебния сок. Пия го мислено, пия го точно тук и сега, усещам мириса му, виждам го, морав и гъст и нов, усещам вкуса му, чувствувам как гърлото ми се свива…“

Когато вкусът изпълни гърлото му, светът под тях и около тях се разлюля.

— Джеки, става! — извика Вълк и това го извади от състоянието на пълна концентрация и за миг той реши, че всичко е само измама на въображението, както когато човек се опитва да заспи като брои до хиляда… и светът отново спря. Миризмата на лизол се върна. Той смътно долови как нечий глас въпросително отговаря по телефона: „Да, здрасти, кой се обажда?“

„Няма значение. Не е измама, изобщо не е измама. Вълшебство е. Вълшебство е и съм го правил. Когато бях малък, го правех и мога да го направя отново. Спийди каза така и слепият певец също го каза. Вълшебният сок е в съзнанието ми…“

Той се съсредоточи с цялата си сила, с цялата си воля… и лекотата, с която се пренесоха, беше изумителна. Те бяха смаяни като човек, който се е приготвил да удари с юмрук гранит и да премаже всичките си кокалчета, а ръката му, без да срещне никакво съпротивление, хлътва в умело изрисувано папиемаше.

4.

Стоеше със затворени очи. Отначало му се стори, че подът започва да се изплъзва изпод краката му… и след това напълно изчезва.

„О, май падаме…“ — уплашено си помисли той.

Но не беше истинско падане, а само леко залитане. След миг той и Вълк стояха здраво на краката си, но не върху твърдите плочки на тоалетната, а върху суха земя.

Задушливата миризма на сяра се бореше за надмощие с вонята на изпражнения. Комбинацията беше нетърпима и Джек си помисли, че това е краят на всичките му надежди.

— Язон! Каква е тази миризма? — изохка Вълк. — О, Язон! Не мога да стоя тук, Джеки, не мога да стоя…

Джек отвори очи. В същия миг Вълк се измъкна от ръцете му и без да отваря очи, слепешката пристъпи напред. Момчето забеляза, че размъкнатите му панталони и карираната риза са се сменили с гащеризона, в който го бе видял за пръв път. Кръглите очила бяха изчезнали. И…

… и Вълк пристъпваше към края на някаква пропаст само на метър от тях.

— Вълк! — Той се хвърли към него и обви ръце около кръста му. — Вълк, спри!

— Не мога да стоя, Джеки — изстена той. — Това е вълча яма, една от преизподните, които направи Морган, о, знам, че Морган ги е направил, помирисвам го…

— Вълк, пред теб има урва, ще паднеш!

Вълк отвори очи и челюстта му увисна. Бе видял задимената бездна, която започваше досами краката им. Долу на дъното, в облачните й дълбини, като възпалено око намигаше червен огън.

— Преизподнята — изстена Вълк. — О, Джеки, това е преизподнята. Там долу са пещите на Черното сърце. Черното сърце в средата на света. Не мога да стоя, Джеки, там е най-лошото от всички лоши места.

Първата мисъл на Джек, докато той и Вълк стояха на ръба на пропастта и гледаха надолу към ада или към Черното сърце в средата на света, беше, че географията на Териториите и географията на Индиана не са еднакви. В дома „Слънчева светлина“ не съществуваше нищо, съответствуващо на тази урва, на тази страховита преизподня.

„Четири стъпки вдясно — премалял от ужас си помисли Джек, — само четири стъпки вдясно и щяхме да сме долу. Ами ако Вълк беше направил, както му казах…“

Ако Вълк не беше сбъркал, щяха да се пренесат от първата кабинка. И ако го бяха направили, щяха да се появят в Териториите точно отвъд ръба на пропастта.

Краката му се подкосиха и той отново се вкопчи в приятеля си, този път за подкрепа.

Вълк разсеяно го подхвана. Широко разтворените му очи пламтяха в оранжево. Лицето му бе разкривено от уплаха и страх.

— Това е преизподнята, Джеки.

Пропастта изглеждаше като огромната открита молибденова мина, която бе посетил с майка си, когато преди три зими почиваха в Колорадо. Бяха отишли във Вейл, за да карат ски, но един от дните се бе случил твърде студен и те се включиха в групата, която отиде на екскурзия с автобус до рудниците край градчето Сайдуиндър. „Стори ми се като същинска геена, Джеки — бе казала майка му на връщане, докато гледаше през заскреженото стъкло на автобуса с тъжно и умислено лице. — Бих искала да закрият всички подобни места, всички до едно! Те изтръгват от земята само огън и разруха. Наистина са като геена!“

Тъмни, задушливи струйки дим се надигаха откъм дъното на пропастта и се виеха над нея като лозници. Страните й бяха гъсто набраздени с жили от някакъв отровен зелен метал. Диаметърът й бе поне половин километър. Надолу водеше път, който като спирала се виеше по стръмните й стени. Джек видя, че по пътя и в двете посоки, надолу и нагоре, се тътрят някакви фигури.

Беше нещо като затвор, също както домът „Слънчева светлина“, и това бяха затворниците и техните тъмничари. Затворниците бяха голи и впрегнати по двама, теглеха колички, които приличаха на рикши, натоварени с огромни буци от зелената, мазна руда. Лицата им бяха разкривени от болка. Лицата им бяха покрити със сажди. По лицата им зееха дълбоки червени рани.

Пазачите се влачеха край тях и Джек, изтръпнал от ужас, забеляза, че те не бяха човешки същества, по никакъв начин не можеха да бъдат наречени хора. Те бяха изкривени и гърбави, имаха лапи вместо ръце и някакви стърчащи, изродести уши. „Знам какви са те — помисли си той. — Познах ги, те са онези кошмарни чудовища от катедралите във Франция. Мама имаше една книга и аз си мислех, че ще трябва да обходим цялата страна, за да ги разгледаме всичките, но после сънувах лош сън и се напишках в леглото и тя се отказа. Дали са ги взели оттук? Дали някой не ги е видял първо тук? Някой от Средновековието, който се е пренесъл, и като е попаднал на това място, си е помислил, че му се привижда самият ад?“

Но на Джек не му се привиждаше.

Чудовищата имаха камшици и въпреки тропота на колелетата и звука на разпукващите се от адската горещина скали, момчето ги чуваше как свистят. Докато гледаха, една от количките спря досами горния край на спиралния път. Хората, които я теглеха, останаха с наведени глави. Краката им трепереха от изтощение, сухожилията по вратовете им потръпваха.

Уродът, който ги пазеше, — някакво разкривено създание с набръчкани около краката панталони и валма твърда, щръкнала от оскъдната плът над изпъкналия му гръбнак козина — стовари камшика си първо върху единия, после върху другия. Високите му, пронизителни ругатни приличаха на нечленоразделен вой и сякаш пробиваха дупка в мозъка на Джек. Момчето видя, че камшикът завършва със същите метални топчета като онзи на Озмънд и преди да успее да мигне, ръката на единия от затворниците вече бе раздрана, а от врата на другия висяха ивици месо.

Двамата нещастници завиха от болка и се наведоха още повече, кръвта им изглеждаше почти черна в жълтеникавата мрачина. Създанието пищеше и крещеше и ломотеше нечленоразделно. Сивкавата му дясна ръка се извиваше, докато въртеше камшика над главите на робите. С последен, неистов напън те издърпаха количката на равното. Единият падна изтощен на колене, но количката продължи по инерция, блъсна го и той се просна по очи. Едно от колелетата мина през гърба му. Гръбнакът на поваления затворник изхрущя. Звукът прозвуча като изстрел на сигнален пистолет.

Пазачът-урод изкрещя от ярост, когато количката се разклати, преобърна се и товарът й се изсипа върху сухата, напукана земя. С две дълги крачки стигна до падналия нещастник и вдигна камшика си. И тогава умиращият човек обърна глава и погледна Джек Сойер в очите.

Беше Фърд Джанклоу.

Вълк също го позна.

Те се вкопчиха един в друг и се пренесоха обратно.

5.

Стояха в тясно, затворено помещение — една от кабинките на тоалетната — и Джек едва дишаше, понеже ръцете на Вълк бяха обвити около него в смазваща прегръдка. Единият му крак бе мокър. При пренасянето им обратно беше попаднал в тоалетната чиния. О, страхотно. „Подобно нещо не би могло да се случи на Конан Варварина“ — мрачно си помисли Джек.

— Не, Джек, не. Там е преизподнята, истинската преизподня, Джек, не…

— Тихо, Вълк! Тихо! Върнахме се!

— Не, не, н…

Вълк млъкна и бавно отвори очи.

— Върнали сме се, а?

— Сам виждаш, точно тук и сега, така че ме пусни, преди да ми счупиш ребрата. Освен това кракът ми е забит в проклетата…

Вратата, водеща към коридора, се отвори с трясък и жестоко се хлопна в облицованата с плочки стена.

След миг някой рязко дръпна вратата на кабинката. Анди Уоруик хвърли един поглед и яростно изсъска две презрителни думи:

— Шибани педерасти!

После сграбчи слисания Вълк за карираната риза и го издърпа навън. Панталонът на Вълк се закачи за металния похлупак на държателя за тоалетна хартия и изкърти от стената цялото приспособление. Частите му се разхвърчаха, ролката се търкулна и заразвива по пода. Уоруик яростно запрати Вълк към мивките, които бяха точно толкова високи, че да го джаснат в слабините. Вълк падна на пода и се загърчи от болка.

После се обърна към Джек, но на вратата на кабината вече бе цъфнал Съни Сингър — протегна се и хвана момчето за ризата.

— Я ела на… — започна Съни, но не успя да продължи. Откакто бяха доведени в този мрачен затвор, Съни Сингър бе като трън в очите на Джек. Съни Сингър с лукавото си, мургаво лице, което даваше мило и драго да изглежда точно като лицето на Сънлайт Гардънър (колкото се може по-скоро). Съни Сингър, който му бе измислил очарователния, гальовен прякор „сополанко“. Съни Сингър, чиято без съмнение беше идеята да се изпикаят в леглата им.

Джек замахна с дясната си ръка, но не в яростния стил на Хек Баст, а със силно, равно движение от лакътя. Юмрукът му цапна носа на Съни. Чу се силно изхрущяване. За миг Джек изпита задоволство, достигащо до върховно блаженство.

— Хак ти е! — извика той и измъкна крака си от клозета. Щастлива усмивка грейна върху лицето му, а мозъкът му изпрати послание на Вълк с цялата сила, на която бе способен.

„Добре се справяме, приятелю. Ти счупи ръката на едното копеле, а аз счупих носа на другото.“

Съни изпищя и залитна назад. Между пръстите му се лееше кръв.

Джек излезе от кабината със свити пред гърдите юмруци досущ като Джон Л. Съливан.

— Казах ти да внимаваш с мен, Съни. Сега ще те науча как се казва алилуя.

— Хек! — изпищя Сингър. — Анди! Кейси! Къде сте?

— Сега хубаво ли ти е, а, Съни? Хубаво ли ти е?

И тогава нещо, нещо като тарга с тухли, се стовари върху врата му и го запрати напред, точно в едно от огледалата над мивките, което, ако беше от стъкло, щеше да се счупи и лошо да го среже. Но огледалата тук бяха метални. В дома „Слънчева светлина“ не биваше да има самоубийства.

И въпреки че успя да протегне ръка и да посмекчи удара, Джек все пак се чувствуваше замаян, когато се обърна и видя Хек Баст да се хили насреща му. Очевидно той го бе ударил с гипсираната си дясна ръка.

И докато Джек гледаше гадната му, ухилена физиономия, изведнъж го връхлетя отвратително прозрение. „Това беше ти!“

— Дяволски ме заболя, ама да ти кажа, сополанко, струваше си — каза Хек и тръгна напред като придържаше гипсираната си дясна ръка с лявата.

„Ти беше! Ти стоеше над Фърд там, в другия свят, ти го преби до смърт с камшика си. Ти беше, ти беше страховитото, изродесто чудовище. Ти си неговият двойник!“

Ярост, гореща като изгарящ срам, разтърси момчето. То изчака Хек да се приближи, облегна се на мивката, хвана се за ръба й и изстреля крака напред. Ритникът му улучи Хек Баст точно в средата на гърдите и го запрати в отворената кабинка. Обувката, която на връщане в Индиана се бе приземила в тоалетната чиния, остави ясен, мокър отпечатък върху белия пуловер. Хек цопна в тоалетната и навири крака. Гипсът му изтрака в порцелана.

Другите вече тичаха насам. Вълк се опитваше да стане. Косата бе полепнала по лицето му. Съни тръгна към него, очевидно възнамеряваше да го бутне обратно.

— Само посмей да го докоснеш, Съни — спокойно каза Джек и онзи се сви и се отдръпна. Продължаваше да притиска с ръка кървящия си нос.

Джек хвана Вълк и му помогна да се изправи. Като насън забеляза, че приятелят му се е върнал по-космат от всякога. „Много му дойде. Цялото това напрежение се оказа непосилно за него. То предизвиква преждевременната му промяна. О, Господи, този ужас няма да свърши никога… никога… никога…“

Двамата с Вълк се отдръпнаха от останалите — Уоруик, Кейси, Педърсън, Пибоди, Сингър — в дъното на помещението. Хек излезе от кабината, в която го бе запратил ритникът на Джек, и момчето забеляза още нещо. Те се бяха пренесли от четвъртата кабина, а Хек Баст излезе от петата. Значи в другия свят бяха мръднали достатъчно, за да се озоват на връщане в друга кабина.

— Те се шибаха там вътре — извика Съни с приглушен носов глас. — Дебилът и хубавото момче! Уоруик и аз ги хванахме на калъп!

Гърбът на Джек опря в плочките. Нямаше къде да се бяга. Той пусна Вълк, който замаян се свлече, вдигна юмруци и каза:

— Хайде! Кой ще бъде пръв?

— Ти какво, всички ни ли ще приемеш, а? — попита Педърсън.

— Да, ако трябва — отвърна Джек. — А вие какво ще направите, ще ме разпънете заради Исус, така ли? Хайде, давайте!

По лицето на Педърсън пробяга безпокойство, лицето на Кейси се сгърчи от страх. Те спряха… те наистина спряха. Джек за миг изпита дива, глупава надежда. Момчетата го гледаха с безпокойството на хора, дебнещи бясно куче, което може да бъде застреляно… но което преди това току-виж успяло да ухапе някого.

— Отдръпнете се, момчета — нареди един силен, благ глас и те със светнали от облекчение лица с готовност сториха път на преподобния Гардънър. Преподобният Гардънър знаеше как да се справи с това.

Той се приближи към момчетата в ъгъла. Тази сутрин бе облечен в черни панталони и бяла атлазена риза с богати, набрани ръкави. В ръката си държеше черната кутийка със спринцовките.

Погледна ги и въздъхна.

— Джек, знаеш ли какво казва Библията за хомосексуалността?

Джек му се озъби.

Гардънър тъжно кимна, сякаш не бе и очаквал друго.

— Е, всички момчета са лоши. Това е аксиома.

Отвори кутийката. Спринцовката проблесна.

— Обаче аз смятам, че ти и твоят приятел се занимавате с нещо по-лошо дори от педерастията, дааа — продължи преподобният със своя благ, изпълнен със съжаление глас. — Ходите на места, които е по-добре да оставите за по-възрастните и по-свестните от вас.

Съни Сингър и Хектор Баст си размениха озадачен, изпълнен с безпокойство поглед.

— Мисля, че част от това зло… от тази перверзност… е по моя собствена вина. — Извади спринцовката, погледна я и след това измъкна някаква ампула. Подаде кутийката на Уоруик и напълни спринцовката. — Никога не съм вярвал в изповедта по принуда, но без изповед не може да има очистване на душата, а без очистване на душата злото продължава да расте. И въпреки че дълбоко съжалявам, смятам, че времето за питане свърши и дойде време да се заповядва в името на Бога. Педърсън, Пибоди, Уоруик, Кейси! Дръжте ги!

Момчетата се втурнаха напред като обучени кучета. Преди да му хванат ръцете, Джек успя да халоса Пибоди.

— Оставете ме да го ударя! — изкрещя Съни с новия си, приглушен глас и разбута с лакти останалите. Очите му блестяха от ярост. — Искам да го ударя!

— Не сега — каза Гардънър. — Може би по-късно. Ще се молим за това, нали, Съни?

— Н̀дааа. — Очите му трескаво горяха. — Цял ден бих се молил за това.

Като човек, който най-накрая се събужда след много дълъг сън, Вълк изръмжа и се огледа. Видя, че държат Джек, мерна спринцовката и отмахна ръката на Педърсън, която стискаше приятеля му, сякаш беше ръка на дете. Изненадващо силен рев изскочи от гърлото му.

— Не! Пуснете го!

Гардънър заобиколи и се приближи към гърба на Вълк с грациозна, танцова стъпка, която припомни на Джек как Озмънд се беше врътнал към коларя в калния двор на павилиона. Иглата се вдигна и се заби. Вълк се изви и изрева като ужилен… всъщност точно това му се бе случило. Замахна с ръка към спринцовката, но Гардънър ловко я предпази.

Момчетата, които досега гледаха по своя замаян, характерен за битието им в дома начин, започнаха да отстъпват към вратата. Изглеждаха разтревожени. Хич не им се искаше да попадат на пътя на огромния, глуповат Вълк, когато е толкова разярен.

— Пуснете го! Пуснете… го…

— Вълк!

— Джек… Джеки…

Вълк го гледаше с озадачени очи. Цветът им като в някакъв странен калейдоскоп се променяше от лешниково през оранжево в убиточервено. Той протегна косматите си ръце към Джек и тогава Хектор Баст се изстъпи зад него и с гипсираната си ръка го просна на пода.

— Вълк! Вълк! — извика Джек и яростно се втренчи в Баст. — Моли се да не си го убил, ти, кучи сине, понеже…

— Шшшт. Тихо, господин Джек Паркър — прошепна Гардънър в ухото му и момчето усети как иглата се заби в ръката му. — Сега покротувай, а ние ще пуснем малко слънчева светлина в душата ти. А след това ще видим дали ти харесва да теглиш натоварена количка нагоре по виещия се като спирала път. Можеш ли да кажеш „алилуя“?

Алилуя… алилуя… алилуя…

Думата продължи да го следва надолу по пътя на забравата.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА

ВЪЛК В САНДЪКА

1.

Джек беше буден доста дълго време, преди те да разберат, че е буден, но само отчасти съзнаваше кой е и какво се бе случило и къде се намира сега; донякъде приличаше на войник, оцелял в жестока и дълга артилерийска битка. Ръката му туптеше на мястото, където Гардънър бе вкарал спринцовката. Главата го болеше толкова силно, че сякаш пулсираха чак очните му ябълки. Изгаряше от жажда.

Понапредна малко по стълбичката на осъзнаването и се помъчи с лявата си ръка да докосне болезненото място върху дясната. Не можа. Причината беше, че ръцете му бяха някак си увити, около него. Долови миризма на стар, мухлясал брезент, миризмата на палатка на деца-скаути, намерена на тавана след много тъмни години. И чак тогава (въпреки че близо десет минути глуповато я бе разглеждал през полуспуснатите си клепачи) схвана, че е облечен в усмирителна риза.

„Фърд би разбрал това по-бързо, Джеки“ — помисли си той и споменът за Фърд го освести въпреки смазващите главата му болки. Разшава се леко и болезнените иглички, които пронизаха цялото му тяло, го накараха да изстене.

Хек Баст: Той се събужда.

Сънлайт Гардънър: Едва ли. Сложих му конска доза. Ще се освести най-рано довечера към девет. Сигурно просто сънува нещо. Хек, искам да се качиш горе и да изслушаш изповедите на момчетата. Кажи им, че няма да има вечерна служба. Аз трябва да отида на летището, а след това ме чака една много дълга нощ. Съни, ти остани и ми помогни да се справим със счетоводството.

Хек: И все пак наистина ми прозвуча, като че ли се събужда.

Сънлайт: Тръгвай, Хек. И кажи на Боби Пибоди да наглежда Вълк.

Съни (кикотейки се): Там вътре хич не му е по вкуса, нали!

„О, Вълк, те пак са те затворили в сандъка — скръбно зажали Джек. — Толкова съжалявам… аз съм виновен… за всичко съм виновен аз…“

— Запътилите се към ада рядко се интересуват от механизма на спасението. — Джек се заслуша в гласа на Гардънър. — Когато Дяволите в тях започнат да умират, те излизат навън с писъци. Хайде, Хек, тръгвай.

— Да, преподобни Гардънър.

Джек чу, но не видя как Хек се измъква от стаята. Все още не смееше да погледне.

2.

Натикан в грубия заварен сандък, Вълк, като някаква жертва на преждевременно погребение в железен ковчег, целия ден ви, блъска с юмруци по стените, докато от ръцете му не потече кръв, и до премаляване рита с крака двойно завинтения страничен капак. Чудесно знаеше, че няма да излезе като думка с юмруци или рита с крака, и не по-зле разбираше, че няма да го пуснат, тъкмо защото пищи да бъде пуснат. Но просто не можеше да спре. Вълкодлаците най-много от всичко мразят да бъдат затваряни.

Цялата околност кънтеше от писъците му. Момчетата, които ги чуваха, нервно се споглеждаха и не казваха нищо.

— Сутринта го видях в тоалетната и той адски ми се озъби — сподели Рой Оудърсфелт с Мортън с тих, нервен глас.

— Ама те наистина ли се таковаха, както казва Съни? — попита Мортън.

Откъм железния сандък се надигна нов вой и момчетата погледнаха натам.

— И още как! — жадно потвърди Рой. — Не можах да видя много добре, щото съм късоглед, ама Бъстър Оутс беше най-отпред и каза, че едрото гламаво момче имало член като маркуч на пожарен кран. Точно така каза!

— Господи! — с уважение възкликна Мортън, като вероятно си мислеше за своя собствен малогабаритен пишкалник.

Вълк ви целия ден, но когато слънцето започна да залязва, спря. На момчетата настъпилата тишина им се стори злокобна. Те се споглеждаха често, а още по-често и с повече безпокойство поглеждаха към железния паралелепипед в средата на задния двор. Сандъкът — два метра дълъг и метър висок — приличаше на железен ковчег, какъвто и беше, като се изключи грубо изрязаният квадратен отвор върху западната стена, покрит със стоманена мрежа. Какво става там, чудеха се те. И даже по време на изповедта, часа, през който обикновено забравяха всичко и унесено слушаха, очите им останаха вперени в единствения прозорец на салона, въпреки че той гледаше към противоположната на сандъка страна на къщата.

„Какво става там?“

Хектор Баст виждаше, че те не мислят за изповедта и това го вбесяваше, но не беше в състояние да прикове вниманието им, понеже не разбираше какво точно не е наред. Мрачни предчувствия бяха сграбчили момчетата в дома. Лицата им бяха по-бледи от всякога, очите им блестяха като очи на наркомани.

„Какво става там?“

Това, което ставаше там, бе много просто.

Вълк вървеше с луната.

Той почувствува, че това ще се случи, когато слънчевото петно, проникващо през вентилационния квадрат, започна да се вдига по-високо и по-високо, а цветът на светлината стана червеникав. Беше твърде рано да тръгва с луната, тя още не бе съвсем пълна и щеше да го боли. Но въпреки това щеше да се случи, независимо дали времето за превръщане е дошло или не, както в края на краищата винаги се случва с вълкодлаците, когато са били притеснявани твърде дълго и твърде жестоко. Вълк се бе сдържал и обуздавал доста време, понеже така искаше Джеки. Той бе показал огромен героизъм в този свят заради Джек и момчето щеше да осъзнае част от него, но никога нямаше да схване напълно невероятните му измерения.

Но сега той умираше и вървеше с луната. И понеже това правеше смъртта повече от поносима — почти свята и със сигурност благословена от Бога — Вълк вървеше с облекчение и радост. Беше прекрасно да не трябва да се бори повече.

Устата му изведнъж се бе напълнила със зъби.

3.

След като Хек излезе, известно време се чуваха само обичайните за един кабинет звуци: преместване на столове, подрънкване на ключовете на колана на Сънлайт Гардънър, отваряне и затваряне на кантонерка.

— Ейбълсън. Двеста и четиридесет долара и тридесет и шест цента.

Натискане на клавиши. Питър Ейбълсън беше едно от момчетата от ППРН. Както всички от ППРН, той беше умен, представителен и без телесни дефекти. Джек го бе виждал само няколко пъти, но си мислеше, че Ейбълсън много прилича на Донди, бездомното гаврошче с големите очи от комиксите.

— Кларк. Шестдесет и два долара и седемнадесет цента.

Натискане на клавиши. Сметачната машина изтропа и даде общия сбор.

— Това си е чисто изоставане — отбеляза Съни.

— Ще говоря с него, не се притеснявай. Сега те моля да не ми отвличаш вниманието, Съни. Господин Слоут ще кацне в Мънси в десет и петнадесет, а пътят с кола дотам е доста. Не искам да закъснявам.

— Извинете ме, преподобни Гардънър.

Гардънър отвърна нещо, което Джек не чу. При името Слоут момчето изтръпна от ужас, въпреки че част от него не се изненада. Част от него през цялото време знаеше, че това е напълно възможно. Гардънър бе заподозрял нещо от самото начало. Джек смяташе, че просто не е искал да безпокои шефа си с баналности. Или може би не е искал да си признае, че не е в състояние да изтръгне истината от него без чужда помощ. Но най-накрая бе позвънил. Къде? На изток? На запад? Джек би дал много, просто за да разбере дали Морган е бил в Лос Анжелос или в Ню Хампшир.

„Здравейте, господин Слоут. Надявам се, че не ви безпокоя, но от местния полицейски участък ми доведоха едно момче, всъщност две момчета, но само интелигентното ме интересува. Струва ми се, че го познавам. Или може би… моето друго аз го познава. То твърди, че името му е Джек Паркър, но… какво? Да го опиша?! Добре…“

И се бе почнало.

„Сега те моля да не ми отвличаш вниманието, Съни. Господин Слоут ще кацне в Мънси в десет и петнадесет…“

Времето почти изтичаше.

„Казах ти да замъкнеш задника си вкъщи, Джек… сега е твърде късно.“

„Всички момчета са лоши. Това е аксиома.“

Джек леко повдигна глава и погледна към другия край на стаята. Гардънър и Съни Сингър седяха един до друг на бюрото. Съни натискаше клавишите на сметачната машина, Гардънър му диктуваше цифра след цифра. Всяка цифра предхождаше името на момче от ППРН, всички имена бяха подредени по азбучен ред. Пред Сънлайт Гардънър имаше разтворена счетоводна книга, дълго метално чекмедже и разбъркана купчина пликове. Той вдигна един от пликовете, за да прочете сумата, надраскана върху предната страна, и Джек успя да разгледа гърба му. Върху него, под рисунката на две щастливи дечица, които, хванати за ръка, радостно подскачаха по пътя към църквата и размахваха Библии, пишеше: „Искам да стана лъч от светлината на Исус!“

— Томкин. Сто долара и даже шест отгоре. — Пликът изчезна в чекмеджето при вече приключените.

— Струва ми се, че пак го е ударил през просото — каза Съни.

— Бог вижда истината, но е търпелив — кротко отвърна Гардънър. — Виктор ще се оправи, а ти млъкни, та да успеем да свършим до шест.

Съни натисна клавишите.

Картината с вървящия по водата Исус беше отместена, зад нея имаше сейф. Отворен.

Джек видя, че върху бюрото на Гардънър има и други интересни неща: омърляната му раница и два плика. Върху единия пишеше Джек Паркър, върху другия — Филип Джек Вълк.

Третото нещо беше връзката с ключовете на Сънлайт Гардънър.

Очите на момчето отскочиха от нея и се спряха върху заключената врата в лявата част на помещението. Знаеше, че това е личният изход на Гардънър към Териториите. Само ако имаше начин…

— Йелин. Шестдесет и два долара и деветнадесет цента.

Гардънър въздъхна, сложи последния плик в дългото метално чекмедже и затвори счетоводната книга.

— Както изглежда, Хек е бил прав. Мисля, че нашият скъп приятел, господин Джек Паркър, се е събудил. — Изправи се, заобиколи бюрото и тръгна към момчето. Побърканите му замъглени очи блестяха. Бръкна в джоба си и извади запалката. Джек усети как при вида й го обзема паника. — Само че твоето име изобщо не е Паркър, нали, скъпо мое момче? Истинското ти име е Сойер, нали така? Да, разбира се, че е Сойер. И някой, който силно се интересува от теб, ще пристигне много, много скоро. И ние ще трябва да му разкажем доста любопитни неща, нали?

Сънлайт Гардънър се изкиска и отвори капачето на запалката.

— Изповедта е полезна за душата — прошепна той и жълтият пламък се изви над пръстите му.

4.

Туп!

— Какво беше това? — възкликна Рудолф и вдигна глава от пейката си срещу фурните, където вечерята — петнадесет големи парчета пуйка — приятно цвърчеше.

— Кое какво беше? — попита Джордж Ъруинсън.

Откъм мивката се разнесе цвилещият смях на Дони Киган, който белеше домати.

— Не чух нищо — каза Ъруинсън.

Дони пак се изсмя.

Рудолф вбесено го погледна.

— Ама както си подхванал доматите, от тях нищо няма да остане, идиот такъв!

— Иииу-иииу-иииу!

Туп!

— Ето пак. Сега го чу, нали?

Ъруинсън само поклати глава.

Рудолф изведнъж се изплаши. Думкането идваше от сандъка, дето се предполагаше, че уж се използувал за сушене на сено. Да-да! В сандъка бяха затворили едрото момче, същото, за което говореха, че сутринта било хванато в педерастия с приятеля си. А нали приятелят му тъкмо вчера се бе опитал да го подкупи, за да се измъкнат. Казваха, че едрото момче съвсем било побесняло, преди Баст да му светне един… ама някои твърдяха, че то по-рано не само му счупило ръката, а просто я направило на каша. Това сигурно беше лъжа, нямаше начин да не е, но…

Туп!

Този път Ъруинсън се огледа. И Рудолф изведнъж реши, че трябва да отиде до тоалетната и че може би ще се качи чак на третия етаж, за да си свърши работата. И няма да слезе два или даже три часа. Усещаше приближаването на нещо злокобно, на нещо много злокобно.

Туп-туп!

По дяволите вечерята!

Рудолф съблече престилката, метна я на плота върху тавите риба треска, която обезсоляваше за утрешната вечеря, и тръгна към вратата.

— Къде отиваш? — попита Ъруинсън. Гласът му изведнъж бе станал твърде висок и трепереше. Дони Киган, с увиснала върху лицето влажна коса, продължаваше яростно да бели доматите — бяха големи като дюли, но изпод ножа му излизаха колкото топчета за пинг-понг.

ТУП! ТУП! ТУП-ТУП-ТУП!

Рудолф не отговори на въпроса на Ъруинсън и когато стигна до стълбището към втория етаж, почти тичаше. В Индиана бяха настанали тежки времена, работата беше кът, а Сънлайт Гардънър плащаше в брой.

И въпреки това Рудолф се зачуди дали времето да си потърси нова работа не е дошло и дали да не се измете оттук.

5.

ТУП!

Горният болт се скъса и за миг между сандъка и страничния му капак зейна тъмна пролука.

Няколко минути тишина. После:

ТУП!

Долният болт изскърца и се огъна.

Скъса се.

Капакът на сандъка се отвори, големите груби панти изскърцаха. Подадоха се обърнатите нагоре ходила на два огромни, покрити с козина крака. Дълги нокти се забиха в земята.

Вълк започна да си проправя път навън.

6.

Пламъкът на запалката се движеше напред-назад пред очите на Джек. Напред-назад, напред-назад. Сънлайт Гардънър приличаше на странна кръстоска между хипнотизатор и артист-ветеран, изпълняващ ролята на Великия учен в шоуто „Покрити със забрава дни и случки“. Беше смешно и ако не бе толкова ужасен, Джек сигурно би се изсмял. И може би щеше да се изсмее в края на краищата.

— А сега имам няколко въпроса към теб и ти ще им отговориш — каза Гардънър. — Господин Морган несъмнено би могъл и сам да изкопчи отговорите от теб, но аз предпочитам да му спестя затрудненията. Така че… от колко време можеш да се пренасяш?

— Не разбирам какво имате предвид.

— Откога можеш да се пренасяш в Териториите?

— Не разбирам за какво говорите.

Пламъкът се приближи.

— Къде е негърът?

— Кой?

— Негърът, негърът! — кресна Гардънър. — Паркър, Паркъс, както ще да се нарича. Къде е той?

— Не разбирам за какво говорите.

— Съни! Анди! — изпищя преподобният. — Освободете лявата му ръка и ми я подайте!

Уоруик се наведе над рамото на Джек и направи нещо. След миг издърпаха ръката изпод кръста му. Тя беше изтръпнала и когато се раздвижи, я прободоха хиляди иглички. Опитът му да се бори излезе неуспешен. Те протегнаха ръката му напред.

— Сега разтворете пръстите му!

Съни дръпна малкия и безимения му пръст в една посока, а Уоруик — средния и показалеца в друга. След миг Гардънър държеше пламъка на запалката под меката тъкан между разчекнатите му пръсти. Острата болка се стрелна нагоре по ръката му и сякаш изпълни цялото му тяло. Разнесе се сладникава миризма на обгорена плът. На неговата. На неговата собствена!

След цяла вечност Гардънър отдръпна запалката и я затвори. Фини капчици пот покриваха челото му. Дишаше задъхано.

— Дяволите пищят, преди да излязат — каза той. — О, да, наистина го правят. Нали, момчета?

— Да, хвала на Бога — отвърна Уоруик.

— Вие ще им помогнете този път — подмаза се Съни.

— О, да, така е. Наистина ще го направя. Знам тайните и на момчетата, и на дяволите. — Гардънър доволно изхихика и се наведе напред. Лицето му спря на сантиметър от очите на Джек. Тежката, сладникава миризма на парфюма му изпълни носа на момчето. И макар че беше ужасна, то си помисли, че все пак е доста по-добра от вонята на неговата обгорена плът.

— Е, Джек? От колко време се пренасяш? Къде е негърът? Какво знае майка ти? На кого си казал? Какво ти е казал негърът? Нека започнем с това.

— Не разбирам за какво говорите.

Гардънър се ухили.

— Момчета, ще трябва да пуснем още слънчева светлина в душата на този момък. Вържете му пак лявата ръка и ми дайте дясната.

Сънлайт Гардънър отвори запалката и с палец върху колелцето зачака да изпълнят нарежданията му.

7.

Джордж Ъруинсън и Дони Киган все още бяха в кухнята.

— Някой стои пред външната врата — нервно каза Ъруинсън.

Дони не отвърна. Бе свършил с беленето на доматите и сега се грееше край печките. Не знаеше с какво друго да се захване. Отсреща бе започнала изповедта и му се искаше да е там, по време на изповедта човек се чувствуваше защитен, а не нервен, много нервен като тук в кухнята, но Рудолф не ги беше освободил. Така че най-добре беше да не мърда оттук.

— Чувам някого — повтори Джордж.

— Иииу-иииу-иииу! — изцвили Дони.

— Господи, не се смей така, че настръхвам! — възкликна Джордж. — Под дюшека имам нова книжка с вицове. Ако хвърлиш един поглед навън, ще ти дам да я прочетеш.

Дони поклати глава и отново нададе магарешкия си рев.

Джордж погледна към вратата. Шумолене. Подраскване. Наистина звучеше като подраскване. Подраскване по вратата, както когато куче иска да бъде пуснато вътре. Някое бездомно кученце. Само че коя порода бездомни кученца подраскват в горния край на врата, висока почти два метра?

Джордж се приближи до прозореца и погледна навън. Не успя да види почти нищо в мрака. Сандъкът бе само една по-тъмна сянка между сенки.

После тръгна към вратата.

8.

Джек изкрещя толкова високо и силно, та му се стори, че гърлото му ще се скъса. Кейси също се бе присъединил към тях,Кейси с огромния си, полюляващ се корем, и това не бе в негова полза, понеже тримата — Кейси, Уоруик и Съни Сингър — още по-лесно се справяха с него и с протегнатата му над пламъка ръка.

Този път когато Гардънър се отдръпна, върху дланта на Джек остана черен подут мехур колкото двадесет и пет центова монета.

Преподобният се приближи до бюрото, взе плика с надпис „Джек Паркър“, върна се и извади перцето за китара.

— Какво е това?

— Перо за китара — успя да промълви Джек.

Ръцете му изгаряха от болка.

— Какво е в Териториите?

— Не разбирам какво имате предвид.

— Какво е това?

— Топче. Да не би да сте сляп?

— В Териториите играчка ли е?

— Не раз…

— Огледало ли е?

— … бирам…

— Изчезва ли, когато го въртиш бързо?

— … за какво…

— Разбираш! Много добре разбираш, дяволско изчадие!

— … говорите.

Гардънър го плесна през лицето.

Извади сребърния долар. Очите му блестяха.

— Какво е това?

— Леля Хелън ми го даде за късмет.

— В какво се превръща в Териториите?

— В кутийка със сен-сен.

Гардънър извади запалката.

— Последен шанс, момче.

— Превръща се във вибрафон и свири „Лудите ритми“.

— Дайте ми пак дясната му ръка и здраво я дръжте — каза Гардънър.

Джек се задърпа, но в края на краищата те успяха да изпружат ръката му.

9.

Парчетата пуйка бяха започнали да се овъгляват във фурната.

Джордж Ъруинсън вече пет минути стоеше пред вратата и се опитваше да събере сили да я отвори. Подраскването не се бе повторило.

— Е, сега ще ти покажа, че няма от какво да се страхуваш, пъзльо такъв — сърцато заяви Джордж. — Когато човек се уповава на Бога, няма нужда да се страхува.

С това величаво твърдение той отвори вратата. Огромно, тъмно и космато нещо стоеше на прага, а от очните му дупки излизаха червени пламъци. Джордж проследи с поглед как една лапа се вдига във ветровития есенен сумрак и как после се стрелва надолу. Шестсантиметровите й нокти проблеснаха на кухненската светлина, откъснаха главата на Джордж Ъруинсън и я запратиха през помещението, за да облее всичко наоколо с кръв и да изпръска обувките на смеещия се Дони Киган, на лудо смеещия се Дони Киган.

Вълк скочи в кухнята и се приземи на четирите си лапи. Мина покрай Дони Киган, без да го погледне, и изтича в коридора.

10.

„Вълк! Вълк! Точно тук и сега!“

Гласът на Вълк звучеше в главата му, но беше по-плътен, по-дълбок, по-заповядващ от всякога и проряза замъгленото му от болка съзнание като нож от фина шведска стомана.

„Вълк тича с луната“ — помисли си Джек и изпита едновременно триумф и жалост.

Сънлайт Гардънър гледаше нагоре с присвити очи. В този миг самият той твърде много приличаше на звяр — на звяр, подушил носената от вятъра опасност.

— Преподобни? — задъхано изрече Съни. Разширените му зеници блестяха.

„Той се радва — помисли си Джек. — Започна ли да говоря, ще се разочарова!“

— Чух нещо — каза Гардънър. — Кейси, иди да видиш какво става в кухнята и салона.

— Добре.

Гардънър отново погледна Джек.

— Скоро трябва да тръгвам за Мънси и искам, когато посрещна господин Морган, незабавно да мога да му дам информация. Така че най-добре ще бъде да говориш, Джек, и да си спестиш по-нататъшните болки.

Момчето го погледна. Надяваше се, че развълнуваното думкане на сърцето му няма да се покаже върху лицето му, нито ще си проличи в по-бързо предателско пулсиране на шията му. Ако Вълк е излязъл от сандъка…

Гардънър вдигна двете си ръце. В едната държеше перцето на Спийди, в другата — монетата на капитан Фарън.

— Какви са тези неща?

— Когато се пренасям, те се превръщат в тестиси на костенурка — каза Джек и диво и истерично се изсмя.

Гардънър побесня, лицето му се наля с кръв.

— Стегнете му ръцете! — кресна той на Анди и Съни. — Стегнете ръцете на проклетото копеле и после му смъкнете панталоните! Нека видим какво ще стане като подгреем собствените му тестиси!

11.

Хек Баст беше отегчен до смърт от изповедите. Вече ги бе слушал. Стотици пъти бе чувал дребните, изсмукани от пръстите грехове. „Свих пари от чантата на мама, пушех цигари с марихуана в училищния двор, слагахме лепило в плик и после го дишахме, направих това, направих онова.“ Пфу! Детски истории. Никаква тръпка. Нищо, което да отвлече вниманието му от непрекъснато пулсиращата болка в ръката му. Хек искаше да е в сутерена, да действува онова хлапе Сойер. А след това можеха да подхванат едрия дебил, който някак си бе успял да го издебне и беше смазал чудесната му дясна ръка. Да, ей това би било истинско удоволствие. Особено ако имаха подръка менгеме!

Върнън Скарда, едно от момчетата, както обикновено монотонно нареждаше:

— … та значи виждаме ние, че ключовете са в нея, нали разбирате кво искам да кажа. И той вика: „Айде да скочим в таратайката и да напраим едно кръгче“. Та значи вика ми го той, ама аз знам, че не са редни тия работи, и му го казвам, а той ми вика: „Ама ти си бил истинска курешка“. А аз му викам: „Що се излагаш, вобще не съм курешка“. А той ми вика: „Докажи го де, докажи го“. И аз му викам… и той ми вика…

„Мили Боже!“ — помисли си Хек Баст. Болката в ръката му ставаше наистина нетърпима, а бе забравил обезболяващите си хапчета горе в спалнята. Видя, че седящият в дъното на салона Пибоди се прозява така юнашки, сякаш е решил да си откачи ченетата.

— И значи намъкнахме се ние и потеглихме и тогава той ми вика…

Изведнъж някаква сила блъсна вратата и я откърти от пантите. Вратата се удари в стената, отскочи, падна върху едно момче, Том Касиди, повали го на пода и го приплеска. Нещо скочи в салона и в първия миг Хек Баст си помисли, че е най-голямото шибано псе, което някога е виждал. Момчетата се разпищяха, наскачаха ококорени… и невярващо се смразиха, когато сиво-черният звяр с висящи по тялото му парчета от сини панталони и карирана риза се изправи на задните си крака.

Върнън Скарда стоеше облещен, увисналата му челюст леко помръдваше.

Вълк изрева и свирепо се огледа. Момчетата заотстъпваха. Педърсън се насочи към вратата. Вълк, чиято глава почти опираше в тавана, се стрелна по-бързо от светлината и протегна ръка, дебела като греда. Ноктите му прокопаха канал през гърба на Педърсън. За миг гръбнакът му ясно се видя — приличаше на потънало в кръв въже. По стените се стичаше кръв. Педърсън направи голяма, несигурна крачка през прага и се свлече на пода в коридора.

Вълк се обърна… и пламтящите му очи се насочиха към Хектор Баст, който се изправи на безчувствените си крака и се втренчи в косматия, червеноок ужас пред себе си. О, Хек знаеше кой е той… или поне какъв е бил.

Би дал всичко на света отново да се чувствува отегчен.

12.

Джек пак седеше на стола, пристегнатите към кръста му ръце пулсираха от болка. Съни жестоко бе стегнал връзките на усмирителната риза, а след това беше разкопчал и смъкнал панталоните му.

Гардънър поднесе запалката към очите на момчето и каза:

— Сега ме чуй, Джек, и то добре ме чуй. Отново започвам да изреждам въпросите си и не им ли отговориш както трябва, педерастията и другите подобни изкушения ще престанат да съществуват за теб, докато си жив.

Съни Сингър диво се изхили. Очите му пак блестяха гадно и ненаситно, с болезнена алчност се взираха в Джек.

— Преподобни Гардънър! Преподобни Гардънър! — Беше Кейси и беше страшно уплашен. Джек отвори очи. — Горе нещо не е наред. Цари странна бъркотия!

— Не искам да бъда обезпокояван точно сега.

— Дони Киган се смее в кухнята като идиот, а…

— Нали преподобният Гардънър ти каза, че не иска да бъде обезпокояван — сряза го Съни. — Не го ли чу?

Но Кейси беше твърде уплашен, за да спре.

— … в салона сякаш е паднала бомба! Писъци! Крясъци! Кат че ли…

Изведнъж някакъв невероятно силен и жизнен вик прозвуча в съзнанието на Джек:

„Джеки! Къде си? Вълк! Къде си точно тук и сега?“

— … се е вмъкнала цяла глутница кучета!

Гардънър гледаше Кейси с присвити очи и стиснати устни.

„В кабинета на Гардънър! В сутерена! Където бяхме преди!“

„Надолу ли, Джеки?“

„По стълбите, Вълк! Надолу по стълбите!“

„Точно тук и сега!“

Това е. Браво! Вълк беше на свобода. Джек чу удар и писък на горния етаж.

— Преподобни Гардънър, какво е това? — попита Кейси. Обикновено зачервеното му лице бе съвсем бледо. — Какво е…

— Млък! — кресна Гардънър и Кейси подскочи като ударен. Очите му обидено се ококориха, тлъстите му бузи трепереха. Гардънър го блъсна встрани и се приближи до сейфа. Извади голям револвер и го затъкна в колана си. За пръв път преподобният Сънлайт Гардънър изглеждаше уплашен и объркан.

На горния етаж нещо се разби, последва страховит писък. Сингър, Уоруик и Кейси нервно пристъпваха от крак на крак с обърнати нагоре очи — приличаха на хора, затворени в противобомбено скривалище, които слушат нарастващия вой на сирените над главите си.

Гардънър погледна Джек и лицето му се разкриви в усмивка. Ъгълчетата на устните му се извиваха неравномерно, сякаш бяха завързани за конци, подръпвани от неумел кукловод.

— Той ще дойде тук, нали? — рече той и кимна, като че ли Джек бе отвърнал. — Ще дойде… но не мисля, че ще си тръгне.

13.

Вълк скочи. Хек Баст успя да вдигне гипсираната си дясна ръка и да я задържи пред гърлото си. Крехко изхрущяване, нечовешка болка, облак бял прах — Вълк бе отхапал част от гипса и това, което беше останало от ръката вътре. Хек глуповато сведе поглед. От китката му се лееше гореща кръв и попиваше в белия пуловер.

— Милост — изплака той. — Моля, не…

Вълк изплю ръката. Главата му се стрелна напред със скоростта на нападаща змия и разкъса гърлото на момчето. То смътно усети някакво придърпване — и толкоз.

14.

Пибоди побягна от салона, подхлъзна се в кръвта на Педърсън, подпря се на едно коляно, изправи се и с всички сили затича по коридора на първия етаж, без да спре и за миг да повръща. Изпаднали в паника хлапета, пищящи от ужас, бягаха накъдето им видят очите. Пибоди също беше ужасен, но си спомняше какво трябва да направи в екстремни ситуации, макар че не смяташе някой да е очаквал ситуация, екстремна колкото настоящата; преподобният Гардънър по-скоро бе имал предвид, че на някое от хлапетата може да му избие чивията и да реши да накълца на парчета едно-две от другарчетата си или нещо такова.

Над приемната, където въвеждаха новопристигналите момчета, имаше малък кабинет, използуван само от малцината, които Гардънър бе причислил към своите „просветени помощници“. Пибоди се заключи в него, хвана телефона и набра номера за спешно свързване с полицията. След миг говореше с Франки Уилямс.

— Пибоди от дома „Слънчева светлина“. Незабавно трябва да дойдете. Доведете колкото полицаи можете, сержант Уилямс. Тук е…

Отвън се чу ридаещ писък, последван от звук на разцепващо се дърво. Понесе се ръмжащ, лаещ вой и писъкът пресекна.

— … истински ад — довърши той.

— Какъв ад? — нетърпеливо попита Уилямс. — Я ми дай Гардънър.

— Не знам къде е преподобният, но той би искал да сте тук. Умират хора. Има мъртви деца.

— Какво???

— Просто елате с повечко от вашите. И си вземете пистолетите.

Нов писък. Трясък на нещо, което тежко се сгромолясва. Сигурно се бе прекатурил високият бюфет в предния коридор.

— И картечници, ако можете да намерите.

Шум на счупен кристал. Май големият полилей в коридора падна и се разби. Пибоди се сви. Чудовището отвън май разпердушинваше дома с голи ръце.

— Господи, ако можете, донесете и неутронна бомба — рече момчето и се разрева.

— Какво…

Пибоди затвори, преди Уилямс да довърши. Сви се в дупката под бюрото, обхвана с ръце главата си и прилежно започна да се моли всичко това да излезе само сън, най-лошият шибан кошмар на света.

15.

Вълк вилнееше в коридора на първия етаж между салона и входната врата. Прекатури високия бюфет, после с лекота подскочи нагоре, сграбчи полилея и се залюля като Тарзан. Полилеят се изскубна от тавана и поръси с ромбовидни парченца кристал целия коридор.

„Надолу. Джеки е долу в сутерена. Къде е… долу?“

Едно момче, което повече не можеше да понася агонията на очакването звярът да се махне, отвори вратата на дрешника, където се криеше, и търти към стълбите. Вълк го сграбчи и го запрати в другия край на коридора. То се удари в затворената врата на кухнята и се свлече на пода в безформена купчинка.

Главата на Вълк започна да се замайва от подлудяващата миризма на прясна кръв. Около муцуната му висяха ужасяващи, кървави кичури козина. Опитваше се да продължи да разсъждава, но беше трудно, много трудно. Трябваше бързо да успее да намери Джеки, преди напълно да загуби способността си да мисли.

Спусна се пак към кухнята, откъдето беше влязъл. Подскачаше на четири крака, понеже по този начин напредваше по-бързо и по-лесно… и изведнъж, докато минаваше покрай някаква затворена врата, си спомни. Тясното място. Мястото, което бе приличало на гроб. Мястото с влажна, тежка миризма…

„Надолу. Надолу по стълбите зад вратата. Точно тук и сега!“

— Вълк! — извика той, въпреки че момчетата, които още по-дълбоко се сгушиха в скривалищата си на първия и втория етаж, чуха само висок, тържествуващ рев. Вдигна двете мускулести стенобойни машини, появили се на мястото на ръцете му, и ги заби във вратата. Тя се разцепи в средата и трески и тресчици се струйнаха надолу по стълбището. Вълк си проправи път. Да, тук беше тясното като гърло място, оттук минаваше пътят за мястото, където Белият човек сипеше лъжите си, докато Джек и Вълк Малодушния трябваше да седят и да слушат.

Сега Джек беше там долу. Вълк долавяше миризмата му.

Но надушваше и Белия човек… и барут.

„Внимателно…“

О, да! Вълкодлаците знаят да внимават. Вълкодлаците тичат и разкъсват, и убиват, но когато трябва да… Вълкодлаците знаят да внимават.

Безшумно, с червени като стопове очи той се спусна на четири крака надолу по стълбите.

16.

Гардънър ставаше все по-нервен. Джек си помисли, че му прилича на човек, който върви през минирано поле. Очите му се мятаха в три-четвърти такт: студиото на Кейси, стола на Джек, затворената врата към коридора.

Шумовете горе бяха престанали.

Съни Сингър тръгна към вратата.

— Ще се кача горе и ще видя…

— Никъде няма да ходиш! Връщай се на мястото си!

Съни се нацупи, сякаш Гардънър го бе ударил.

— Какво става, преподобни Гардънър? — попита Джек. — Май сте малко нервен.

Съни му заби един шамар.

— Внимавай какво говориш, сополанко. Добре внимавай!

— Ти също ми се виждаш нервен, Съни. И ти, Уоруик. Пък и Кейси в студиото си не…

— Накарайте го да млъкне! — изведнъж изпищя Гардънър. — Не можете ли да направите нещо и вие? Всичко ли трябва да свърша сам?

Съни пак, още по-силно, удари Джек и от носа му потече кръв, но той се усмихна. Вълк беше много близо… и Вълк внимаваше. Джек усети как в него се промъква безумната надежда, че може би ще успеят да се измъкнат живи от всичко това.

Кейси изведнъж се изправи, махна слушалките от ушите си и натисна копчето на домофона.

— Преподобни Гардънър! По външните микрофони се чуват сирени!

Разширените очи на Гардънър се плъзнаха към Кейси.

— Какво? Колко? На какво разстояние са?

— Много. Още не са в двора, но без съмнение идват насам.

Джек видя, че Гардънър загуби самообладание. За миг седна и нерешително се огледа, после внимателно отри устата си с ръка.

„Не го притеснява само случилото се горе, нито самите сирени. Той също знае, че Вълк е близо. Надушва го някак си… и това не му харесва. Вълк, току-виж имаме шанс. Може би просто ще имаме!“

Гардънър подаде револвера на Съни Сингър.

— Нямам време да се разправям с полицията и с бъркотията горе точно сега. Морган Слоут е по-важен. Тръгвам за Мънси.Съни, ти и Анди ще дойдете с мен. Дръж револвера, насочен към нашия приятел Джек, докато изкарам колата от гаража. Щом чуете клаксона, идвайте.

— Ами Кейси? — издудна Анди Уоруик.

— Да, да, и той, и Кейси — веднага се съгласи Гардънър и Джек си помисли: „Преподобният просто ви зарязва, глупави копелета. Офейква и ви зарязва и това е толкова очевидно, както ако пусне обява във вестника и разгласи постъпката си, но мозъците ви са твърде задръстени, за да го разберат. А тъпотата ви е толкова голяма, че можете да седите тук долу цели десет години и да чакате клаксона, стига храната и тоалетната хартия да не свършат.“

Гардънър се изправи. Съни Сингър, зачервил лице от важността на новата задача, седна зад бюрото му и насочи револвера към Джек.

— Ако гламавият му приятел се мерне насам, застреляй го.

— Как би могъл да се мерне? — попита Съни. — Нали е в сандъка.

— Няма значение — отвърна Гардънър. — Той е зло. И двамата са зло. Това е несъмнено. Това е аксиома. Покаже ли се бавноразвиващият се, застреляй го, застреляй ги и двамата. — Затършува между ключовете и избра един. — Щом чуете клаксона — повтори той, отвори вратата и излезе.

Джек наостри уши, опита се да долови сирени, но не чу нищо.

Вратата се затвори зад Сънлайт Гардънър.

17.

Времето сякаш спря.

Минутите се влачеха по-бавно от часове. Една, две, четири. Тримата „просветени помощници“ на Гардънър, които бяха оставени при Джек, изглеждаха като момчета, играещи на „Спри, замръзни!“. Съни седеше прав като свещ зад бюрото на преподобния — място, което харесваше и желаеше — с насочен към лицето на Джек револвер. Уоруик стоеше до вратата към коридора. Кейси, отново сложил слушалките, седеше в ярко осветеното студио и мрачно се взираше през другия стъклен правоъгълник в тъмния параклис. Не виждаше нищо, само слушаше.

— Той няма да ви вземе със себе си — изведнъж каза Джек.

Звукът на собствения му глас малко го изненада. Беше равен и спокоен.

— Млъквай, сополанко — сряза го Съни.

— Не сдържайте дъх, докато чакате клаксона. Току-виж съвсем сте посинели.

— Анди, обади ли се пак, счупи му носа! — нареди Съни.

— Точно така. Счупи ми носа, Анди. Застреляй ме, Съни. Гардънър се измъкна, а ченгетата идват. Тъкмо ще ви пипнат тримката, наведени над труп в усмирителна риза. — Замълча и се поправи: — Труп със счупен нос в усмирителна риза.

— Анди, цапни му един.

Уоруик тръгна към Джек, а той го погледна право в очите.

— Хайде, Анди. Удари ме. Я колко съм кротък. Чудесна цел.

Уоруик вдигна юмрук, замахна… и после се поколеба. В очите му проблесна несигурност.

На бюрото на Гардънър имаше голям електронен часовник. Очите на Джек го погледнаха за миг и отново се върнаха на лицето на Уоруик.

— Анди, вече минаха четири минути. Колко време му трябва на човек, за да си изкара колата от гаража, особено ако бърза?

Съни Сингър стана от стола на Сънлайт Гардънър, заобиколи бюрото и щръкна пред Джек. Тясното му, лукаво лице бе разярено, юмруците му — свити. Понечи да го удари, но Уоруик, който беше по-едър, го задържа. По лицето му се четеше безпокойство, силно безпокойство.

— Чакай — каза той.

— Не искам да го слушам! Не искам…

— Защо не попитате Кейси дали сирените се приближават? — подхвърли Джек и Уоруик се смръщи още повече. — Не ви ли е ясно, че той ви заряза? Трябва ли да ви нарисувам картината? Скоро тук ще стане лошо. Той знаеше това, просто го помириса. И ви остави на топа на устата. От звуците горе…

Сингър се освободи от ръцете на Уоруик и удари Джек по бузата. Главата на Джек се врътна на една страна, после бавно се върна и той довърши мисълта си:

— … личи, че се е ляла кръв, много кръв.

— Млъкни или ще те убия! — изсъска Съни.

Цифрите на часовника премигнаха.

— Пет минути — каза Джек.

— Съни, дай да го измъкнем от това нещо — предложи Уоруик.

— Не! — Викът на Сингър бе отчаян, яростен и… най-сетне уплашен.

— Знаеш какво ни каза преподобният. Още преди. Когато идваха онези от телевизията. Че никой не бива да вижда усмирителните ризи. Че няма да разберат,че…

Щрак! Домофонът.

— Съни! Анди! — Гласът на Кейси беше уплашен. — Вече са съвсем близо! Сирените! Боже! Какво ще правим?

— Дай да го освободим! — Лицето на Уоруик бледнееше с изключение на двете червени петна високо върху скулите му.

— Преподобният Гардънър каза и че…

— Пет пари не давам какво е казал! — Гласът на Уоруик притихна и зазвуча като гласа на обезумяло от страх дете. — Ще ни хванат, Съни! Ще ни хванат!

И Джек си помисли, че вече и той чува сирените или поне въображението му ясно си представя воя им.

Очите на Съни се врътнаха към него с ужасна, уловена в капан нерешителност. Той понадигна револвера и за миг Джек реши, че Съни наистина ще го застреля.

Но минутите вече бяха шест, а все още не се чуваше сигнал от клаксона на Божествения, известяващ, че колата тръгва към Мънси.

— Освободи го. Хич и не искам да го докосвам. Той е грешник и педераст — намусено каза Съни и се върна на бюрото. Пръстите на Анди Уоруик пипкаво се заеха с връзките на усмирителната риза. — Най-добре е да мълчиш — задъхано добави Съни. — Проговориш ли, ще те убия.

Свободна дясна ръка.

Свободна лява ръка.

И двете безчувствено се свлякоха в скута му. След миг игличките се върнаха.

Уоруик издърпа омразната риза — сивокафяв, вонящ на мухъл брезент с връзки от необработена кожа — повъртя я в ръце, смръщи се, прекоси помещението и започна да я тъпче в сейфа на Гардънър.

— Вдигни си панталоните — каза Съни. — Да не мислиш, че искам да ти гледам срамотиите!

Джек се затутка с гащетата си, добра се до колана на панталоните си и някак си успя да ги издърпа нагоре.

Щрак! Домофонът.

— Съни! Анди! — Гласът на Кейси. Уплашен. — Чувам нещо.

— Завиват ли? — почти изписка Съни. Уоруик удвои усилията си да натъпче усмирителната риза в сейфа. — Завиват ли вече по…

— Не! В параклиса! Не мога да видя нищо, но чувам, че в тъмното…

Изтрещя счупено стъкло. Вълк изскочи от тъмнината на параклиса и влетя в студиото.

18.

Кейси се отблъсна от пулта и се понесе назад със стола си на колелца, микрофоните страховито усилиха писъците му.

Вътре в студиото се изсипа порой от стъкла. Вълк се приземи на четири лапи върху наклонения пулт и едновременно пристъпи и се плъзна по него. Очите му изпускаха червени пламъци. Дългите му нокти напосоки закачиха някакви копчета. Големият магнетофон „Сони“ започна да се върти.

„… комунисти!“ — изрева гласът на Сънлайт Гардънър. Магнетофонът бе пуснат до дупка и удави писъците на Кейси и виковете на Уоруик Съни да го застреля, да го застреля, да го застреля! Но гласът на Гардънър не изпълняваше соло. Като странен фон, досущ музика от ада, прозвучаха размесените трели на много сирени — микрофоните на Кейси прихванаха кервана от полицейски коли, които завиха по алеята и се насочиха към дома „Слънчева светлина“.

„О, те ще ви разправят, че няма нищо лошо в това да разглеждате мръсните им книжки! Ще ви разправят, че няма значение, че е противозаконно човек да се моли в държавните училища! Ще ви разправят даже, че няма значение, че шестнадесет от конгресмените на САЩ и двама от губернаторите на САЩ по собствените им признания са хомосексуалисти! Ще ви разправят…“

Столът на Кейси се блъсна в стъклената стена между студиото и кабинета на Сънлайт Гардънър. Главата му се изви и за миг всички видяха агонизиращите му, изпъкнали очи. Вълк скочи от ръба на пулта. Главата му удари корема на Кейси… и се заби в него. Челюстите му започнаха да се отварят и да се затварят със скоростта на тръстикорезачка. Плисналата кръв изпръска прозореца. Кейси се загърчи.

— Съни, застреляй го, застреляй това проклето чудовище! — изпищя Уоруик.

— По-скоро ще застрелям него — отвърна Съни и погледна към Джек.

Говореше с лекотата на човек, достигнал най-накрая до велико решение. Кимна и се ухили.

„… Денят идва, момчета! О, да, големият ден наистина идва и всички комунисти, хуманисти и запътили се към ада атеисти ще открият, че скалата няма да ги защити, че мъртвото дърво няма да им предложи убежище! Те ще — о, кажете «алилуя», те ще…“

Вълк, ръмжащ и разкъсващ.

Сънлайт Гардънър, оплюващ комунизма и хуманизма и запътилите се към ада търговци на наркотици, които и насън не искаха да слушат подобни проповеди в държавните училища.

Отвън сирени, захлопващи се врати на коли, нечий глас, съветващ да се внимава, понеже хлапето наистина било много уплашено.

— Да, ти си този, който ни създаде всички неприятности.

Съни вдигна 45-калибровия револвер. Дулото му изглеждаше голямо колкото входа на тунела пред Оутли.

Стъклената стена между студиото и кабинета с трясък се срути. Една сиво-черна космата фигура с разрязана от стъклата муцуна влетя в стаята, краката й кървяха. Тя нададе почти човешки рев и мисълта толкова силно се насочи към Джек, че той залитна назад.

„Ти няма да навредиш на стадото!“

— Вълк! — изплака момчето. — Внимавай! Внимавай! Той има револ…

Съни два пъти дръпна спусъка. Изстрелите оглушително отекнаха в затвореното пространство. Куршумите не бяха предназначени за Вълк. Те бяха насочени към Джек, но улучиха Вълк, който бе скочил и в този миг се намираше между двете момчета. Джек видя да зейват огромни, кървави дупки, когато куршумите излязоха от тялото на Вълк, но отклонили се от пътя си, изобщо не го докоснаха, въпреки че той почувствува изсвирването на единия покрай лявата си буза.

— Вълк!

Вълк тромаво завърши скока си. Дясното му рамо се изви напред, той се блъсна в стената, изпръска я с кръв и събори на пода сложената в рамка снимка на Сънлайт Гардънър в свети одежди.

Съни Сингър се обърна към Вълк, засмя се и още веднъж стреля в него. Държеше револвера с две ръце и раменете му отскочиха назад с отката. Гъст, зловонен дим неподвижно увисна във въздуха. Вълк драскаше с лапи и се мъчеше да се изправи. Най-сетне успя да се вдигне на задните си крака. Смразяващ вой от болка и ярост заглуши гърмящия магнетофонен глас на Сънлайт Гардънър.

Съни стреля в него за четвърти път. Куршумът проби дупка в лявата му ръка. Разхвърчаха се кръв и хрущяли.

— Джеки! Джеки! О, Джеки, боли, много ме боли…

Джек се хвърли напред и сграбчи часовника на Гардънър — първото нещо, което му попадна.

— Съни, внимавай! — изкрещя Уоруик. — Вни…

И тогава Вълк, целият в кръв, се спусна върху него. Двамата се счепкаха и за миг сякаш танцуваха.

„… завинаги в море от огън! Защото Библията казва…“

Съни понечи да се обърне и Джек стовари часовника върху главата му с цялата сила, която успя да събере. Пластмасата изхрущя. Цифрите на циферблата замигаха коя както дойде.

Съни залитна и се опита да вдигне револвера. Джек отново замахна и прасна устата на Съни. Зъбите му изхрущяха и се счупиха, устните му се разкривиха в абсурдна усмивка. Пръстът му отново дръпна спусъка. Куршумът се заби между краката му.

Сингър се удари в стената, отскочи и се ухили на Джек с окървавената си уста. Олюля се и насочи револвера.

— Копеле про…

Вълк хвърли Уоруик. Той полетя напред с шеметна скорост и удари Съни в гърба, тъкмо когато стреляше. Куршумът промени посоката си, улучи една от въртящите се ролки на магнетофона и я разпердушини. Високопарният, пищящ глас на Сънлайт Гардънър замлъкна. От високоговорителите се разнесе басово бучене.

Вълк ревеше, олюляваше се и напредваше към Съни Сингър. Той пак вдигна револвера и дръпна спусъка. Чу се сухо безсилно изщракване. Ухилената физиономия на Съни помръкна.

— Не — кротко рече той и дръпна спусъка отново… и отново… и отново. Вълк посегна към него. Съни хвърли револвера по него и се опита да заобиколи огромното бюро на Гардънър. Револверът отскочи от главата на Вълк. С последен немощен изблик на сила той скочи през бюрото след Съни и помете всичко по пътя си. Съни се изплъзна встрани, но Вълк успя да сграбчи ръката му.

— Не! — изпищя той. — Не, недей! Пак ще отидеш в сандъка! Аз съм важна клечка! Аз… аз… ааааааааа…

Вълк изви ръката му. Разнесе се откъртващ звук — звукът, който се чува, когато превъзбудено от очакване дете си откъсва кълка от изпечената пуйка. Изведнъж ръката на Съни се озова в големите предни лапи на Вълк. От рамото му бликна кръв. Джек видя бялата заоблена топка на кокала. Обърна се встрани и изведнъж му прилоша.

За миг целият свят потъна в сивота.

19.

Когато отново се огледа, вълкодлакът се олюляваше в средата на касапницата, която по-рано бе кабинет на Гардънър.Очите му бяха бледожълти, приличаха на догарящи свещи. Нещо ставаше с лицето, с ръцете и краката му. Джек видя, че той отново се превръща във Вълк, и изведнъж разбра какво означава това. Значи старите легенди лъжеха, че само сребърен куршум може да убие вълкодлака, но очевидно в тях имаше и верни неща. Вълк се променяше, понеже умираше.

— Вълк, не! — изплака той и успя да се изправи на крака. Тръгна към него, подхлъзна се в локва кръв, подпря се на коляно и отново се изправи. — Не!

— Джеки! — Гласът бе нисък, гърлен, почти не се различаваше от ръмжене… но разбираем.

И макар и невероятно, но Вълк се опитваше да се усмихне. Уоруик бе оставил вратата към коридора отворена и гърбом пристъпваше нагоре по стълбите с ококорени, ужасени очи.

— По-бързо! — кресна му Джек. — По-бързо, изчезвай оттук!

Анди Уоруик хукна като подплашен заек.

Глас от домофона — гласът на Франки Уилямс — надвика монотонното бучене на високоговорителите. Беше ужасен, но пропит с гадна, нездрава възбуда.

— Господи, я вижте тука! Изглежда така, сякаш някой е вървял с месомелачка в ръка! Момчета, вие проверете в кухнята!

— Джеки!

Вълк рухна като повалено дърво.

Джек коленичи и го обърна по гръб. Козината изчезваше от бузите му със зловещата скорост на мигновена снимка. Очите му отново бяха станали лешникови. Изглеждаше ужасно изморен.

— Джеки — Вълк вдигна окървавената си ръка и докосна бузата му. — Простреля ли те? Успя ли…

— Не — отвърна момчето, докато полюляваше главата му в скута си. — Не, Вълк, изобщо не ме улучи.

— Аз… — Вълк затвори очи, после бавно ги отвори и се усмихна с невероятна благост. Заговори внимателно, произнасяше старателно всяка дума, очевидно се стремеше да го разберат добре. — Аз… запазих… моето… стадо.

— Да, запази го — каза Джек и сълзите му потекоха. Сърцето му се сви от болка. Той люлееше косматата, изморена глава на приятеля си и плачеше. — Ти наистина успя, добри ми Вълк…

— Добри ми… добри ми… Джеки.

— Вълк, ще се кача горе… там има полицаи… ще видя за линейка…

— Не! — Вълк още веднъж се помъчи да се надигне. — Ти продължавай… върви нататък…

— Не, Вълк, не без теб! — Всички лампи изглеждаха двойни, тройни. Държеше главата на Вълк в обгорените си ръце. — Не без теб, в никакъв случай…

— Вълк… не иска да живее в този свят. — Пое дълбок, треперлив дъх с широките си, разранени гърди и отново направи опит да се усмихне. — Мирише… много лошо мирише.

— Вълк, слушай, Вълк…

Вълк нежно хвана ръцете му. Докато ги държеше, Джек усети, че космите се топят, просто изчезват от дланите му. Чувството беше ужасно.

— Обичам те, Джеки.

— Аз също те обичам, Вълк. Точно тук и сега.

Вълк се усмихна.

— Връщам се, Джеки… Усещам го. Връщам се…

Изведнъж ръцете на Вълк започнаха да се смаляват.

— Вълк! — изкрещя момчето.

— Връщам се вкъщи…

— О, Вълк, недей! — Джек усети как сърцето се загърчи в гърдите му. Щеше да се пръсне, о, да, сърцата понякога се пръсват, той знаеше това. — Вълк, върни се, обичам те!

Във Вълк вече се усещаше някаква лекота, той сякаш се превръщаше в нещо прозрачно като стъкло… в потрепкваща илюзия. Сън наяве.

— … сбогом…

Вълк чезнеше като мъгла. Избледняваше… избледняваше…

— Вълк!

— … обичам те, Дже…

Вълк изчезна. На пода, където бе лежал, остана само кърваво очертание.

— О, Господи! — изстена Джек. — Господи, Боже мой!

Закърши ръце и се заклати със стенания в разрушения кабинет.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

ДЖЕК ОТНОВО ОТПРАШВА

1.

Времето минаваше. Джек, загубил всякаква представа, седеше, стиснал ръце под мишниците си, сякаш отново бе в усмирителната риза, клатеше се напред-назад, стенеше и се чудеше възможно ли е Вълк наистина да е изчезнал.

„Той изчезна. О, да, няма го. И познай кой го уби, Джек. Познай кой!“

В един миг микрофоните дрезгаво изпращяха. После се чу изпукването на статично електричество и всичко замлъкна — бученето на високоговорителите, гласовете горе, ленивото похъркване на моторите пред сградата. Джек изобщо не забеляза.

„Продължавай. Вълк каза да вървиш нататък.“

„Не мога. Не мога. Изморен съм. Каквото и да направя, винаги е погрешно. Загиват хора…“

„Я стига, самосъжалителна мижитурко! Помисли за майка си, Джек.“

„Не! Изморен съм. Остави ме!“

„И за кралицата.“

„Моля те, просто ме остави на мира…“

Той чу, че вратата в горния край на стълбището се отваря, и това го отрезви. Не искаше да го намерят тук. Нека го хванат отвън, в задния двор, но не и в това вонящо, оплискано с кръв, задимено помещение, където той беше измъчван, а приятелят му — убит.

Без да мисли какво прави, Джек взе плика с надпис „Джек Паркър“. Погледна вътре и видя перцето за китара, сребърния долар, охлузения си портфейл и пътния атлас на Ранд Макнали. Наклони плика и забеляза и стъкленото топче. Набута всичко в раницата си и я метна на рамо, чувствуваше се като човек в състояние на хипноза.

Стъпки по стъпалата — бавни и предпазливи.

— … къде ли са проклетите лампи…

— … странна миризма, като в зоологическа градина…

— … внимавайте, момчета…

Очите на Джек се спряха на металното чекмедже с пликовете с надпис „Искам да бъда лъч от светлината на Исус!“. Взе два от тях.

„Сега, когато те хванат на излизане, могат да те обвинят и в кражба, а не само в убийство.“

Нямаше значение. Той се движеше заради самото движение, нищо повече.

Задният двор изглеждаше безлюден. Джек стоеше на стъпалата и се оглеждаше, просто не можеше да повярва. Пред сградата се носеха гласове, движеха се светлини, от време на време увеличените до максимум полицейски радиостанции припукваха от статичното електричество, дочуваха се гласовете на диспечерите, но задният двор бе пуст. Пълна безсмислица. Предположи, че са били достатъчно объркани, достатъчно уплашени от това, което са намерили вътре, и…

Тогава един приглушен глас възкликна само на четири-пет метра вляво:

— Господи! Можеш ли да го повярваш?

Джек изви глава към гласа. Там върху отъпканата пръст, като някакъв груб ковчег от желязната епоха, лежеше сандъкът. Някой го оглеждаше отвътре с фенерче. Джек видя стърчащите му навън подметки. Друга фигура клечеше до страничния отвор и разучаваше капака.

— Изглежда така, сякаш капакът е изтръгнат от пантите. Въпреки че не ми е ясно как някой би могъл да го направи, нали са стоманени. Но те просто са… огънати.

— Майната им на пантите — отвърна отвътре приглушен глас. — Това дяволско нещо… те са затваряли вътре деца, Поли! Мисля, че наистина са го правели! Деца! По стените има инициали…

Светлината се раздвижи.

— … и стихове от Библията…

Светлината отново се раздвижи.

— … и рисунки. Малки рисунчици. Миниатюрни мъже и жени с ръце и крака като клечици. Точно както ги рисуват децата… Господи, мислиш ли, че Уилямс е знаел?

— Сигурно — отвърна Поли, който продължаваше да разглежда огънатите и прекършени панти на капака на сандъка.

Поли се вмъкваше навътре, колегата му се измъкваше навън. Без много да се старае да не го забележат, Джек прекоси откритото пространство зад тях. Тръгна покрай стената на гаража и излезе на страничната алея, откъдето се виждаше предният двор. Докато стоеше и наблюдаваше хаоса около полицейските коли, по шосето долетя линейка. Бурканът й се въртеше, сирената виеше.

— Обичах те, Вълк — прошепна Джек и отри с ръка мокрите си очи. Отправи се надолу по пътя в тъмнината, убеден, че ще го приберат, преди да измине и километър на запад от дома „Слънчева светлина“. Но след три часа все още вървеше. Очевидно полицаите имаха предостатъчно работа и не бързаха да го преследват.

2.

Някъде отпред, след едно от следващите възвишения, имаше магистрала. Джек виждаше оранжевите отблясъци на неоновите лампи на хоризонта, чуваше бученето на големите камиони.

Поспря в едно осеяно с боклуци дере и си изми лицето и ръцете с църцорещата от някаква тръба вода. Беше леденостудена, но поне за известно време приглуши пулсиращата болка в ръцете му. Старите рефлекси се връщаха почти неканени.

Джек постоя известно време под тъмното нощно небе на Индиана, заслушан във воя на големите камиони.

Вятърът, шумолящ в дърветата, рошеше косата му. Беше му мъчно за Вълк, сърцето го болеше от загубата на приятеля, но даже това не бе в състояние да помрачи усещането му колко е хубаво, колко прекрасно е да бъдеш свободен.

След час шофьорът на един камион намали и качи измореното, бледо момче, което стоеше с вдигнат палец в аварийната лента.

— Накъде си, хлапе? — попита той.

Джек беше твърде изморен и прекалено разстроен, за да си направи труда да разказва историята си. Всъщност даже не си я спомняше. Предполагаше, че след време и това ще стане.

— На запад — отвърна той. — Докъдето сте вие.

— Аз съм към вътрешността на Илиной.

— Чудесно — каза Джек и заспа.

Големият камион се затъркаля през студената нощ. Касетофонът се въртеше, Чарли Даниълс пееше, фаровете сочеха на запад, бързаха към Илиной.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА

ДЖЕК СЪНУВА

1.

Разбира се, че Вълк беше с него. Вълк го нямаше вече, но една голяма, вярна сянка се возеше до Джек във всички камиони, пикапи и прашни коли, подрусващи се по шосетата на Илиной. Усмихнатият призрак разкъсваше сърцето му. Понякога момчето виждаше — почти виждаше — как огромната космата фигура на Вълк подскача отстрани, как с лекота препуска по разораните полета. Свободен, Вълк сияеше насреща му с оранжевите си очи. Отместеше ли поглед, Джек чувствуваше отсъствието на ръката му около своята. Сега, когато неговият приятел толкова много му липсваше, споменът за отношението му към Вълк го караше да се черви от срам. Бе искал да го изостави повече пъти, отколкото можеше да преброи. Срамота, срамота. Вълк беше… отне му време да го изрази, но думата наистина бе — благороден. И това благородно същество, така не на мястото си в този свят, бе умряло заради него.

„Аз запазих моето стадо.“ Джек Сойер вече не беше стадото. „Аз запазих моето стадо.“ Понякога шофьорите на камиони или застрахователните посредници, качили странното момче, на което не можеше да се устои, качили го, въпреки че беше мръсно и чорлаво, въпреки че някои от тях никога преди не бяха вземали стопаджии, поглеждаха към него и го виждаха да преглъща сълзите си.

Джек скърбеше за Вълк, докато летеше през Илиной. Някак си бе знаел, че добере ли се веднъж до този щат, няма да има трудности с придвижването по-нататък, и така и излезе. Много често всичко, което трябваше да направи, беше да вдигне палец и да погледне приближаващия се шофьор в очите и толкоз. Повечето от шофьорите даже не се интересуваха от историята. Просто трябваше да обясни с една-две думи защо пътува сам. „Отивам да видя един приятел в Спрингфийлд.“ „Трябва да прибера една кола и да я закарам вкъщи.“ „Аха, тъй значи, добре, добре“ — отговаряха те, но Джек не би могъл да каже дали изобщо го бяха чули. Съзнанието му непрекъснато бе заето с представите как Вълк шляпа в потока в Териториите, за да спаси стадото си, как души уханните хамбургери и облизва хартията, как тика храна в бараката през пролуката под вратата, как влита през стъклото в звукозаписното студио, хвърля се на пътя на куршумите, как започва да се стопява и изчезва… Джек не искаше да вижда всички тези неща отново и отново, но нямаше избор и те извикваха парещи сълзи в очите му.

Малко след Данвил нисичкият петдесетинагодишен мъж с металносива коса и веселото, но непреклонно изражение на човек, който две десетилетия е преподавал на петокласници, крадешком му метна няколко погледа и накрая каза:

— Момко, не ти ли е студено с това яке? Би трябвало да имаш нещо отгоре.

— Само понякога — отвърна Джек.

Според Сънлайт Гардънър дънковите якета бяха достатъчно топли за работа на полето през зимата, но сега студът наистина хапеше.

— На задната седалка имам едно палто. Вземи го. Не, изобщо не се опитвай да ми отказваш. Палтото вече е твое. Повярвай ми, няма да мръзна.

— Но…

— Изобщо нямаш избор. Това вече е твоето палто. Премери го.

Джек се пресегна и изтегли обемистата дреха в скута си. Безформената купчина плат се оказа истински лоден с големи външни джобове и приятно ухаеше на тютюн за лула.

— То ми е старо — каза мъжът. — Държа го в колата просто защото не знам какво да го правя. Миналата година децата ми подариха това, дето е на мен, подплатено е с гъши пух. Така че спокойно го приеми.

Джек се намъкна в голямото палто, сложи го направо върху дънковото яке.

— Страхотно е! — възкликна той.

— Радвам се, че ти харесва. Сега, ако отново се озовеш на някое студено, ветровито шосе, можеш да благодариш на Майлс П. Кигър от Огдън, Илиной, за запазването на кожата си. На твоята… — Майлс П. Кигър сякаш щеше да каже още нещо. За секунда думите му увиснаха във въздуха, а той продължи да се усмихва. След това изведнъж се смути, преглътна усмивката си и рязко врътна глава напред. В сивата светлина на утрото Джек забеляза, че бузите му са покрити с червени белези от шарка.

„На твоята (???) кожа?“

О, не!

На твоята прекрасна кожа. На твоята нежна, гладка, възхитителна… Джек мушна ръце в дълбоките джобове на лодена и загърна палтото около себе си. Майлс П. Кигър от Огдън, Илиной, гледаше право напред.

— Хм! — рече той, досущ като герой от някой комикс.

— Благодаря за палтото — каза Джек. — Наистина. Ще ви бъда благодарен всеки път, когато го нося.

— Е, сигурно. По-добре забрави за това — отвърна Кигър, но за миг лицето му странно заприлича на лицето на бедния Дони Киган, останал в дома „Слънчева светлина“. — Малко по-нататък има едно място, където можем да обядваме, ако искаш. — Гласът му бе измамно спокоен.

— Свърших парите — отвърна Джек. Твърдението му се отличаваше от истината само с два долара и тридесет и осем цента.

— Не се притеснявай за това. — Кигър вече бе дал мигач.

Завиха към някакъв ветровит, почти празен паркинг пред ниска сива постройка, която приличаше на железопътен вагон. Над входната врата примигваше неонов надпис „Царски обеди“. Кигър спря пред един от дългите прозорци и излязоха от колата. Джек разбра, че с това палто наистина ще му бъде топло. Гърдите и ръцете му сякаш бяха защитени от вълнена броня. Тръгна към вратата под примигващия надпис, после осъзна, че Кигър продължава да стои до колата, спря и се обърна. Сивокосият мъж, само един-два сантиметра по-висок от самия него, го гледаше над покрива на колата.

— Аз май… — започна той.

— Вижте, с радост бих ви върнал палтото — рече Джек.

— Не, то вече е твое. Просто си помислих, че всъщност не съм гладен и ако продължа веднага, мога да спестя малко време и да се прибера по-раничко.

— Така е.

— Тук лесно ще си намериш нов превоз. Гарантирам ти. Изключено е да заседнеш, иначе изобщо не бих те оставил.

— Добре.

— Чакай. Казах, че ще ти дам обяд, и ще го направя. — Той бръкна в джоба на панталоните си, после се пресегна над покрива на колата и протегна на Джек някаква банкнота. Студеният вятър духаше срещу него и приплескваше бретона към челото му.

— Ето, вземи.

— Не, няма нужда. Имам няколко долара. Честно.

— Вземи си един хубав бифтек — каза Кигър. Протягаше се над колата, сякаш предлагаше животоспасяващо лекарство или сам се мъчеше да поеме такова.

Джек неохотно се приближи и взе банкнотата от протегнатите му пръсти. Беше десетдоларова.

— Много благодаря. Наистина.

— Почакай. Имаш ли какво да четеш? Дай да ти дам и вестник! Нали разбираш, ако се наложи да почакаш или нещо такова… — Вече беше отворил вратата и се наведе навътре, за да достигне оставения на задната седалка сгънат на четири вестник. — Аз вече го прочетох — каза той и му го връчи. Джобовете на лодена бяха доста обемисти. Джек пъхна сгънатия вестник в единия.

Майлс П. Кигър постоя една-две секунди до отворената врата, като гледаше Джек изкосо.

— Не се сърди, че ти го казвам, но ми се струва, че те чака интересен живот.

— Вече е достатъчно интересен — честно отвърна момчето.

Бифтекът струваше пет долара и четиридесет цента. Сервираха го с пържени картофи. Джек седна на края на бара и разгъна вестника. Историята бе на втора страница. Вчера я беше видял на първата страница на един от издаваните в Индиана вестници.

„Арести във връзка с ужасяващата смърт на деца. Общинският съдия Ърнест Феърчайлд и полицейският сержант Франк Б. Уилямс от Кейджа, Индиана, бяха обвинени в злоупотреба с държавни средства и приемане на подкупи по време на разследването на причините за смъртта на шест момчета в Библейския дом за своенравни момчета на Сънлайт Гардънър. Известният евангелист Робърт «Сънлайт» Гардънър очевидно е избягал от мястото на събитието малко преди да пристигне полицията. Въпреки че още не е издадена заповед за арестуването му, той спешно се издирва за разпит.“

„Дали той няма да излезе един нов Джим Джоунс?“ — питаше надписът под снимка на Гардънър, застинал в най-величествената си поза с протегнати напред ръце и стелеща се на съвършени вълни коса.

„Кучета отвели щатската полиция близо до оградите, по които течал електрически ток. Там били открити телата на момчета, погребани без какъвто и да било ритуал, пет трупа, очевидно толкова разложени, че не са могли да бъдат идентифицирани.“ Но вероятно щяха да успеят да идентифицират Фърд Джанклоу. И родителите му ще могат да му направят истинско погребение, без да спрат да се чудят къде са сгрешили, без да спрат да се чудят как е станало така, че тяхната любов към Исус просто е осъдила на смърт техния интелигентен, непокорен син.

Когато бифтекът най-после дойде, се оказа жилав и пресолен, но Джек го изяде до шушка. След това отопи гъстия сос с недопържените картофи на „Царски обеди“. Тъкмо привършваше с храненето, когато брадат шофьор с нахлупена над дългата черна коса рекламна шапка на „Детройт Тайгърс“, шуба, която изглеждаше направена от вълчи кожички, и дебела пура в устата спря до него и попита:

— Имаш ли нужда от превоз на запад, хлапе? Тръгнал съм към Дикатър.

На половината път до Спрингфийлд, само толкова.

2.

Същата нощ в евтиния хотел (три долара на нощ), за който му бе казал шофьорът, Джек сънува два отделни съня, — или си спомняше само тях от многото, споходили го в леглото, или те просто бяха един дълъг, състоящ се от две части сън.

Той заключи вратата, изпика се в петносаната напукана мивка в ъгъла, сложи раницата под възглавницата си и легна, стиснал в ръка голямото стъклено топче, което в Териториите се превръщаше в огледало. Вече в просъница смътно долови музика — бърз, горещ джаз. Звучеше толкова тихо, че Джек по-скоро по интуиция отгатна, че водещите инструменти са тромпет и алтсаксофон. „Ричард. Утре ще видя Ричард Слоут“ — сънливо си помисли той и воден от ритъма се плъзна в прегръдките на съня.

Вълк се носеше към него през пуст, задимен пейзаж. Разделяше ги бодлива тел, извита и преплетена във фантастични причудливи форми. Дълбоки ровове прорязваха унищожената земя. Вълк с лекота прескочи един от тях и без малко не се спъна в опънатите телове.

— Внимавай — извика Джек.

Вълк успя да спре, преди да падне върху трите реда тел. Размаха една голяма лапа, за да покаже на Джек, че не е ранен, и след това внимателно прекрачи отгоре.

Джек усети как през него преминава вълна от щастие и облекчение. Вълк не беше умрял, Вълк отново щеше да е с него.

Той прекрачваше през бодливата тел и отново тичаше напред. Разстоянието между тях някак мистериозно се удвояваше. Висящият над безбройните ровове сив дим почти скриваше голямата космата фигура, която се движеше към него.

— Язон! — извика Вълк. — Язон! Язон!

— Тук съм! — изкрещя Джек.

— Язон, не мога да го направя! Вълк не може да го направи!

— Продължавай да се опитваш! По дяволите, не се отказвай!

Вълк спря пред непроходима телена плетеница и през гъстия дим Джек го видя как застава на четири крака и топурка насам-натам в търсене на пролука. Мяташе се ту наляво, ту надясно, изминаваше все по-голямо разстояние и с всяка секунда изглеждаше все по-разстроен. Най-накрая отново се изправи на задните си крака, хвана с ръце обърканото кълбо бодлива тел, направи си дупка и извика през нея:

— Вълк не може! Язон, Вълк не може!

— Обичам те, Вълк — изкрещя Джек през запушената равнина.

— Язон! — излая Вълк. — Внимавай! Те идват за теб! ОЩЕ идват!

— Още кои? — понечи да попита Джек, но не можа. Знаеше. След това или цялото естество на съня се промени, или направо започна друг сън. Той отново беше в разрушеното студио и кабинета в дома „Слънчева светлина“. Въздухът миришеше на барут и обгорена плът. Осакатеното тяло на Сингър лежеше на пода, останките на Кейси висяха през счупената стъклена стена. Джек бе коленичил на пода, люлееше Вълк в ръце и отново знаеше, че Вълк умира. Само че Вълк не беше Вълк.

Джек държеше треперещото тяло на Ричард Слоут и тъкмо Ричард умираше. Изпълнените му с болка очи безцелно се щураха зад увеличителните стъкла на тъмните очила.

— О, не, не — ужасен прошепна Джек. Ръката на Ричард беше разкъсана, гърдите му представляваха каша от плът и окървавена бяла риза. Натрошените кости проблясваха като зъби.

— Не искам да умра — с нечовешки усилия каза Ричард. — Язон, ти не трябва… не трябваше…

— О, не умирай и ти — молеше Джек, — поне ти недей.

Тялото на Ричард се свлече в ръцете му, от гърлото му излезе дълъг, накъсан стон и след това Джек срещна погледа на внезапно прояснените и спокойни очи.

— Язон… — Името, което беше почти подходящо, кротко увисна във вонящия въздух. — Ти ме уби — прошепна Ричард и очите му отново се замъглиха. Тялото му внезапно натежа в ръцете на Джек. В него вече нямаше живот. Язон де Лосиан замръзна от ужас…

… а Джек Сойер скочи в студеното, непознато легло на един от нощните приюти на Дикатър, Илиной, и на жълтеникавата светлина на уличната лампа видя, че струйката пара, излизаща от устата му, е толкова изобилна, сякаш едновременно я издишват двама. Успя да не извика, само защото обхвана устата си с ръце, със своите две ръце, които притискаше така силно, че би могъл да счупи орех. Още една огромна порция въздух напусна дробовете му.

Ричард.

Вълк, тичащ през онзи мъртъв свят и викащ… какво?

„Язон!“

Сърцето на момчето подскочи в гърдите му с решителността на кон, прескачащ ограда.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА

РИЧАРД В УЧИЛИЩЕТО „ТЕЙЪР“

1.

На следващата сутрин в единадесет часа изтощеният Джек Сойер свали раницата си в края на голямото игрище, покрито с изсъхнала кафява трева. Долу в ниското двама души с анцузи и бейзболни шапки обработваха с гребла и метли тревната ивица около най-отдалечената група сгради. Вляво от Джек, точно зад червения тухлен гръб на библиотеката, се намираше паркингът на преподавателите. Фасадата на училищния комплекс гледаше към широки порти, преграждащи пътя на трилентова алея за коли, която обикаляше големия вътрешен двор, нашарен от тесни пътеки. Само библиотеката — импозантна постройка от стъкло, стомана и декоративни тухли, стърчеше извън четириъгълния двор. Джек вече бе забелязал, че училището има и втора порта, откъдето се вмъкваше друго шосе, което минаваше пред библиотеката и завършваше със сметище, струпано в окръгления му задънен край, точно до футболното игрище.

Джек тръгна към задната част на учебния корпус. Сухата трева хрускаше под краката му. Студеният вятър го накара да се загърне в разкошното палто на Майлс П. Кигър. Е, поне то изглеждаше ученическо. За разлика от самия него, разбира се. Надяваше се щом учениците се запътят към столовата, да открие стаята на Ричард — вход Б на пансиона „Нелсън“.

На път към карето на вътрешния двор мина между административната сграда на „Тейър“ и един от пансионите на горните класове и през прозорците му дочу ленивото бръмчене на гласове.

2.

Джек хвърли поглед към двора и върху един постамент, висок колкото дърводелски тезгях, забеляза зеленикавата бронзова фигура на попрегърбен старец, разучаващ корицата на дебела книга. Елдър Тейър, предположи момчето. Беше с колосана яка, надиплена вратовръзка и редингот на трансценденталист от Нова Англия. Ненормално наведената му месингова глава сочеше към сградите, в които се намираха класните стаи.

Джек стигна до края на пътеката и зави вдясно. През един от прозорците над главата му изригна внезапен рев — момчета с крясъци скандираха сричките на някакво име, което звучеше като „Етъридж! Етъридж!“, последва взрив от неразбираеми писъци, викове и звуци от придърпването на тежки мебели по дървен под. „Етъридж!“

Джек чу затварянето на врата зад гърба си, хвърли поглед през рамо и видя как някакво високо момче с тъмноруса коса лети надолу по стъпалата на пансиона със скъпите си обувки от естествена кожа. Беше облечено със спортно сако от вълнен плат и вратовръзка. От студа го защитаваше само дълъг шал на жълти и сини карета, увит няколко пъти около врата му. Дългото му лице — едновременно изпито и арогантно, точно сега излъчваше типичното самодоволство на абитуриент. Джек сви глава в раменете си и продължи по пътеката.

— Никой да не мърда! — извика високото момче нагоре към затворения прозорец. — Стойте по местата си, зайци такива!

Джек се насочи към следващата сграда.

— Мърдате столовете — изпищя високият зад гърба му. — Чувам ви! Веднага престанете! — След това яростно подвикна на Джек, който се обърна с разтуптяно сърце. — Веднага се прибирай в пансиона „Нелсън“, който и да си ти. Бързо и незабавно. Бегом!

— Да, господине — смотолеви Джек, обърна се и забърза в посоката, посочена му от младежа.

— Закъснял си поне със седем минути! — изписка Етъридж зад гърба му и Джек, стреснат, заподтичва в тръс. — Бегом казах!

Джек премина от тръс в галоп.

Заслиза надолу по склона (надяваше се, че това е правилният път — във всеки случай натам бе гледал Етъридж) и забеляза как една дълга черна лимузина тъкмо се плъзва през главната порта и запъпля по алеята към вътрешния двор. Помисли си, че седящият зад тъмните прозорци едва ли ще е нещо толкова обикновено като родител на второкурсник в „Тейър“.

Дългата черна кола напредваше нахално бавно.

„Аман — помисли си Джек, — вече навсякъде ми се привиждат призраци.“

Въпреки това просто стоеше като истукан и гледаше как лимузината стига до началото на двора и спира, а моторът продължава да бръмчи. Шофьор-негър с рамене на полузащитник изскочи иззад волана и отвори задната врата. Непознат мъж, възрастен и белокос, с усилия се измъкна от задната седалка на лимузината. Под черното му палто се подаваха снежнобяла риза и внушителна черна връзка. Той кимна на шофьора и се затътри през двора към главната сграда. Изобщо не погледна към Джек. Шофьорът претенциозно проточи шия и погледна нагоре, сякаш размишляваше дали е възможно да завали сняг. Джек отстъпи назад и изчака старецът да се изкачи по стъпалата на административната сграда. Шофьорът продължаваше показното изучаване на небето. Джек предпазливо продължи да отстъпва към сградата и в момента, в който стената й го скри, се обърна и затича.

Пансионът „Нелсън“ се оказа триетажна тухлена сграда в другия край на двора. Два от прозорците на приземния етаж показаха на Джек дузина второкурсници, които се възползуваха от привилегиите си и четяха излегнати на кушетки, играеха карти на масички за кафе или лениво зяпаха нещо, което най-вероятно беше телевизор, поставен под прозорците.

Някъде нагоре по хълма се хлопна врата и Джек мерна високия рус Етъридж горделиво да крачи към собствената си сграда, доволен, че се е справил с престъпленията на първокурсниците.

Джек продължи покрай фасадата на пансиона и студеният вятър заплющя в лицето му, веднага щом зави зад ъгъла, където само след няколко стъпки имаше тясна врата, табела (този път дървена, бяла с черни готически букви), на която пишеше „Вход 5“, и редица прозорци, стигаща чак до следващия ъгъл.

И изведнъж пред третия прозорец — о, облекчение! Ричард Слоут — със здраво наместени зад ушите очила, стегната вратовръзка и поизцапани с мастило ръце — седеше изправен на бюрото си и задълбочено четеше някаква дебела книга. Беше обърнат странично към Джек, който имаше време добре да разгледа скъпия, добре познат профил, преди да потропа на стъклото.

Главата на Ричард отскочи от книгата. Изненадан и уплашен от внезапния шум, той ядно се втренчи навън.

— Ричард — тихо прошепна Джек и бе възнаграден от вида на учуденото лице на приятеля си, който изглеждаше почти обезумял от изненада. — Отвори — беззвучно, само с устни, каза той.

Ричард стана. Движеше се бавно като човек в шок. Джек със знаци му показа да отвори прозореца. Той се приближи, опря ръце на перваза и за миг строго се втренчи в него. Краткият, критичен поглед беше присъда за мръсното лице, дългата немита коса и най-вече за ненадейната му поява. „Къде по дяволите беше досега?“ После Ричард отвори прозореца и каза:

— Е, повечето хора обикновено използуват вратата.

— Така е — почти засмян отвърна Джек. — Когато стана като повечето хора, вероятно и аз ще го правя. Дръпни се малко.

Ричард отстъпи назад.

Джек се надигна, хвана се за перваза и се прехвърли вътре.

— Уф!

— Все пак е хубаво, че те виждам — каза Ричард, — но почти веднага трябва да тръгвам за обяд. Можеш да вземеш един душ, ако искаш. Всичко живо ще бъде в столовата. — Той млъкна, сякаш решил, че е говорил твърде дълго.

Джек почувствува, че приятелят му ще изисква внимателно отношение.

— Можеш ли да ми донесеш малко храна? Наистина умирам от глад.

— Страхотно! — възкликна Ричард. — Първо побъркваш всички, включително баща ми, като се хукваш нанякъде, после се вмъкваш тук като крадец и сега искаш да ти открадна храна. Наистина страхотно. Няма що! Даже знаменито!

— Ще трябва доста да си поговорим.

— Ако — рече Ричард и леко се наведе напред с ръце в джобовете си, — ако още днес тръгнеш обратно към Ню Хампшир или ми разрешиш да се обадя на татко да дойде и да те закара, ще ти свия малко храна.

— Искам да говоря за всичко с теб, Ричи. За всичко. Със сигурност съм готов да говоря и за връщане обратно.

Ричард кимна.

— Къде беше всъщност, по дяволите? — Очите му горяха зад дебелите стъкла. После изведнъж изненадано премигнаха. — И как за Бога можеш да обясниш начина, по който ти и майка ти се отнасяте с баща ми? Хайде, Джек, наистина смятам, че трябва да се върнеш в Ню Хампшир.

— Ще се върна. Обещавам. Но първо трябва да намеря нещо. Мога ли да седна някъде? Изморен съм до смърт.

Ричард кимна към леглото си, а после — типично за него посочи с ръка стола пред бюрото, който се намираше по-близо до Джек.

В коридора се хлопаха врати. Покрай вратата се влачеха крака, чуваха се високи гласове.

— Чете ли за дома „Слънчева светлина“? Аз бях там. Двама от приятелите ми загинаха и повярвай, Ричард, единият беше вълкодлак.

Лицето на Ричард се смръщи.

— Това е изумително съвпадение, понеже…

— Наистина бях в дома „Слънчева светлина“, Ричард.

— Така да е. Добре. След половин час ще се върна с малко храна и ще ти кажа кой живее в съседната стая. Но това са редовните ти измишльотини от типа „Сийбрук Айланд“, нали? Кажи ми истината!

— Дааа, нещо такова, струва ми се. — Джек смъкна палтото на Майлс П. Кигър от раменете си и то увисна върху облегалката на стола.

— Скоро се връщам — каза Ричард и несигурно му махна от прага.

Джек изхлузи обувките си и затвори очи.

3.

Разговорът, определен от Ричард като „измишльотини от типа Сийбрук Айланд“ и за който Джек също си спомняше, се бе състоял в края на последното им посещение в едноименния курорт.

Двете семейства бяха почивали заедно почти всяка година, докато Фил Сойер беше жив. През първото лято след смъртта му Морган Слоут и Лили Кавано се опитаха да продължат традицията и ангажираха места за четиримата в огромния стар хотел на Сийбрук Айланд, Южна Каролина, мястото на най-щастливите им лета. Експериментът не стана.

Момчетата бяха свикнали да бъдат заедно. Освен това бяха свикнали и с места като Сийбрук Айланд. Ричард Слоут и Джек Сойер през цялото си детство бяха преброждали хотелите на курорта, неуморно бяха галопирали по кафеникавите му плажове, но сега атмосферата мистериозно се бе променила. В живота им се беше промъкнала неочаквана сериозност, странна скованост.

Смъртта на Фил Сойер бе променила самите багри на бъдещето. През последното лято в Сийбрук Джек почувствува, че може би не иска да седи на стола зад бюрото на баща си, че иска повече от живота. Повече какво? Той знаеше — и това бе едно от малкото неща, които наистина знаеше, че страстното му желание да получи повече е свързано със сънищата наяве. И когато започна да го усеща в себе си, разбра и нещо друго — неговият приятел Ричард всъщност не само беше неспособен да почувствува същността на това „повече“, а даже съвсем определено се стремеше към пълната му противоположност. Ричард искаше по-малко. Ричард не искаше нещо, което не би могъл да уважава.

Двете момчета се бяха измъкнали в ленивия промеждутък, характеризиращ часовете между обяда и следобедните коктейли в добрите курорти. Всъщност не бяха се отдалечили много. Седяха на склона на покрития с борове хълм от задната страна на хотела. Под тях проблясваше водата на огромния правоъгълен басейн, където Лили Кавано Сойер прилежно и без усилия изминаваше дължина след дължина. На една от масите встрани от басейна загърнат в дългия си мъхнат халат, с джапанки на краката, бащата на Ричард хапваше двоен сандвич с препечен хляб, като в същото време не преставаше да върти бизнес по телефона.

— Нещо такова ли искаш? — попита Джек.

Ричард седеше до изтегнатия си приятел и както обикновено беше с книга в ръка. „Животът на Томас Едисон“. Изглеждаше малко смутен от въпроса.

— Когато порасна ли имаш предвид? Знам, че приличам на човек, комуто не може да се угоди, но не знам дали го искам, или не.

— Наясно ли си какво искаш, Ричард? Винаги си казвал, че имаш желание да бъдеш химик-изследовател. Какво означава това?

— Означава, че искам да бъда химик-изследовател — усмихна се той.

— Разбираш какво имам предвид, нали? Какъв е смисълът човек да бъде химик? Мислиш ли, че това ще ти доставя удоволствие? Мислиш ли, че ще успееш да откриеш лекарство против рака, да спасиш живота на милиони хора?

Ричард го погледна съвсем открито, очите му изглеждаха уголемени зад очилата, които бе започнал да носи преди четири месеца.

— Не, не смятам, че някога ще успея да излекувам рака. Но не в това е въпросът. Въпросът е да се открие как функционират нещата, понеже те всъщност се движат в някакъв определен ред, независимо как ни се струва отстрани. Човек би могъл да открие поне част от него.

— От реда ли?

— Да. Защо се усмихваш така?

— Сега сигурно ще ме помислиш за побъркан, но аз бих искал да открия нещо по-просто, нещото, което кара всички тези богаташи да гонят топките за голф и да се надвикват по телефоните. Не ти ли се струва, че всичко това започва да става отвратително?

— То вече е отвратително — напълно сериозно отвърна Ричард.

— Не си ли мислиш понякога, че животът би могъл да ни предостави нещо по-приятно от реда? — Втренчи се в невинното, скептично лице на Ричард. — Не си ли мечтаеш за малко вълшебство, Ричи?

— Знаеш ли, понякога си мисля, че ти просто копнееш за хаос — каза Ричард и леко се изчерви. — Смятам, че ми се подиграваш. Ако наистина мечтаеш за вълшебства, значи искаш да направиш на пух и прах всичко, в което вярвам. На практика отричаш реалността.

— Може би не съществува само една-единствена реалност.

— В „Алиса в страната на чудесата“ със сигурност! — ядоса се Ричард.

Той тръгна между боровете и Джек за пръв път осъзна, че разговорът, предизвикан от неговите усещания за сънищата наяве, бе вбесил приятеля му. След секунди с помощта на дългите си крака Джек настигна Ричард.

— Не ти се подигравах. Просто бях любопитен защо винаги казваш, че искаш да бъдеш химик.

Ричард спря и трезво го погледна.

— Само престани да ме докарваш до лудост с подобни фантасмагории. Сигурно Сийбрук Айланд те тласка към такива разговори. Но и без най-добрият ти приятел тотално да се е пернал, е трудно да бъдеш един от десетината нормални хора в Америка.

И след този ден Ричард Слоут се наежваше при какъвто и да било признак на фантазьорство от страна на Джек, класифицираше го като „измишльотина от типа Сийбрук Айланд“ и незабавно сменяше темата.

4.

Джек, изкъпан и със залепнала към главата мокра коса, лениво разгръщаше книгите върху бюрото на Ричард и го чакаше да се върне от столовата. Тъкмо се чудеше дали предстоящият разговор нямаше да бъде по-лесен, ако вместо учебника по органична химия и разни математически ребуси на бюрото лежеше „Властелинът на пръстените“, и Ричард се вмъкна през вратата. Носеше петносана хартиена салфетка, в която явно имаше доста храна.

— Какво дадоха за обяд? — попита Джек.

— Имаш късмет. Панирани пилета. Едно от малкото неща, които сервират тук, без да те накарат да съжаляваш животното, което е трябвало да умре, за да стане част от менюто.

Ричард подаде мазната салфетка на Джек. Четирите дебели, големички парчета пиле ухаеха невероятно приятно и той незабавно се нахвърли върху тях.

— Откога си започнал да ядеш, сякаш го правиш за последен път? — Ричард побутна очилата върху носа си и седна на тясното легло. Кафявото пуловерче, което носеше под вълненото си сако, прилежно бе напъхано под колана на панталоните му. За миг Джек изпита силно безпокойство. Зачуди се дали наистина е възможно да говори за Териториите с човек, който е толкова стегнат, та чак си е загащил пуловера.

— За последен път ядох вчера около обяд — кротко каза той. — Просто съм малко гладен, Ричард. Благодаря ти, че ми донесе от пилето. Страхотно е. Най-доброто пиле, което някога съм ял. Ти наистина нямаш грешка, особено като знам, че с тази постъпка рискуваш да те изключат.

— Струва ти се като на шега, нали? — сопна се Ричард и се намръщи. — Ако някой те намери тук, аз вероятно наистина ще бъда изключен. Така че не виждам нищо смешно. Трябва да измислим как да те върнем в Ню Хампшир.

Мълчание. Преценяващ поглед от страна на Джек, твърд поглед от Ричард.

— Разбирам, че искаш да ти обясня какво правя, Ричард — с пълна уста започна Джек, — и повярвай ми, няма да бъде лесно.

— Сигурно знаеш, че не изглеждаш същият — въздъхна Ричард. — Изглеждаш… по-голям. И това не е всичко. Променил си се.

— Знам, че съм се променил. И ти би се променил, ако беше с мен от септември насам. — Джек се усмихна, погледна към смръщения Ричард, облечен като послушен син, и разбра, че никога няма да може да каже на приятеля си за баща му. Просто не беше способен на това. Ако събитията го свършеха вместо него, добре, но неговото сърце не беше толкова жестоко, та да направи тези ужасни разкрития.

Ричард продължаваше да се мръщи насреща му, очевидно очакваше началото на историята.

Може би за да отложи мига, в който трябваше да се опита да убеди Ричард Рационалния в невероятното, Джек попита:

— Момчето от съседната стая напуска ли училището? През прозореца видях, че на леглото му има куфари.

— Да, това е много интересно. Имам предвид, че е интересно в светлината на това, което ти ми каза. То напуска, всъщност вече си тръгна. Някой ще дойде за нещата му, предполагам. Бог знае що за фантасмагории ще съчиниш от цялата история, но в съседната стая живееше Руел Гардънър. Синът на проповедника, управлявал дома, от който твърдиш, че си избягал. — Ричард пренебрегна внезапния пристъп на кашлица, споходил приятеля му. — Трябва да кажа, че общо взето Руел беше всичко друго, но не и нормално момче от пансиона, и едва ли някой тук особено съжалява, че си отива. Тъкмо когато се разчу историята, че в дома, управляван от баща му, умират деца, той получи телеграма да напусне „Тейър“.

Джек бе изплюл хапката пиле, която насмалко не го задави.

— Синът на Сънлайт Гардънър, така ли? Този човек има син! И той е бил тук?

— Дойде в началото на срока. Точно това се опитвах да ти кажа преди да ме прекъснеш.

Изведнъж училището „Тейър“ се стори на Джек заплашително по начин, който Ричард никога не би разбрал.

— И що за човек беше той?

— Садист — просто отвърна Ричард. — Понякога наистина дочувах странни звуци в стаята му. Веднъж на сметището видях захвърлена мъртва котка без уши и очи. А той изглежда тъкмо като човек, който с радост би измъчвал котка. И някак си все ми се струваше, че мирише като гранясала английска кожа. — Помълча тъкмо колкото трябва и след това попита: — Ти наистина ли беше в дома „Слънчева светлина“?

— Цели тридесет дни. Домът бе истински ад или поне адът му е най-близък роднина. — Джек си пое дъх и погледна смръщеното, но поне отчасти убедено лице на приятеля си. — Знам, че ти е трудно да го преглътнеш, Ричард, но човекът с мен беше вълкодлак. И ако не беше убит, докато ми спасяваше живота, щеше да е тук сега.

— Вълкодлак. Козина по дланите на ръцете. Превръща се в жадно за кръв чудовище при всяко пълнолуние.

Ричард замислено огледа малката стая. Джек изчака, докато очите им отново се срещнат.

— Искаш ли да знаеш какво правя? Искаш ли да ти разкажа защо прекосявам на стоп страната?

— Вече просто трябва да го направиш — отвърна Ричард.

— Опитвам се да спася живота на мама. — Щом го произнесе, изречението му се стори изпълнено със смайваща яснота.

— И как по дяволите ще направиш това? — избухна Ричард. — Майка ти може би е болна от рак. И както ти е изтъкнал баща ми, има нужда от доктори и лекарства… а ти хукваш по пътищата! И с какво ще спасиш живота на майка си, Джек? С вълшебства и магии ли?

Очите на Джек плувнаха.

— Продължавай, Ричард, продължавай, приятелю! — Той притисна влажните си очи в ръкава.

— Ей, успокой се, ей, недей… — притесни се Ричард и френетично задърпа пуловера си. — Джек, не плачи, хайде, моля те, знам, че е ужасно, не исках да… — Той безшумно бе прекосил стаята и сега непохватно го поглаждаше по раменете.

— Добре съм — каза Джек и свали ръката си. — Това не е някаква побъркана измишльотина, Ричард, независимо как ти се струва отстрани. Баща ми ме наричаше Джек Пътника, така ме нарече и един старец в Аркадия Бийч. — Надяваше се, че ще излезе прав и съчувствието на Ричард ще стане негов съюзник, ще му отвори тайни прозорци и тайни врати, и когато го погледна в лицето, видя, че не се е излъгал. Приятелят му изглеждаше разтревожен, разнежен, склонен да му повярва.

Джек подхвана разказа си.

5.

Животът около двете момчета продължаваше, както във всички пансиони — спокоен и кипящ едновременно, изпъстрен с викове, ревове и смях. Покрай вратата минаваха стъпки, но не спираха. От стаята над тях се носеше ритмично потупване и когато най-после до ушите им достигна част от някаква мелодия, Джек позна една от плочите на „Блу Ойстър Кълт“. Той започна да разказва на Ричард за сънищата наяве. От сънищата наяве премина към Спийди Паркър. Описа гласа, който му бе говорил от въртящата се в пясъка фуния, как за пръв път бе глътнал от „вълшебния сок“ на Спийди и се бе пренесъл в Териториите.

— Но сега мисля, че сокът бе просто евтино вино, виното, което пият алкохолиците — каза Джек. — И по-късно, след като го свърших, открих, че нямам нужда от него, за да се пренасям. Можех да го правя и без вълшебен сок.

— Хубаво — уклончиво кимна Ричард.

След това Джек се опита вярно да му опише Териториите: коларските пътища, летния дворец с неговото безвремие и специфичност. Капитан Фарън, умиращата кралица, която го доведе до двойниците; Озмънд. Сцената в село Вси ръце, пътят към Големия пущинак, който всъщност беше Западният път. Показа на Ричард малката си колекция от тайнствени предмети — перцето за китара, стъкленото топче и монетата. Ричард просто ги повъртя в ръце и му ги върна без коментар. После Джек отново преживя злочестите си дни в Оутли.Ричард изслуша разказа му за тунела и кръчмата мълчаливо, но с широко разтворени очи.

Джек внимателно пропусна от отчета си участието на Морган Слоут и Морган дьо Орис в събитията в почивната зона на Луисбърг в западната част на Охайо.

После трябваше да опише Вълк така, както го бе видял за пръв път — лъчезарен гигант в гащеризон, и усети, че в очите му отново припарват сълзи. Той наистина стресна Ричард с плача си, докато му разказваше как се е опитвал да накара Вълк да пътуват с коли. Изповяда нетърпението си с него, положи усилия да не се разциври пак и беше добре известно време — успя да довърши историята за първата промяна на Вълк без сълзи и свито гърло. Силната ярост му помогна да говори спокойно, докато стигна до Фърд Джанклоу и тогава отново заплака.

Ричард дълго време не каза нищо, после стана и извади чиста кърпа от едно от чекмеджетата на бюрото. Джек шумно си издуха носа и каза:

— Това е, което се случи. Или поне голяма част от него.

— Какво си чел напоследък? Какви филми си гледал?

— О, я върви по дяволите! — Джек се изправи и прекоси стаята, за да си вземе раницата, но Ричард се протегна и го хвана за китката.

— Не мисля, че си си измислил всичко. Не мисля, че си измислил дори част от него.

— Наистина ли?

— Да. Не знам какво да мисля, но съм сигурен, че не ме лъжеш умишлено. — Пусна ръката му. — Вярвам, че си бил в дома „Слънчева светлина“, наистина го вярвам. Не се съмнявам, че си имал приятел на име Вълк, който е умрял там. Съжалявам, но не мога да взема Териториите за чиста монета и не мога да приема, че приятелят ти е бил вълкодлак.

— Значи мислиш, че съм побъркан, така ли?

— Мисля, че имаш неприятности и че си притеснен. Но няма да се обадя на татко и няма да те накарам да си тръгнеш сега. Просто трябва да спиш тук довечера. Ако чуем, че господин Хейуд минава на проверка, можеш да се скриеш под леглото. — Въздъхна, сложи ръце на хълбоците си и критично огледа стаята. — Имаш нужда от почивка. Сигурен съм, че това е част от проблема. В онова ужасно място са те съсипали от работа и мозъкът ти се е размътил. Сега трябва добре да си починеш.

— Така е — съгласи се Джек.

— Скоро се налага да отида на тренировка с отбора по баскетбол, но ти можеш да останеш тук. Довечера пак ще ти донеса храна. Най-важното сега-засега е, че имаш нужда да си починеш и че имаш нужда да се върнеш у дома.

— Ню Хампшир не е дом — каза Джек.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТА

СТРАННИ НЕЩА В „ТЕЙЪР“

1.

През прозореца Джек видя момчета по сака, които попрегърбени от студа се движеха насам-натам между библиотеката и останалите сгради на училището. Етъридж, ученикът от горния курс, който бе говорил с него сутринта, летеше нанякъде с развян зад гърба си шал.

Ричард извади едно вълнено яке от тесния дрешник до леглото.

— Нищо не е в състояние да ме убеди, че има смисъл и трябва да правиш каквото и да било, вместо да се върнеш в Ню Хампшир. Сега отивам на тренировката, понеже ако не отида, треньорът Фрейзър ще ме накара да направя десет обиколки за наказание, веднага щом се върне. Днес ще го замества някакъв негов колега и той ни каза, че ще ни сравни със земята, ако го изложим. Искаш ли да ти дам чисти дрехи? Имам поне риза, която ще ти стане. Татко ми я изпрати от Ню Йорк, но „Брукс Брадърс“ са сбъркали номера.

— Дай да я погледна — каза Джек, позасрамен от състоянието на собствените си дрехи. Ричард му подаде елегантна бяла риза в пластмасова кутия. Той му благодари, отвори кутията и започна да вади карфичките. Почти щеше да му стане.

— Имам и едно сако, което би могъл да вземеш. Блейзърът в левия край на дрешника. Ще го премериш, нали? Можеш да си избереш и вратовръзка. Ако някой случайно влезе, кажи, че си от „Сейнт Луис Кънтри Дей“ и си дошъл на обменни начала. Правим го поне два-три пъти в годината. Техни ученици идват тук, а ние отиваме там, за да участвуваме в списването на училищните си вестници. Аз ще се върна преди вечеря и ще видя как си.

Ричард тръгна към вратата. Копчетата на якето му до едно бяха съвестно закопчани, от предния джоб се подаваха две химикалки.

След няколко минути в пансиона „Нелсън“ настъпи тишина. От прозореца на Ричард Джек виждаше момчета, заели места зад писалищата в библиотеката. Никой не се движеше по пътеките или по изсъхналата кафява трева. Настойчив звънец извести началото на следобедните занимания. Джек протегна ръце и се прозя. Отново го обзе чувство за сигурност — нали около него училището живееше живота си с всички познати ритуали на звънци, часове и баскетболни тренировки. Може би ще може да остане и утре, може би даже ще успее да се обади на майка си от някой от телефоните в пансиона. Без съмнение поне ще има възможност да си отспи.

Приближи се до дрешника и откри блейзъра да виси точно там, където бе казал Ричард. От единия му ръкав все още стърчеше етикет. Слоут го бе изпратил от Ню Йорк, но Ричард въобще не го беше обличал. Както и ризата, блейзърът бе с един номер по-малък от размера на Джек и го стягаше в раменете, но кройката му беше широка, а освен това ръкавите му позволяваха на белите маншети на ризата да стърчат точно с половин сантиметър.

Джек издърпа една връзка от куката в дрешника — червена на сини котвички, преметна я около врата си и доста се потруди да й направи приличен възел. След това изпитателно се разгледа в огледалото и високо се изсмя. Най-после беше успял! Защото там стоеше самият той — с прекрасен нов блейзър, вратовръзка, снежнобяла риза и поизмачкани джинси — и изглеждаше като истински ученик!

2.

Джек забеляза, че Ричард е станал почитател на Стивън Джей Гулд[1]. Взе от етажерката с книги „Палецът на пандата“, понеже си хареса заглавието й, и отново седна на леглото.

Мина доста време, а Ричард все не се връщаше от тренировката по баскетбол. Джек крачеше напред-назад в малката стая и се чудеше какво би могло да попречи на приятеля му да се прибере, а въображението му неспирно изреждаше нещастие подир нещастие.

След като за пети или шести път погледна часовника си, той изведнъж откри, че наоколо изобщо не се мяркат ученици.

Каквото и да се бе случило на Ричард, се беше случило на цялото училище.

Следобедът умря. Той си мислеше, че Ричард също е мъртъв, че може би цялото училище „Тейър“ е мъртво, понеже той, Джек, е носител на някакъв мор, преносвач на смърт. Не беше ял нищо освен парчетата пиле, които му бе донесъл Ричард, но не изпитваше глад. Седеше изтръпнал от отчаяние. Където и да отидеше, със себе си носеше разрушение.

След това коридорът отново се изпълни със стъпки.

Джек смътно дочу глухото дънене на уредбата на горния етаж и отново разпозна една от плочите на „Блу Ойстър Кълт“. Някой спря отвън пред вратата. Джек се спусна и я отвори.

На прага стоеше Ричард. Две русокоси момчета хвърлиха поглед към стаята и продължиха надолу по коридора.

— Къде ходиш цял следобед? — попита Джек.

— Да ти кажа, случиха се странни неща. Отмениха всички следобедни часове. Господин Дъфри даже не разреши на никого да си остави нещата в шкафчетата в класните стаи. И след това всички трябваше да отидем на баскетбол, което беше още по-странно.

— Кой е господин Дъфри?

Ричард го погледна така, сякаш тъкмо е паднал от луната.

— Кой е господин Дъфри ли? Ами че директорът, разбира се. Ти нищо ли не знаеш за това училище?

— Не, но вече ми хрумнаха едно-две неща. И какво странно имаше в днешната тренировка?

— Спомняш ли си, че ти казах, че някакъв приятел на треньора Фрейзър ще го замества днес? Беше ни предупредил изрично да не го излагаме и аз си мислех, че колегата му ще е някоя бивша звезда, някой истински баскетболен змей. Училището „Тейър“ няма особени спортни традиции. Във всеки случай смятах, че човекът, който го замества, ще бъде по-специален.

— Позволи ми да отгатна. Новият изглеждаше така, сякаш никога не е имал нищо общо със спорта.

Ричард озадачено вдигна брадичка.

— Да, определено. — Замислено погледна Джек. — През цялото време пушеше. Косата му беше дълга и наистина мазна. Изобщо не изглеждаше като треньор, а по-скоро като човек, когото повечето треньори с радост биха стъпкали, право да ти кажа. Даже очите му изглеждаха странни. Обзалагам се, че пуши марихуана. — Подръпна пуловера си. — Не мисля, че знаеше каквото и да било за баскетбола. Изобщо не ни накара да направим упражненията, които следват след загряването. Ние просто тичахме и хвърляхме към кошовете, а той ни подвикваше. И се смееше, сякаш играещите баскетбол момчета са най-нелепото нещо, което е виждал през целия си живот. Да си чувал някога за треньор, на когото собствените му занимания са смешни? Загряването също беше странно. Той каза: „Хайде, понапрегнете се малко“, запали си цигара и остави всичко на самотек. Няма броене, няма крачки. После нареди да потичаме и това е. Изглеждаше… някак си див. Мисля, че утре ще се оплача на треньора Фрейзър.

— Аз не бих се оплакал нито на него, нито на директора.

— О, ясно. Според теб господин Дъфри е един от тях. Един от жителите на Териториите.

— Или работи за тях — добави Джек.

— Не виждаш ли, че ставаш смешен? Така натикваш всичко в един и същи модел. Щом нещо не върви както трябва — там! Не става ли твърде лесно? Човек не може да обяснява всичко така. Това е чиста лудост. Правиш връзки, които не съществуват.

— И виждам неща, дето ги няма.

— Ти го каза. — Ричард сви рамене, но въпреки безгрижния жест лицето му изглеждаше разстроено.

— Чакай малко. Спомняш ли си, че ти разказах за сградата, която се срути в Ангола, Ню Йорк?

— „Рейнбърд Тауърс“ ли?

— Каква памет! Мисля, че инцидентът стана по моя вина.

— Джек, ти си…

— Луд, знам. Виж, някой ще надуе ли свирката, ако отидем да видим вечерните новини?

— Съмнявам се. Повечето от момчетата си учат по това време. Защо?

„Понеже искам да знам какво ново-вехто наоколо — помисли си Джек. — Имало ли е наблизо сладки пожарчета, елегантни земетресенийца, знаци, че те са преминали и идват. За мен! За нас!“

— Имам нужда от смяна на пейзажа, Ричард — каза Джек и го последва надолу по бледозеления коридор.

[1] Американски палеонтолог и писател. През 1972 г. формулира теорията за прекъснатото развитие, предполагаща, че еволюцията на видовете не се е извършвала равномерно, а се е ускорявала изведнъж, като на няколко стотици хиляди години е настъпвала рязка промяна. ↑

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА

„ТЕЙЪР“ ОТИВА ПО ДЯВОЛИТЕ

1.

Джек пръв усети промяната и разбра какво става. Същото се беше случило и преди, докато го нямаше Ричард, и той веднага го почувствува.

Пищящият хевиметъл от „Татуирания вампир“ на „Блу Ойстър Кълт“ беше замлъкнал. Телевизорът в приемната, от чийто екран вместо новините кудкудякаха героите на някакъв сериал, изведнъж стихна.

Ричард се обърна към Джек и отвори уста.

— Тая работа хич не ми харесва, приятелю — изпревари го Джек. — Местните тамтами спряха и стана твърде тихо.

— Ха-ха — едва-едва каза Ричард.

— Ричи, мога ли да те попитам нещо?

— Да, разбира се.

— Страхуваш ли се?

Лицето на Ричард говореше, че повече от всичко на света би искал да каже: „Не, разбира се, че не. По това време в пансиона «Нелсън» винаги е тихо“. За нещастие Ричард бе напълно неспособен да лъже. Скъпият Ричард! Джек усети прилив на обич.

— Да. Малко.

— Мога ли да те попитам още нещо?

— Сигурно.

— Защо и двамата шепнем?

Известно време Ричард го гледа, без да отвърне, после отново тръгна по зеления коридор.

Вратите на стаите по другия коридор зееха широко отворени или открехнати. Джек долови много позната миризма да излиза на талази от номер 4, леко бутна полуотворената врата с върховете на пръстите си и попита:

— Кой от тях е наркоман?

— Какво? — несигурно възкликна Ричард.

Джек сбърчи нос и шумно подуши.

— Не усещаш ли?

Ричард се върна и надникна в стаята. Двете настолни лампи светеха. Разтворен учебник по история лежеше върху едното бюро, брой на „Хеви Метъл“ — върху другото. По стените висяха плакати: Коста Дел Сол; Фродо и Сам, упорито запътени през задимените равнини на Мордор към замъка на Саурон; Еди Ван Хален. От лежащите върху разтворения брой на „Хеви Метъл“ слушалки се носеше тиха музика.

— След като могат да те изключат само защото си разрешил на приятел да преспи под леглото ти, много се съмнявам, че за пушене на наркотици весело ще те потупат по рамото, нали така?

— Разбира се, че щете изключат. — Ричард гледаше димящата цигара като хипнотизиран и Джек си помисли, че приятелят му е по-ужасен и по-объркан от всякога, че е по-зашеметен даже от днес следобед, когато той му бе показал заздравяващите рани между пръстите си.

— Пансионът „Нелсън“ е празен.

— Не ставай смешен! — остро го сряза Ричард.

— И все пак е така. Ние сме единствените останали. А човек не може да изведе тридесет и кусур момчета от едно общежитие, без да се чуе звук. Те не само са излезли, те просто са изчезнали.

— Отвъд в Териториите, предполагам!

— Не знам. Може би са още тук, но на малко по-различно ниво. Може би са там. Може би са в Кливланд, но със сигурност не са, където сме ние.

— Затвори тази врата — рязко каза Ричард и когато Джек не изпълни достатъчно бързо нареждането му, се пресегна и я затвори сам.

— Защо не я загасиш?…

— Изобщо не искам да я докосвам — отвърна Ричард. — Знаеш, че трябва да съобщя за това. Трябва да докладвам на господин Хейуд.

— Би ли го направил? — смаян попита Джек.

Ричард изглеждаше огорчен.

— Не… сигурно не. Но това не ми харесва.

— Противоречи на установения ред, а? — подсмихна се Джек.

— Да. — Очите на Ричард гневно проблясваха зад очилата, съобщаваха му, че е точно така, че правилно е отгатнал и ако не му харесва, много му здраве. — Искам да знам какво става тук и повярвай, наистина ще открия — заяви той и отново се запъти надолу по коридора.

„Ричи, то може да се окаже доста по-опасно за здравето ти от марихуаната“ — помисли си Джек и го последва.

2.

Стояха във фоайето и гледаха навън. Ричард сочеше към двора. В последните отблясъци замираща светлина Джек видя тайфа момчета, които безцелно се мотаеха около зеленикавата бронзова статуя на Елдър Тейър.

— Те пушат! — сърдито извика Ричард. — Пушат насред двора!

Джек веднага се сети за миризмата на марихуана в коридора.

— Така е. Пушат и то съвсем не цигарите, които човек може да си купи от автоматите на улицата.

Ричард ядно почука с кокалчетата си по стъклото. Джек видя, че приятелят му е забравил странно обезлюденото общежитие, забравил е облечения с кожено яке и непрестанно пушещ заместник на треньора си, забравил е неговите собствени несъмнени психически отклонения. Изражението върху лицето му казваше: „Щом тайфа момчета се шляят наоколо и пушат марихуана досами статуята на основателя на това училище, значи някой се опитва да ми докаже, че земята е плоска или че нечетните числа се делят на две цели, или нещо точно толкова нелепо!“

Сърцето на Джек беше изпълнено с жалост към Ричард, но в същото време той изпитваше и възхищение от него заради смелостта да има становище, което сигурно се струва твърде реакционно и даже ексцентрично на съучениците му. Отново се зачуди дали приятелят му ще може да понесе ударите, които вероятно ги очакваха.

— Ричард, тези момчета не са от „Тейър“, нали?

— Боже мой, Джек, ти наистина си откачил. Всички са от горния клас и аз ги познавам до един. Момчето с разперената кожена шапка е Норингтън. Онзи със зелените панталони е Бъкли. Виждам Гарсън… Литълфийлд… до него с шала е Етъридж.

— Сигурен ли си, че е Етъридж?

— Разбира се, че е той! — извика Ричард, после изведнъж отвори прозореца и се надвеси навън в студа.

Джек го дръпна назад.

— Ричард, моля те, чуй…

На Ричард и през ум не му минаваше. Той се отскубна от ръцете му и извика:

— Хей!

„Не, не им привличай вниманието. За Бога, Ричард…“

— Хей, вие! Етъридж! Норингтън! Литълфийлд! Какво по дяволите правите там?

Избухна груб смях. Човекът, който носеше шала на Етъридж, се обърна и леко наклони глава, за да погледне нагоре към тях. Светлините от библиотеката и последните отблясъци на зимния залез осветиха лицето му. Ричард притисна устата си с ръце.

Дясната половина на открилото се пред тях лице наистина приличаше малко на познатото лице на Етъридж — на един по-стар Етъридж, на един Етъридж, ходил на много места, където послушните ученици не ходят, и вършил много неща, които прилежните ученици не вършат. Лявата половина представляваше безформена маса от белези. Лъщяща полусфера, която сигурно беше око, надничаше от някакъв кратер в неравната плът под челото. Приличаше на стъклено топче, дълбоко натикано в полуразтопена лой. Един-единствен дълъг зъб стърчеше от левия ъгъл на устата му.

„Неговият двойник — абсолютно убедено си помисли Джек. — Долу стои двойникът на Етъридж. Дали и останалите са двойници? Двойникът на Литълфийлд и двойникът на Норингтън и двойникът на Бъкли и така нататък и така нататък? Изключено е, нали?“

— Слоут! — кресна мнимият Етъридж и провлече крака към пансиона „Нелсън“. Сега светлината от уличните лампи падаше директно върху обезобразеното му лице.

— Затвори прозореца — прошепна Ричард. — Затвори прозореца. Сгрешил съм. Той някак си прилича на Етъридж, но не е той, може би е неговият по-голям брат, може би някой е хвърлил киселина от акумулатор или нещо такова в лицето на брат му и сега той е луд, но това не е Етъридж, така че затвори прозореца, Джек, веднага го…

Долу мнимият Етъридж направи още крачка към тях. Ухили се. Езикът му, ужасно дълъг, изпадна от устата му като развързана празнична панделка.

— Слоут! — изкрещя той. — Дай ни Пътника!

Джек и Ричард уплашено подскочиха и се спогледаха с озадачени лица.

В нощта се понесе вой… понеже вече наистина беше нощ и тъмата бе погълнала здрача.

Джек срещна погледа на Ричард и за миг съзря в очите му истинска омраза, от тях сякаш надничаше баща му. „Защо ти трябваше да идваш тук, Джек? А? Защо трябваше да ме забъркваш в цялата тази кочина? Защо, по дяволите, ми домъкна проклетите кретенщини от Сийбрук Айланд?“

— Искаш ли да си отида? — кротко попита Джек.

Разрушителният гняв сякаш се задържа още миг в очите на Ричард и след това се смени с обичайната му доброта.

— Не — каза той и разстроено прекара ръце през косата си. — Не, никъде няма да ходиш. Там навън… навън има зли кучета, Джек. Бесни кучета се въртят в двора на „Тейър“! Искам да кажа… видя ги, нали?

— Да, наистина ги видях, Ричи — тихо отвърна Джек, а Ричард отново прекара ръце през косата си и окончателно я разроши. Приятелят му, обикновено стегнат и спретнат, започваше да прилича малко на добродушния смахнат изобретател Джиро Гиърлус, братовчед на Доналд Дък.

— Трябва да се обадя на Бойнтън, той е охрана — каза Ричард. — Точно това трябва да направя! Да се обадя на Бойнтън или на градската полиция, или…

Откъм дърветата в срещуположната страна на двора се надигна вой, висок треперлив вой, който наистина беше почти човешки. Ричард погледна нататък с безсилно разтреперана като на някой старец уста. После умолително спря очите си върху Джек и прошепна:

— Моля те, затвори прозореца. Тресе ме. Май съм се простудил.

— Сигурно — каза Джек и го затвори.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ВТОРА

„ДАЙ НИ ПЪТНИКА!“

1.

— Ричард, ела да ми помогнеш — изръмжа Джек.

— Не искам да местя бюрото — отвърна Ричард. Гласът му беше като на своенравно дете. Тъмните кръгове под очите му изглеждаха по-дълбоки, отколкото във фоайето. — Не му е там мястото.

Навън отново се надигна вой.

С преместеното пред вратата легло стаята изглеждаше някак нереална. Ричард стоеше прав в средата, оглеждаше се и примигваше. После се приближи до леглото. Безмълвно издърпа едно от одеялата и го подаде на Джек, смъкна и второто и го постла на пода. Извади от джоба си няколко банкноти и шепа дребни монети и внимателно ги остави върху бюрото. След това легна в средата на одеялото, загъна го около себе си и замря на пода, без да си свали очилата. По лицето му бе изписано мълчаливо отчаяние.

Сънливата тишина отвън се нарушаваше единствено от далечно ръмжене на големи камиони по магистралата. Целият пансион злокобно мълчеше.

— Не искам да говоря за това отвън — изведнъж рече Ричард. — Просто искам да спя.

— Добре, Ричард. Няма да говорим за него.

— Лека нощ, Джек.

— Лека нощ, Ричард.

В изнурената и ужасно изморена усмивка на Ричард имаше сърдечна приветливост, достатъчна едновременно да стопли и да жегне сърцето на Джек.

— Все още се радвам, че дойде. Утре сутрин ще говорим за всичко това. Сигурен съм, че тогава ще има повече смисъл. Поне температурата ми ще е спаднала.

Ричард се обърна на дясната си страна и затвори очи. След пет минути, въпреки твърдия под, дълбоко спеше.

Джек седеше и гледаше навън в тъмнината. От време на време виждаше светлините на минаващите по Спрингфийлд Авеню коли. Сегиз-тогиз имаше чувството, че не само светлините на фаровете, а и светлините на уличните лампи изчезват напълно, сякаш цялото училище „Тейър“ се изплъзваше от реалността и увисваше в преддверието на ада за секунда-две, преди отново да се върне на мястото си.

Вятърът се усилваше. Джек го чуваше как събаря последните замръзнали листа от дърветата в двора, чуваше го как блъска един в друг клоните отвън и те тракат като кости, чуваше ледените му писъци между сградите.

2.

— Двойникът на Етъридж идва насам — напрегнато възкликна Джек. Беше минал около час.

— Закогоговориш?

— Няма значение. Спи си. Едва ли искаш да го видиш.

Но Ричард вече беше седнал. Очите му бяха привлечени от двора, още преди да успеят да се фокусират върху изгърбената, някак си разкривена фигура, която се приближаваше към сградата на пансиона, и той изхълца ужасен и уплашен. Бръшлянът отсреща, който и сутринта бе изглеждал като скелет, но все пак зеленееше, сега жълтееше грозно.

— Слоут! Дай ни Пътника!

Изведнъж всичко, което Ричард искаше, бе отново да заспи и да спи, докато му мине грипът (бе се събудил убеден, че това със сигурност е грип; не просто настинка или температура, а истински грип), защото грипът и температурата, само те му докарваха ужасните изкривени халюцинации. Въобще не биваше да стои до онзи отворен прозорец… или преди това да пуска Джек през прозореца на стаята си. И щом си го помисли, незабавно дълбоко се засрами.

3.

Джек метна бърз кос поглед на Ричард и от бледото му лице и изпъкнали очи разбра, че приятелят му продължава да е на границата между съня и действителността.

Съществото отвън беше ниско. Стоеше върху покритата със скреж трева като трол, изпълзял изпод някой мост, ръцете му (с дълги нокти) висяха почти до коленете. Беше облечено с военна пелерина с качулка. Над левия му джоб имаше плочка с надпис „Етъридж“. Якето му висеше отворено с разкопчан цип. Под него Джек видя овехтяла смачкана риза с тъмно петно, което можеше да е от кръв или от повръщано. Носеше набръчкана синя вратовръзка, в чийто рипсен плат бе избродирано мъничко златно Е-главно, няколко репея бяха забодени върху нея като гротескни игли за вратовръзка.

Само половината от това ново лице на Етъридж се движеше както трябва. По косата му имаше кал, по дрехите му — листа.

— Слоут! Дай ни Пътника!

Джек отново погледна надолу към чудноватия двойник на Етъридж и очите му, които сякаш вибрираха в дупките си досущ като трептящи камертони, го сграбчиха и задържаха. С усилие откъсна поглед от тях.

— Ричард! Не поглеждай в очите му!

Ричард не отвърна. Като опиянен се взираше надолу в ухиления трол — новата версия на Етъридж.

Джек уплашен бутна приятеля си с рамо.

— Ох — каза Ричард. После изведнъж грабна ръката на Джек и я притисна към челото си. — Горещ ли съм?

Джек отдръпна ръка от челото му, топло, но в никакъв случай горещо.

— Много — излъга той.

— Знаех си аз — с истинско облекчение въздъхна Ричард. — Трябва да отида до амбулаторията, Джек. Май имам нужда от антибиотик.

— Дай ни го, Слоут!

— Хайде да преместим бюрото пред прозореца — каза Джек.

— Ти не си в опасност, Слоут! — извика Етъридж. Хилеше се успокояващо, дясната половина на лицето му се хилеше успокояващо, лявата само се зъбеше като труп.

— Как е възможно толкова много да прилича на Етъридж? — с някакво обезпокоително, зловещо спокойствие попита Ричард. — Как е възможно гласът му да се чува през стъклото така ясно? И какво му е на лицето? — Гласът му се поизостри и си възвърна част от предишната уплаха, а последният му въпрос сякаш бе най-жизненоважният въпрос на света, поне за него: — Джек, откъде мислиш, че е взел връзката на Етъридж?

— Не знам, Ричи. Положително отново сме на Сийбрук Айланд и смятам, че свят ще ни се извие, преди да се отървем.

— Дай ни го, Слоут, или ще влезем и ще го вземем! — Етъридж-тролът се ухили жестоко като канибал и показа единствения си зъб.

— Изпрати навън Пътника, Слоут, той е мъртъв! Той е мъртъв и не го ли изриташ скоро, наистина ще усетиш, миризмата му, когато започне да вони!

— Помогни ми да преместим бюрото! — изсъска Джек.

— Добре — въздъхна Ричард. — Да, добре. Ще преместим бюрото и след това ще легна долу, а пък до амбулаторията ще прескоча по-късно. Как мислиш, Джек? Какво ще кажеш? Това добър план ли е? — Лицето му молеше Джек да потвърди, че планът наистина е добър.

— Ще видим. Дай да караме поред. Първо бюрото. Те може би ще започнат да хвърлят камъни.

4.

Скоро Ричард започна да бълнува и да стене в съня, който отново го бе оборил. Това беше достатъчно лошо, но когато от ъгълчетата на очите му потекоха сълзи, стана по-лошо.

— Не мога да го дам — стенеше Ричард с плачлив опърничав глас на петгодишно дете. Джек го гледаше, а по кожата му лазеха студени мравчици. — Не мога да го дам, искам да дойде татко, моля ви, нека някой да ми каже къде е моят татко, той влезе в дрешника, но сега го няма там, искам моя татко, той ще ми каже какво да правя, моля…

Един камък счупи прозореца. Джек изпищя.

Камъкът се удари в гърба на изправеното пред прозореца бюро. Парчета стъкло се разлетяха през пролуките вляво и вдясно и се разбиха на пода.

— Дай ни Пътника, Слоут!

— Не мога — стенеше Ричард и се въртеше в одеялото.

— Дай ни го! — изкиска се отвън друг виещ глас. — Ние ще го върнем на Сийбрук Айланд, Ричард! Ще го върнем на Сийбрук Айланд, където му е мястото!

Нов камък. Джек инстинктивно се сви, въпреки че и той отскочи от гърба на бюрото. Кучета виеха, лаеха и ръмжаха.

— Никакъв Сийбрук Айланд — стенеше Ричард в съня си. — Къде е моят татко? Искам да излезе от дрешника! Моля, моля без измишльотините на Сийбрук Айланд, моля…

Джек коленичи и заразтърсва Ричард толкова силно, колкото можеше, и му говореше да се събуди, понеже всичко е само сън, да се събуди, за Бога, да се събуди!

— Моля-моля-моля. — Дрезгав, нечовешки хор от гласове се надигна отвън.

— Събуди се-събуди се-събуди се — отвърна втори хор. Кучетата виеха. Вихрено полетяха камъни, счупиха още стъкла, блъснаха се в гърба на бюрото и го разлюляха.

— Татко е в дрешника! — пищеше Ричард. — Татко, излез, моля те, излез, страх ме е!

— Моля-моля-моля!

— Събуди се-събуди се-събуди се!

Ръцете на Ричард се размахваха във въздуха.

Камъни летяха и се удряха в бюрото. „Скоро през прозореца като нищо ще влети достатъчно голям камък и или ще пробие това никакво бюро, или просто ще го катурне точно върху ни“ — помисли Джек.

Отвън троловете се смееха и ревяха, и припяваха с отвратителните си гласове. Кучетата — вече очевидно цели глутници — виеха и ръмжаха.

— Таткоооооо!!! — изпищя Ричард с вледеняващ глас.

Джек го удари.

Ричард отвори очи. За миг се втренчи в него с ужасяващо празен поглед, без изобщо да го познае, сякаш сънят напълно бе изтрил разсъдъка му. После си пое дълбок, треперлив дъх и бавно го изпусна.

— Кошмари. Сигурно са от температурата. Ужасни — каза той и веднага остро добави: — Но не мога да си спомня точно какви!

— Ричард, искам да излезем от тази стая.

— Да излезем оттук?! — Ричард го погледна така, сякаш той със сигурност е луд. — Не мога да направя това, Джек. Изгарям от температура… имам поне четиридесет, а може би дори четиридесет и един градуса. Не мога…

— Температурата ти в никакъв случай не е повече от тридесет и седем и пет — спокойно заяви Джек, — а нищо чудно да е и по-ниска…

— Аз изгарям! — възрази Ричард.

— Те хвърлят камъни, Ричи.

— Халюцинациите не могат да хвърлят камъни, Джек — каза Ричард, сякаш обясняваше някакъв прост, но неоспорим факт на умствено недоразвит човек. — Това е една от кретенщините на Сийбрук Айланд. Това…

Нов град от камъни влетя през прозореца.

— Изпрати навън Пътника, Слоут!

— Хайде, Ричард. — Джек помогна на Ричард да стане и го поведе към вратата и навън. Беше му страшно мъчно за него сега, може би не толкова, колкото му бе било за Вълк… но там някъде.

— Не… болен съм… температура… не мога…

Нова порция камъни забарабани по бюрото зад тях.

Ричард изпищя и се вкопчи в Джек като давещ се.

Див, кудкудякащ кикот навън. Кучетата виеха и се биеха помежду си.

Джек видя как бялото лице на Ричард пребледнява още повече, видя го как се олюлява и се завтече, но не успя да хване приятеля си, който се свлече пред вратата на Руел Гардънър.

5.

Припадъкът бе съвсем лек и Ричард се свести доста бързо, когато Джек ощипа нежната тъкан между палците и показалците му. Той не искаше да обсъжда това, което ставаше отвън — всъщност се преструваше, че не разбира за какво му говори Джек.

Внимателно вървяха по коридора към стълбището. Джек надникна в приемната и подсвирна.

— Ричард, я погледни!

Той неохотно се подчини. В приемната цареше истински хаос. Столовете бяха прекатурени, възглавниците на дивана — разпрани. Масленият портрет на Елдър Тейър на срещуположната стена беше обезобразен — някой бе нарисувал с креда чифт дяволски рогца над бялата му коса, друг беше добавил мустаци под носа му, а трети бе използувал гвоздей или друг подръчен инструмент, за да издраска груб фалос, стърчащ от чатала му. Стъклото на витрината с медалите и купите беше разбито.

Джек пет пари не даваше за замаяното, невярващо и ужасено изражение върху лицето на Ричард, който сто на сто по-лесно би приел маршируващи нагоре-надолу по коридорите взводове елфи или стадо дракони отвън на двора, отколкото тази поголовна разруха на училището „Тейър“, опознато и обикнато от него… училището „Тейър“, за което без съмнение вярваше, че е самото благородство и доброта, безспорна опора в един свят, където на нищо не би могло дълго да се разчита… дори на това, че бащите ще излязат от дрешниците, в които са влезли.

— Кой е направил това? — ядосано попита Ричард. — Онези ненормалници, разбира се. Само те са го направили — сам си отговори той и погледна Джек, а по лицето му започна да се изписва някакво смътно подозрение. — Те може би са колумбийци — изведнъж заяви той. — Може би са колумбийци и всичко това сигурно е един вид нарковойна, Джек. Не ти ли е хрумвало досега?

Джек едва не се задуши от усилията си да не се изсмее като побъркан. Само Ричард Слоут би могъл да измисли такова обяснение. Били колумбийци. Кокаиновата война е пристигнала в училището „Тейър“ в Спрингфийлд, Илиной. Елементарно, скъпи ми Уотсън; вероятността да се реши този проблем е седем и половина процента.

— Всичко е възможно — каза Джек. — Хайде, ела да огледаме горния етаж.

— И защо, за Бога?

— Ами… може би ще намерим още някого — сви рамене Джек. Не че вярваше особено в това, но все пак трябваше да каже нещо. — Току-виж някой се крие горе. Някой нормален като нас.

Ричард го погледна, после отново огледа хаоса в приемната. Болезненото изражение се върна върху лицето му, болезненото изражение, което казваше: „Изобщо не искам да гледам това, но по някаква непонятна причина то сякаш е всичко, което наистина искам да виждам точно сега, то е горчиво като принуда, прилича на отхапването на лимон или на драскането с нокът по черна дъска, или на стърженето със зъбите на вилица по порцелана на мивка.“

— Наркотиците са много разпространени в цялата страна — нравоучително заяви Ричард. — Миналата седмица четох статия по въпроса в „Ню Рипъблик“. Джек, всички онези хора отвън може би са дрогирани! Може би са наемници! Може би…

— Хайде, Ричард — спокойно рече Джек.

— Май няма да мога да се кача по стълбите. Температурата ми май е твърде висока за такова нещо.

— Е, опитай в името на добрия дядо Тейър — въздъхна Джек и продължи да го подкрепя по коридора.

6.

Когато стигнаха до площадката на втория етаж, пълната, почти бездиханна тишина в пансиона отново бе нарушена.

Навън ръмжаха и лаеха кучета — вече, изглежда, не дузини, а стотици. Изведнъж камбаните в параклиса неистово забиха.

Камбанният звън накара помиярите из двора да се мятат като бесни. Те се зъбеха и се хапеха, търкаляха се и се преобръщаха върху тревата, която започваше да изглежда занемарена, буренясала и неподдържана, и ръфаха наред всичко, изпречило се пред очите им. Джек видя как едно от тях нападна най-близкия бряст. Друго се нахвърли върху статуята на Елдър Тейър, озъбената му муцуна се сблъска с твърдия бронз, плисна кръв.

Джек отмести очи. Гадеше му се.

— Хайде, Ричард — каза той.

Приятелят му го последва, вече с желание.

7.

На втория етаж цареше абсолютен безпорядък от преобърнати мебели, счупени прозорци, изпотъпкани книги, натрошени грамофонни плочи, намятани на купчини дрехи.

Третият етаж приличаше на тропическа гора по време на дъжд, влажният въздух бе наситен с гореща пара. Когато се приближиха до вратата с надпис „Душове“, стана топло като в сауна. Леката мъгла, която ги бе посрещнала още по стълбите, тук бе гъста, непрогледна и непроницаема.

— Стой тук и ме чакай — каза Джек.

— Добре, Джек — спокойно отвърна Ричард, като извиси глас, за да надвика барабанящите душове. Очилата му се бяха замъглили, но той изобщо не посегна да ги избърше.

Джек блъсна вратата и влезе. Дрехите му мигновено се напоиха с пот и гореща влага. Вътре не се дишаше. Облицованото с плочки помещение ехтеше и кънтеше от леещата се вода. И двадесетте душа бяха пуснати и плющящата по пода вода се стичаше към купчината спортни екипи в средата на помещението. Водата едва успяваше да се оттече през тази шантава преграда и помещението бе наводнено. Джек си свали обувките и тръгна от душ на душ, плъзваше се покрай тях, като внимаваше да се мокри възможно по-малко и да не се опари, понеже този, който ги бе пуснал, очевидно не си беше направил труда да се занимава с крановете за студената вода. Един по един ги затвори всичките. Нямаше причина да го прави, изобщо нямаше причина и той се сгълча, че си губи времето точно сега, когато би трябвало с всички сили да се опита да измисли начин да се измъкнат оттук — от пансиона „Нелсън“ и от района на училището „Тейър“ — преди да щракне мандалото.

Изобщо нямаше причина, освен че може би Ричард съвсем не беше единственият, който изпитваше необходимост да създава ред от хаоса… да създава ред и да го поддържа.

Джек се върна в коридора. Ричард беше изчезнал.

— Ричард? — Усети как сърцето заблъска в гърдите му.

Никакъв отговор.

— Ричард!!!

Във въздуха се носеше тежкият, натрапчив мирис на разлян одеколон.

— Ричард, къде отиде, по дяволите?

Ръката на Ричард докосна рамото му и Джек изпищя.

8.

— Не разбирам защо ти трябваше да пищиш така — каза Ричард. — Нали съм аз.

— Просто съм нервен — изнурено отвърна Джек.

Седяха на третия етаж в стаята на едно момче със странно хармоничното име Албърт Хамбърт. Ричард му каза, че Албърт Хамбърт, с прякор Албърт Шишкото, бил най-дебелото момче в училището, и Джек и за миг не се усъмни в това. В стаята му имаше изумителни количества храна. Албърт едва ли беше от момчетата, чиито най-ужасни кошмари са, че ги изключват от отбора по баскетбол или че ги спукват на класното по тригонометрия, а по-скоро, че току-виж някоя нощ се събудили, без да имат подръка чаша течен шоколад. Наоколо се търкаляха какви ли не лакомства. В един от ъглите лежеше счупен буркан с конфитюр от рози, но Джек никога не си бе падал особено по конфитюра от рози. Той пренебрегна и крема с бит каймак, подсладен с ликвирица[1], въпреки че Албърт Шишкото имаше цял кашон бурканчета такъв крем върху най-горната полица на дрешника си. Върху капака на кашона бе написано: „Честит рожден ден, скъпи. Твоя любеща те мама.“

„Някои любещи майчици изпращат кашони с кремчета, а някои любещи татенца — блейзъри от «Брукс Брадърс» — изморено си помисли Джек, — и ако има някаква разлика, единствено Язон знае каква е тя.“

В стаята на Албърт Шишкото намериха достатъчно храна, за да си направят най-шантавия възможен пир — сухарин, подлютени царевични пръчици, два вида чипс. В момента привършваха пакет ореховки. Джек седеше на стола на Албърт близо до прозореца. Ричард се бе разположил на леглото.

— Е, сигурно наистина си нервен — съгласи се Ричард и отказа с поклащане на глава последната ореховка, която му предложи Джек. — Всъщност може би страдаш от параноя. Хванал си я през последните няколко месеца, докато си скитал по пътищата. Щом се върнеш вкъщи при майка си, всичко ще бъде наред.

— Ричард — каза Джек и хвърли празния плик от ореховките, — хайде стига сме го увъртали. Разбираш ли какво става на двора?

Ричард облиза устните си.

— Вече ти обясних. Имам температура. Вероятно нищо от това не се случва в действителност, а ако все пак нещо става, то сигурно е най-обикновено, но моят мозък го изкривява и преувеличава. Това е едната възможност. Другата е… ммм… търговци на наркотици. — Ричард се наведе напред. — Не си опитвал наркотици, докато скиташе по пътищата, нали, Джек? — Интелигентността и проницателността отново надзъртаха от очите му. „Ето едно възможно обяснение, един възможен начин да се измъкнем от цялата тази лудница — говореха те. — Джек просто се е забъркал в някаква смахната история с наркотици и всички тези хора са го последвали тук.“

— Не — изморено отвърна Джек. — Винаги съм те смятал за маестро на реалността, Ричард. И през ум не ми е минавало, че ще доживея да видя как ти, как точно ти, използуваш мозъка си, за да изкривяваш фактите.

— Джек, това просто е… от изтощение и ти го знаеш!

— Нарковойна в Спрингфийлд, Илиной! Кой сега разправя измишльотини от типа Сийбрук Айланд?

И точно тогава един камък разби прозореца на Албърт Хамбърт и по пода се посипаха стъкла.

[1] Сладник или сладък корен. Многогодишно тревисто растение. Корените му се използуват в медицината като храчкоотделящо и слабително средство. ↑

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА

РИЧАРД В ТЪМНОТО

1.

Ричард изпищя и скри лицето си с ръце. Хвърчаха стъкла.

— Дай ни го, Слоут!

Джек се изправи, обзет от студена ярост. Ричард сграбчи ръката му.

— Джек, недей. Стой настрана от прозореца!

— Зарежи я тая! — почти изръмжа той. — Писна ми да говорят за мен, сякаш съм тава с пица.

Етъридж стоеше на тротоара от другата страна на алеята и гледаше нагоре към тях.

— Махай се оттук! — кресна му Джек. Внезапно хрумване озари мозъка му досущ като слънчев лъч. Той се поколеба и после извика: — Заповядвам ви да се махнете оттук! На всички вас! Заповядвам ви да напуснете в името на майка ми, кралицата!

Етъридж се сви, сякаш някой го бе ударил с камшик през лицето. После изражението на болезнена изненада изчезна и отстъпи място на гнусно ухилване.

— Тя е мъртва, Сойер! — изкрещя той, но погледът на Джек през месеците, прекарани в път, бе станал някак си по-остър и той видя, че престореният триумф не успява напълно да скрие безпокойството върху лицето на Етъридж. — Кралица Лаура е мъртва и майка ти също е мъртва… мъртва там, в Ню Хампшир… мъртва и воняща.

— Изчезвай! — изрева Джек и Етъридж отново се сви объркан.

Ричард се бе присъединил към него и стоеше до прозореца блед и разстроен.

— За какво си крещите вие двамата? — попита той, докато втренчено гледаше хилещия се урод долу. — Откъде знае Етъридж, че майка ти е в Ню Хампшир?

— Слоут! — кресна Етъридж-тролът. — Къде е вратовръзката ти?

Лицето на Ричард виновно се сви, ръцете му подскочиха и притиснаха разкопчаната около врата риза.

— Слоут, този път ще си затворим очите, ако ни дадеш Пътника! Изритай го навън и всичко ще си върви по старому! А ти го искаш, нали?

Ричард се беше втренчил в Етъридж и кимаше — Джек бе сигурен в това — съвсем несъзнателно. По лицето му бе изписано отчаяние, в очите му блестяха сълзи. Той искаше всичко да се върне на мястото си, о, да.

— Не обичаш ли това училище, Слоут? — крещеше Етъридж-тролът под прозореца на Албърт.

— Обичам го — прошушна Ричард и сподави отчаяния си хлип. — Да, разбира се, че го обичам.

— Знаеш какво правим с малките хлапаци, които не обичат това училище, нали? Дай ни го и всичко ще бъде, сякаш той никога не е идвал тук!

— Ти решаваш, Ричи — кротко каза Джек.

— Ричард, той носи наркотици! — извика Етъридж. — Четири или пет различни вида! Кокаин и хашиш и ангелски прах[1]! Продава ги, за да печели за пътя си на запад! Откъде мислиш, че е взел скъпото палто, което носеше, когато застана на прага ти?

— Наркотици, значи — с огромно облекчение въздъхна Ричард. — Знаех си аз.

— Но не го вярваш — рече Джек. — Наркотиците не биха могли да променят училището ти, Ричард. А кучетата…

— Дай ни го, Сло… — Гласът на Етъридж заглъхваше, заглъхваше.

Когато двете момчета отново погледнаха надолу, той беше изчезнал.

— Къде мислиш, че е ходел баща ти? — спокойно попита Джек. — Къде мислиш, че е ходел, когато е влизал в дрешника и не е излизал оттам, Ричард?

Ричард бавно се обърна и го погледна и лицето му, обикновено спокойно и интелигентно, сега изведнъж се разтрепера. Гърдите му неравномерно се заповдигаха. Той се свлече в ръцете на Джек и сляпо и уплашено се вкопчи в него.

— То ме дддокоснааа! — изпищя той. Тялото му трепереше в ръцете на Джек — То ме докосна, нещо ме докосна там вътре и аз не знам какво беше то!

[1] Силен халюциногенен опиат на основата на фенциклидина, широко използуван като непозволен наркотик, който често предизвиква ексцентрично държане. ↑

2.

Опрял горящото си чело в рамото на Джек, Ричард сподели историята, която бе пазил в себе си през всичките тези години. Изстреля я с мъка на малки неравни порции, досущ като сплескани в стена куршуми. Докато слушаше, Джек откри, че си спомня за времето, когато неговият собствен баща влезе в гаража… и се върна след два часа по улицата. Това беше лошо, но случилото се на Ричард бе много по-лошо. То обясняваше желязната, безкомпромисна настойчивост на Ричард за реалност, цялата реалност и нищо друго освен реалността. То обясняваше неговото отказване от каквито и да било фантазии, даже от научната фантастика… а Джек от собствения си опит в училище знаеше, че техничари като Ричард обикновено невъздържано поглъщаха неясни измислици… стига наистина да бяха „научно подковани“, т.е. дай ни насам Хайнлайн, Азимов и Артър Кларк, но ни спести метафизичните глупости на Робърт Силвърбърг и Бари Малцбърг, и ние ще четем за звездни квадранти и логаритми до самозабрава. Не и Ричард обаче. Неговата антипатия към измисленото бе толкова дълбока, че той не посягаше към който и да било роман, освен ако не му беше за домашно. Като дете бе оставил Джек да избира книгите, които трябваше да прочете по избор, без изобщо да го е грижа какви са, и ги преглъщаше сякаш бяха глетави. Тогава Джек бе просто предизвикан да открие история — някаква история — която би доставила удоволствие на Ричард, която би приковала вниманието на Ричард и би го понесла далеч, както добрите романи и разкази понякога понасяха самия него… добрите, смяташе той, бяха почти толкова хубави, колкото сънищата наяве, и всеки от тях изобразяваше своя собствена версия на Териториите. Но Джек така и не можа да предизвика каквато и да било тръпка, каквато и да било искра, каквато и да било реакция. Независимо дали ставаше дума за „Червеното пони“, „Спасителят в ръжта“ или „Аз съм легенда“, реакцията винаги беше една и съща — смръщена, унила съсредоточеност, последвана от скучна и вяла писмена работа, която получаваше слаба или най-много средна оценка, ако учителят по английски случайно се чувствуваше особено щедър същия ден. И ако нещо пречеше на Ричард в края на всеки срок да застава на почетната стълбичка, то бяха тъкмо отличните оценки по английски, които рядко го спохождаха.

Джек тъкмо беше дочел „Повелителят на мухите“ на Уилям Голдинг и се чувствуваше стоплен и охладен и разтреперан до дъното на душата си — едновременно екзалтиран и уплашен, но главно жадуващ това, което винаги жадуваше, когато историята бе особено добра — да не свършва, да би могла да продължава и да продължава още и още като самия живот (само че животът винаги беше много по-скучен и много по-безсмислен от историите). Той знаеше, че Ричард трябва да напише доклад върху прочетена книга, и му я даде, като си мислеше, че сега номерът със сигурност ще стане, че това най-сетне ще промени нещата, че Ричард не може да остане безчувствен към историята за загубилите се момчета и тяхното слизане на равнището на дивачеството. Но Ричард се премъчи с „Повелителят на мухите“, както се бе премъчвал с всички романи преди него, и написа още един доклад, от който лъхаше толкова жар и огън, колкото и от смъртния акт на загинал при катастрофа, изготвен от дежурния патолог.

— Какво ти става? — вбесено избухна Джек тогава. — Какво, за Бога, имаш против майсторски съчинените истории?

Ричард смаяно го погледна. Очевидно наистина не разбираше гнева му.

— Просто такова нещо като добре измислена история не съществува, нали? — бе отвърнал Ричард.

В онзи ден Джек си беше тръгнал дълбоко озадачен от тоталното отхвърляне на измисления свят на книгите от страна на Ричард, но си мислеше, че сега го разбира по-добре — всъщност по-добре, отколкото му се искаше. Може би на Ричард всяка открехната корица му е изглеждала като отворена врата на дрешник, може би всяка изпъстрена с илюстрации корица, представяща хора, които никога не са съществували, така, сякаш са съвършено реални, е напомняла на Ричард за сутринта, когато той се бе наситил веднъж завинаги.

3.

Ричард вижда как баща му влиза в дрешника в голямата спалня и дръпва вратата-хармоника след себе си. Той е на пет… може би на шест… но със сигурност не е навършил седем. Чака пет минути, после десет и когато баща му не излиза от дрешника, малко се уплашва и вика. Вика (за пищялката си, за чашата си, за…)

своя баща и когато той не отговаря, вика все по-високо и по-високо и пристъпва все по-близо и по-близо към дрешника, продължава да вика и накрая, когато са минали петнадесет минути, а баща му все още не излиза, дръпва вратата и влиза. Влиза в тъмното като пещера място.

И нещо се случва.

След като си е проправил път през грубите вълнени, гладките памучни и хлъзгавите копринени дрехи — палтата, саката и ризите на баща си, миризмата на дрехи, молцитокс и тъмен спарен въздух започва да отстъпва място на някаква друга миризма — на горещина и пожар. Ричард слепешката се бута напред, плаче и вика баща си, мисли си, че тук напред нещо се е запалило и баща му сигурно е в пламъци, понеже наистина мирише на пожар… и изведнъж осъзнава, че дъските под краката му са изчезнали и той стои в черна кал. Странни черни насекоми с увиснали на дълги стълбчета очи подскачат навсякъде около пухкавите му пантофки. „Татко!“ — пищи той. Костюмите и палтата са изчезнали, подът е изчезнал, но под краката му няма скриптящ бял сняг, а воняща черна кал, от която, както изглежда, извират неприятните черни подскачащи насекоми. Други писъци отговарят на неговия писък — писъци и луд, побъркан смях. Наоколо се носи тъмен гъст дим. Ричард се обръща и с протегнати като на слепец ръце се препъва назад по пътя, по който е дошъл, изгаря го безумно нетърпение да докосне палтата, да надуши далечната, кисела воня на молцитокса…

И изведнъж някаква ръка се плъзва около китката му.

„Татко?“ — пита той, но когато поглежда надолу, вижда не човешка ръка, а люспесто зелено нещо, покрито с извиващи се смукала, зелено нещо, прикрепено към дълга гумена ръка, протегнала се към него от мрака, и чифт жълти очи, втренчени в него с неприкрит глад.

Сълзите му рукват, той пищи й сляпо се хвърля напред… и тъкмо когато опипващите му пръсти отново намират спортните сака и официалните костюми, когато чува благословения, рационален звук на удрящи се една в друга закачалки, зелената, покрита със смукала ръка отново се плъзва по врата му и… изчезва.

Той чака треперещ и блед като вчерашна пепел в студена печка цели три часа пред проклетия дрешник. Страх го е да се върне вътре, страх го е от зелената ръка и жълтите очи, и е все по-сигурен, че баща му просто е мъртъв. И когато той се връща в стаята към края на четвъртия час, но не от дрешника, а през вратата, свързваща спалнята с коридора към горния етаж — вратата зад Ричард — когато това става, Ричард се отказва от всякакви фантазии окончателно и завинаги. Ричард отрича фантазиите. Ричард отказва да се занимава с фантазии, да има нещо общо или да се спогоди с тях. Просто се е наситил веднъж завинаги. Дошли са му до гуша. Той скача, тича към баща си, към любимия Морган Слоут, и го прегръща силно, толкова силно, че ръцете ще го болят до края на седмицата. Морган го повдига, смее се и го пита защо изглежда така блед. Ричард се усмихва и му казва, че вероятно на закуска е ял нещо, което не му понася, но че вече се чувствува много по-добре, и целува бузите на баща си и вдъхва познатата миризма на пот и одеколон. И по-късно същия ден взема всичките си книги — Златните книжки, релефните книжки с приказки, поредицата за начинаещи четци и дори Зелената книга за най-малките и ги пъхва в един кашон, а кашона сваля в мазето и си мисли: „Пет пари не давам, даже ако сега стане земетресение и в пода зейне дупка и погълне всичките тези книги. Всъщност ще изпитам облекчение. Всъщност ще изпитам такова облекчение, че сигурно ще се смея цял ден, а може би и цяла седмица.“ Това естествено не става, но Ричард изпитва огромно облекчение, когато книгите са затворени в двойна тъмнина — тъмнината на кашона и тъмнината на избата. Никога не ги поглежда отново, както и никога не влиза в дрешника с вратата-хармоника, и въпреки че понякога сънува, че под леглото или в дрешника на баща му има нещо, нещо с гладни жълти очи, никога не си мисли за зелената, покрита със смукала ръка чак докато в училището „Тейър“ не настъпва странно време и той не избухва в сълзи в ръцете на приятеля си Джек Сойер.

Ричард се е наситил веднъж завинаги. Дошло му е до гуша.

4.

Джек се бе надявал, че след като разкаже историята си и сълзите му изсъхнат, Ричард ще се върне — повече или по-малко — към своята нормална, рационална същност. Не го интересуваше особено дали Ричард ще повярва на цялата му история, или не. Ако Ричард успееше да се примири и да повярва в основното от тази лудост, той би могъл да използува могъщия си мозък, за да му помогне да намерят изход… изход от двора на „Тейър“ и от живота на Ричард в края на краищата, преди самият Ричард тотално да се е побъркал.

Само че не стана така. Когато Джек се опита да му говори, да разкаже на приятеля си за времето, когато неговият собствен баща, Фил, бе влязъл в гаража и не бе излязъл, той просто отказа да слуша. Старата тайна за случилото се в дрешника бе изречена (само че Ричард упорито продължаваше да се придържа към мисълта, че всичко това е било халюцинация), но Ричард все още смяташе, че се е наситил веднъж завинаги и че му е дошло до гуша.

На сутринта Джек слезе на първия етаж. Взе собствените си неща и вещите, които смяташе, че Ричард би могъл да иска — четка за зъби, учебници, тетрадки, комплект чисто бельо. Беше решил да прекарат деня в стаята на Албърт Шишкото, откъдето можеха да наблюдават двора и главната порта. Когато паднеше нощта, може би щяха да успеят да се измъкнат.

5.

Джек прерови бюрото на Албърт и откри шишенце с детски аспирин. Повъртя го в ръце една-две минути, като си мислеше, че малките оранжеви хапчета говорят за любещата майчица на Албърт почти толкова, колкото и кашонът с бурканчетата крем с бит каймак и ликвирица, прибран на полицата в дрешника. После извади шест хапчета и ги подаде на Ричард, който разсеяно ги глътна.

— Ела тук и легни — каза му Джек.

— Не — отвърна Ричард със сърдит, троснат и ужасно нещастен глас и се върна до прозореца. — Трябва да стоя на пост. Така по-лесно ще мога да дам пълен отчет на… на… на учителския съвет. Когато трябва.

Джек леко докосна челото му и въпреки че то беше хладно — почти студено — каза:

— Температурата ти пак се е покачила. По-добре легни и изчакай аспиринът да подействува.

— Покачила се е, така ли? — Ричард го погледна с трогателна благодарност.

— Да — сериозно потвърди Джек. — Ела легни.

След пет минути Ричард вече спеше. Джек седна в креслото на Албърт Шишкото, чиято седалка бе изкорубена точно толкова, колкото и средата на матрака му. Бледото лице на Ричард восъчно проблясваше на дневната светлина.

6.

Денят криво-ляво мина и към четири следобед Джек заспа. Когато се събуди, беше тъмно. Не знаеше колко е спал. Знаеше само, че не бе сънувал, и беше благодарен за това. Ричард неспокойно се въртеше и Джек предположи, че и той скоро ще се събуди. Стана, протегна се и се смръщи — гърбът му се беше схванал. Отиде до прозореца, погледна навън и застана като истукан с ококорени очи. Първата му мисъл беше: „Не искам Ричард да види това. Дано успея да му попреча.“

„О, Боже, трябва да се измъкнем оттук и то веднага — уплашено си рече той. — Даже ако по една или друга причина те се страхуват да ни нападнат.“

Но дали наистина бе готов да измъкне Ричард оттук? Джек знаеше, че онези го смятат неспособен на това и просто разчитат, че той ще откаже да изложи приятеля си на цялата тази лудост.

„Пренеси се, Джеки. Трябва да се пренесеш отвъд, знаеш го. И освен това знаеш, че трябва да вземеш Ричард със себе си, понеже това място просто отива по дяволите.“

„Не мога. Пренесем ли се в Териториите, чивиите на Ричард окончателно ще избият.“

„Няма значение. Трябва да го направиш. Всъщност това е най-доброто нещо — а може би и единственото нещо — понеже те просто не го очакват.“

— Джек? — Ричард бе седнал в леглото. Лицето му изглеждаше странно и някак си оголено без очилата. — Джек, свърши ли всичко? Дали беше сън?

Джек приседна до него и го прегърна.

— Не, Ричи, още не е свършило. — Гласът му бе тих и успокояващ.

— Мисля, че температурата ми сега е още по-висока — каза Ричард и се отдръпна. Бавно се приближи към прозореца, като внимателно държеше очилата с палеца и показалеца на дясната си ръка. Сложи ги и погледна навън. Странни образи с пламтящи очи блуждаеха насам-натам. Той стоя безмълвно доста дълго време и след това направи нещо толкова неричардоподобно, че Джек едва го повярва. Свали си очилата и преднамерено ги пусна на пода. Едното стъкло се счупи и се чу леко изхрущяване. После Ричард нарочно стъпи върху тях и двете стъкла станаха на сол.

Той вдигна изкривената рамка, огледа я и с безразличие я запрати към кошчето на Албърт Шишкото. Не улучи почти с половин метър. По лицето му се четеше кротка упоритост, упоритост, която казваше: „Не искам да виждам повече и няма да виждам повече, така че просто се погрижих да реша проблема. Наситил съм се веднъж завинаги. Дошло ми е до гуша.“

— Нали виждаш — с равен, безизразен глас каза той, — счупих си очилата. Имах още едни, само че ги счупих преди две седмици. Без очила съм почти сляп.

Джек знаеше, че това не е истина, но беше твърде слисан и не можа да каже нищо. Не можа да измисли подходящ отговор на радикалното действие, предприето от Ричард — то твърде много приличаше на последен пресметнат опит за противопоставяне на лудостта.

— Освен това смятам, че температурата ми отново е твърде висока. Имаш ли още аспирин?

Джек отвори чекмеджето на бюрото и безмълвно подаде на Ричард шишенцето. Ричард глътна седем-осем хапченца и легна пак.

7.

Когато вечерта напредна, Ричард, който повторно бе обещал да обсъдят ситуацията, повторно се отметна от думата си. Не можел да обсъжда никакво тръгване, каза той, нито пък можел да обсъжда каквото и да било, поне не в този момент, когато пак имал температура и се чувствувал много, много по-зле, смятал, че температурата му е стигнала четиридесет и един, а може би и четиридесет и два градуса, и имал нужда отново да поспи.

— За Бога, Ричард! — изрева Джек. — Я не се дръж с мен като с някакъв парцал! Никога не съм очаквал от теб…

— Не ставай глупав, Джек — каза Ричард и пак се гътна върху леглото на Албърт. — Просто съм болен. Не можеш да очакваш от мен да говоря за всички тези смахнати неща, щом съм болен.

— Ричард, искаш ли да си тръгна и да те оставя?

Ричард го погледна през рамо и бавно премигна.

— Няма да го направиш — каза той и отново заспа.

8.

Към девет в двора отново настъпи един от мистериозно тихите периоди и Ричард, вероятно усетил, че сега рушащият му се разсъдък ще бъде подложен на по-малък натиск, се събуди и провеси крака от леглото. По стената се бяха появили странни кафяви петна и той смаяно ги заразглежда. После видя, че Джек се приближава към него.

— Чувствувам се малко по-добре — припряно почна Ричард, — но наистина не мисля, че ще спечелим нещо, ако говорим за напускане, тъмно е и…

— Тази нощ живи-мъртви трябва да излезем оттук — мрачно каза Джек. — А единственото, което трябва да правят те, е просто да ни чакат отвън. По стените избива плесен, която се разраства с невероятна скорост, и само не ми казвай, че не я виждаш!

Търпеливата снизходителност в усмивката на Ричард едва не го подлуди и въпреки че обичаше приятеля си, Джек с най-голяма радост би го праснал в най-близката разяждана от плесента стена.

Точно в този миг в стаята на Албърт Шишкото започнаха да нахлуват дълги тлъсти бели червеи. Заизвираха от кафявите петна по стените, сякаш по някакъв странен начин просто се раждаха от плесента. Наполовина стърчащи от меките кафяви петна, те се извиваха и въртяха, пльосваха на пода и се загърчваха към леглото.

Джек вече бе започнал да се чуди дали зрението на Ричард наистина не е много по-слабо, отколкото си го спомня. Беше му минала и мисълта, че може би то просто прогресивно се е влошавало през времето, изтекло от последната им среща, но сега откри, че е бил прав в началото и място за безпокойство просто няма. Ричард виждаше съвсем добре. Във всеки случай със сигурност не изпитваше каквито и да било трудности да съзре пихтиестите гадини, падащи от стените, защото изпищя и се притисна в него с погнусено лице.

— Каква гадост, Джек! О, Господи! Каква гадост!

— Спокойно, Ричард. Всичко ще бъде наред — каза Джек и с неподозирана сила удържа приятеля си. — Все някак ще дочакаме сутринта, нали? Няма проблеми, нали?

Тлъстите, восъчнобели червеи просто извираха от стените. Дузини, стотици, хиляди. Някои от тях се разпльокваха при удара си в пода. Останалите като плужеци пълзяха към двете момчета.

— Боже мили, трябва да излезем оттук, трябва да…

— Благодаря ти, Господи, това момче най-после се вразуми — възкликна Джек, нахлузи раницата през лявата си ръка, а с дясната хвана Ричард за лакътя и го задърпа към вратата. Белите червеи се скашкваха под обувките им. Вече извираха и от кафявите пътечки по пода. Стаята на Албърт приличаше на огромна родилна зала — гнусното, безчетно пръкване продължаваше безспир. Поток пихтиести червеи се изля от тавана и с гърчене и извиване заля раменете и косата на Джек. Той надве-натри ги бръсна от себе си и продължи да влачи пищящия Ричард към вратата.

„Вече сме на път — помисли си Джек. — Бог да ни помага, май наистина сме на път!“

9.

Отново бяха в приемната. Оказа се, че Ричард има още по-малка представа как да се измъкнат от двора на „Тейър“, дори от Джек, който със сигурност знаеше едно: беше изключено да се довери на измамната тишина и да излезе през някоя от входните врати на пансиона „Нелсън“,

Докато гледаше напрегнато наляво през широкия прозорец на приемната, Джек забеляза някаква ниска осмоъгълна сграда.

— Ричард, какво е това?

— Кое? — Ричард наблюдаваше потока гъста, лепкава кал, стичащ се през притъмнелия двор.

— Малката тантуреста тухлена сграда, която едва се вижда оттук.

— О! Депото.

— Какво депо?

— Самото име вече нищо не означава — отвърна Ричард, който неспокойно продължаваше да наблюдава калния двор, — както и името на амбулаторията ни, която наричаме „мандрата“, понеже някога наистина е била мандра и работилничка за бутилиране на мляко. Докъм 1910. Традицията, Джек, е нещо много важно. Това е една от причините да харесвам „Тейър“.

Ричард отново отчаяно огледа калния двор.

— Във всеки случай една от причините да съм го харесвал досега.

— За мандрата ясно. Сега за депото.

Ричард изглеждаше постоплен от мисълта, че традициите са неотделима част от същността на „Тейър“.

— Ами тук е имало голяма гара. Всъщност едно време…

— Кога едно време?

— О, през осемстотин и осемдесета, осемстотин и деветдесета. Разбираш ли… — Той прекъсна мисълта си. Късогледите му очи обходиха приемната. Джек предположи, че търсят от тлъстите червеи. Нямаше… поне още не. Но по стените вече бяха започнали да избиват няколко кафяви петна. Червеите все още ги нямаше, но едва ли щяха да се забавят дълго.

— Хайде, Ричард, никога досега не е трябвало да ти измъквам думите с ченгел!

Ричард се поусмихна и го погледна.

— Спрингфийлд е бил една от трите или четирите най-големи начални гари в Америка през последните две десетилетия на деветнадесети век, което до голяма степен се е определяло от географското му местоположение. — Той вдигна десния си показалец, за да намести очилата върху носа си, осъзна, че не са там, и леко ядосан, отпусна ръка. — Спрингфийлд е бил свързан с железопътни линии с всички посоки на компаса. Това училище съществува, понеже Андрю Тейър вижда възможностите. Той натрупва богатство чрез превозване на товари с железницата. Предимно към западното крайбрежие. Той е първият, прозрял възможността да се транспортират товари не само на изток, а и на запад.

Внезапно ярка светлина проблесна в главата на Джек и окъпа разбърканите му мисли.

— Към западното крайбрежие, така ли? — Стомахът му се преобърна. Той все още не можеше да насочи мислите си в новата посока, показана му от ярката светлина, но думата, появила се в мозъка му, бе пламтяща и съвършено ясна: „Талисман!“

— Западно крайбрежие ли каза?

— Да, разбира се. — Ричард озадачено го погледна. — Ти да не би да оглушаваш?

— Не. — „Спрингфийлд е бил една от трите или четирите най-големи начални гари в Америка…“ — Не, добре съм. — „Той е първият, прозрял възможността да се транспортират товари не само на изток, а…“

— Хубаво, само че току-що изглеждаше дяволски странно.

„Той е бил първият, би могло да се каже, прозрял възможността да се превозват неща по железницата към Големия пущинак.“

Джек знаеше, със сигурност знаеше, че Спрингфийлд все още е някаква точка на особено напрежение, че може би все още е един вид изходен пункт за превозване на товари. Вероятно това беше причината вълшебствата на Морган да действуват толкова силно тук.

— Имало е огромни купчини с въглища и разпределителни станции, депа и хангари за товарните вагони, и хиляди километри релсов път и резервни коловози. Те са покривали цялата местност, където сега се намира училището „Тейър“. Само трябва да разровиш торфа и на няколко стъпки надолу ще намериш сгурия, парчета от релси и от какво ли не. Но всичко, което е останало днес, е тази малка сграда. Депото. Разбира се, тя никога не е била истинско депо. И сам можеш да видиш, че е твърде малка. Тя е била главната разпределителна кантора, където началникът на гарата и шефът на железниците са изпълнявали съответните си задължения.

— Мозъкът ти бъка от знания по въпроса — почти несъзнателно отбеляза Джек. Главата му все още бе пълна с подлудяващата нова светлина.

— Това е част от традициите на „Тейър“ — скромно отвърна Ричард.

— А за какво се използува сега?

— Вътре има малък театрален салон, където Кръжокът по драматично изкуство играе постановките си, но през последните няколко години той не е особено активен.

— Дали е заключено?

— От какъв бяс някой би тръгнал да заключва депото? Да не би да мислиш, че има опасност на някого да му хрумне да открадне декорите от постановката от 1979 година?

— Значи можем да влезем, така ли?

— Да, разбира се. Но защо…

Джек посочи към една врата точно зад масите за пинг-понг.

— А там какво има?

— Автомати за замразени храни и микровълнова печка, работеща с монети, където можеш да си ги подгрееш. Джек…

— Хайде.

— Джек, мисля, че температурата ми се връща. Може би трябва да останем тук известно време. Ще се премъчим някак си на канапетата през нощта…

— Виждаш ли кафявите петна по стените? — безжалостно попита Джек и ги посочи.

— Не, разбира се че не, нали съм без очила.

— Е, те просто са там. И след около час тлъстите бели червеи ще се излюпят и ще…

— Добре — припряно рече Ричард.

10.

Автоматите за замразени храни воняха.

Джек имаше чувството, че всичко в тях се е развалило. Син мухъл покриваше парчетата сирене, сандвичите, пиците и полуготовите говежди пържоли. Разтопен сладолед бавно капеше в мазната локвичка пред една от машините.

Джек дръпна Ричард към прозореца и погледна навън. Оттук депото се виждаше съвсем ясно, а зад него — оградата и черният път, водещ извън двора.

— След няколко секунди ще бъдем навън — прошепна Джек, завъртя ръчката на прозореца и го вдигна.

„Това училище съществува, понеже Андрю Тейър вижда възможностите… ти виждаш ли възможностите, Джеки?“ „Може би да“ — помисли си той.

— Някои от онези хора разхождат ли се навън? — нервно попита Ричард.

— Не — отвърна Джек и хвърли най-беглия възможен поглед. Всъщност вече нямаше значение дали са там, или ги няма.

„Една от трите или четирите най-големи начални гари в Америка… натрупва богатство чрез превозване на товари с железницата… предимно към западното крайбрежие… Той е първият, прозрял възможността да се транспортират товари… и на запад… на запад… на запад…“

През прозореца нахлу мирисът на влага и кал, примесен с вонята на загниващи боклуци. Джек прехвърли единия си крак през перваза, сграбчи ръката на Ричард и каза:

— Хайде!

Ричард уплашено се дръпна назад, лицето му се удължи.

— Джек… не разбирам…

— Това място просто се разпада и скоро червеите ще плъзнат навсякъде. Хайде, по-бързо. Някой ще ме види, че седя на прозореца, и ще проиграем шанса си да се измъкнем оттук.

— Нищо не разбирам! — оплака се Ричард. — Изобщо не разбирам какво по дяволите става тук!

— Млъкни и ела или ще те изоставя. Кълна се в Бога, ще го направя. Обичам те, но майка ми умира. Ще те оставя да се оправяш както можеш.

Ричард погледна Джек в лицето, видя (даже без очила), че той говори истината, и хвана ръката му.

— Господи, колко ме е страх — прошепна той.

— Какво съвпадение — рече Джек и го издърпа. След секунда краката му докоснаха лигавата морава. Ричард също скочи и застана до него.

— Сега ще притичаме до депото — прошепна Джек. — Така като гледам са около петдесет метра. Ако е отключено, влизаме вътре, ако не е, се опитваме да се скрием възможно най-добре откъм страната, гледаща към пансиона „Нелсън“. Щом се уверим, че никой не ни е видял и че мястото все още е тихо…

— Тръгваме към оградата.

— Точно така. — „Или може би просто се пренасяме, но това няма значение в момента.“ — И към черния път. Все ми се струва, че успеем ли да се измъкнем извън очертанията на „Тейър“, всичко отново ще бъде наред. Ричард, изминем ли веднъж четвърт километър надолу по пътя, можеш да погледнеш през рамо и да видиш как общежитието и библиотеката светят както обикновено.

— О, това наистина би било страхотно! — със сърцераздирателен копнеж възкликна Ричард.

— Готов ли си?

— Мисля, че да.

— Тичаш към депото и замръзваш до стената от тази страна. Навеждаш се, за да те скрият храстите. Виждаш ли ги?

— Да.

— Добре… давай!

Те се отлепиха от стената на пансиона „Нелсън“ и един до друг затичаха към депото.

11.

Не бяха изминали и половината път, когато камбаните в параклиса злокобно забиха. Страховит кучешки хор им отвърна с вой.

Джек посегна към Ричард и откри, че и Ричард посяга към него. Ръцете им се съединиха.

Ричард изпищя и се опита да го дръпне наляво. Ръката му като менгеме стисна пръстите на Джек. Мършав бял вълк, председателят на Вълчия съвет, се бе показал иззад депото и сега тичаше към тях. Джек си помисли, че това е старецът от лимузината. Следваха го други вълци и кучета… и изведнъж Джек с ужас осъзна, че някои от тях не бяха кучета, о, не, някои от тях бяха полупревърнати момчета и мъже, учители най-вероятно.

— Господин Дъфри! — изпищя Ричард, докато сочеше със свободната си ръка. (Хей, Ричи, ти май чудесно виждаш и без очила — налудничаво си помисли Джек.) — Господин Дъфри! Боже мой, това е господин Дъфри! Господин Дъфри!

И така Джек за пръв и последен път видя директора на училището „Тейър“ — дребничък възрастен човек с посивяла коса, голям извит нос и съсухрено, космато тяло на маймунка на латернаджия. Той бързо тичаше на четири крака заедно с кучетата и момчетата, а преподавателската му шапка лудешки подскачаше нагоре-надолу върху главата му и някак си все отказваше да падне. Той се ухили на Джек и Ричард и оплези език — дълъг, полюляващ се и пожълтял от никотина.

— Господин Дъфри! О, Боже! О, мили Боже! Господин Дъф…

Ричард все по-силно и по-силно го дърпаше наляво. Джек беше по-едър, но паниката вършеше чудеса с приятеля му. Експлозии разтърсваха въздуха. Вонята на загниващи боклуци ставаше все по-задушлива. Джек чуваше жвакането на калта под краката им. Белият вълк, водещ глутницата, скъсяваше разстоянието и Ричард се опитваше да го дръпне встрани от него, да го накара да избягат наляво, да се приближат към оградата и това беше правилно, но в същото време и погрешно, понеже те трябваше да стигнат до депото, не до оградата. То беше мястото, то беше мястото, понеже тук е била една от трите или четирите най-големи начални гари в Америка, понеже Андрю Тейър е бил първият, който е прозрял възможностите да се превозват товари на запад, понеже Андрю Тейър бе видял възможностите, а сега той, Джек Сойер, също ги виждаше. Разбира се, всичко това беше само интуиция, но Джек вярваше, че наистина е така, защото по тези вселенски въпроси интуицията му беше единственото нещо, на което можеше да се довери.

— Пусни Пътника, Слоут! — излая Дъфри. — Пусни Пътника, той е твърде хубав за теб!

„Но какво значи Пътник?“ — помисли си Джек в последните няколко секунди, докато Ричард сляпо се опитваше да промени посоката им, а той с всички сили го дърпаше обратно към смесената глутница от нечистокръвни кучета и момчета и учители, тичаща зад големия бял вълк, и към депото.

„Аз ще ти кажа какво значи пътник. Пътник е някой, който пътува. И откъде започва пътуването си един пътник? Ами от някое депо…“

— Джек, ще ни ухапе! — изпищя Ричард.

Вълкът изпревари Дъфри и скочи към тях с разтворени като зареден капан челюсти. Зад тях се чу плътен, хрущящ звук — пансионът „Нелсън“ се разпука като презрял пъпеш.

Сега Джек беше този, който като менгеме стискаше пръстите на Ричард все по-силно и по-силно и най-силно, докато осветената от бензинови бомби нощ се цепеше от лудешки камбанен звън и се разтърсваше от експлозии.

— Спри! — крещеше той. — Ричард, спри. Ще тръгнем оттук!

Остана му време да си помисли: „Сега ролите са разменени. Сега Ричард е стадото, той е моят пътник. Бог да закриля и двама ни.“

— Джек, какво става? — изпищя Ричард. — Какво правим? Спри го! Спри го! Спри…

Ричард продължаваше да пищи, но Джек вече не го чуваше — изведнъж злокобното му чувство за обреченост се разпука като черно яйце и мозъкът му триумфално се изпълни със светлина, със светлина и сладката свежест на въздух, толкова чист, че от половин километър да можеш да подушиш репичка, която човек току-що е извадил от градината си, и той внезапно усети, че може да се отблъсне с крака и да прескочи целия двор… или просто да полети като хората със закрепени към гърба крила.

О, светлина и свеж, чист въздух заместиха гадната воня на смет и освободеното от чувството за тъмнина и безнадежност място и за миг всичко в него засия ясно и лъчезарно, за миг сякаш всичко наоколо бе дъга, дъга, дъга.

И така Джек Сойер отново се пренесе в Териториите, докато стремително тичаше през израждащия се двор на „Тейър“, а звукът на разпукани камбани и ръмжащи кучета изпълваше въздуха.

И този път теглеше сина на Морган Слоут, Ричард, със себе си.

ИНТЕРЛЮДИЯ

СЛОУТ В СВОЯ СВЯТ — ОРИС В ТЕРИТОРИИТЕ (III)

На следващата сутрин, малко след седем часа, Морган Слоут спря колата си до бордюра пред главната порта на „Тейър“, погледна с безразличие знака, забраняващ паркирането, бръкна в джоба си, извади малко шишенце с кокаин и употреби част от него. След няколко секунди светът сякаш се изпълни с цветове и жизненост. Прекрасно нещо е кокаинът. Морган се зачуди дали ще може да се отглежда в Териториите и дали няма да е още по-силен там отвъд.

Гардънър лично беше събудил Слоут в дома му в Бевърли Хилс в два през нощта, когато в Спрингфийлд е едва полунощ, за да му разкаже случилото се. Гласът му трепереше, той очевидно бе ужасен, че Морган ще изпадне в ярост, и вбесен, че е изпуснал Джек Сойер за по-малко от час.

— Ах, това лошо… това лошо, лошо момче…

Слоут обаче изобщо не побесня. Напротив, чувствуваше се извънредно спокоен. Усещаше някаква странна предопределеност и подозираше, че тя идва от неговото друго аз, за което бе свикнал да мисли като за „своята орисия“, доволен от сполучливо хрумналия му каламбур.

— Не се тревожи и успокой топката — утеши той Гардънър. — Веднага тръгвам. Навъртай се там и ме чакай, приятелю.

После прекъсна връзката, преди Гардънър да успее да добави каквото и да било, и отново легна върху леглото. Кръстоса ръце върху корема си и затвори очи. За миг се почувствува в безтегловност… само за миг… и след това усети друсането под себе си. Чу поскърцването на кожени хамути, простенването на груби железни ресори, псувните на кочияша си и отвори очи като Морган дьо Орис.

Както винаги първата му реакция беше чисто удоволствие, в сравнение с което кокаинът изглеждаше като детски аспирин. Гърдите му бяха по-тесни, теглото му — по-малко. Пулсът на Морган Слоут се движеше в интервала между осемдесет и пет и сто и двадесет удара в минута, този на Орис рядко се покачваше над шестдесет и пет. Зрението на Морган Слоут бе окачествено като безупречно, но въпреки това Морган дьо Орис виждаше по-добре. Кокаинът беше запушил носа на Слоут, бе притъпил обонянието му. Със съвършеното си обоняние Орис прецизно различаваше отсенките в миризмата на праха, почвата или въздуха и сякаш можеше да усети всяка отделна молекула.

Зад себе си той бе оставил празно двойно легло, върху което все още личеше очертанието на едрото му тяло. Тук седеше върху плюшена седалка, по-мека от седалката на който и да било ролс-ройс, произведен някога от човешка ръка, и пътуваше на запад, към края на Големия пущинак, към едно място, наречено Погранично депо, и към мъж, на име Андерс. Знаеше всичко това, знаеше къде точно се намира, понеже Орис все още беше тук, вътре в главата му, и му говореше по начина, по който дясната половина на мозъка може да говори на рационалната си лява посестрима по време на сънищата наяве, с тих, но съвършено ясен глас. Слоут бе говорил на Орис със същия нисък вътрешен глас в малкото случаи, когато Орис се бе пренасял в това, за което Джек бе започнал да мисли като за Американските територии. Когато някой се пренесе и влезе в тялото на двойника си, резултатът е един вид тиха лудост. Слоут бе чел за много случаи на буйна лудост и въпреки че въпросът не го интересуваше особено, той предполагаше, че бедните, нещастни потърпевши са имали злочестината в тях да се настани луд стопаджия от другите светове — или може би не луд, а по-лабилен, бързо докаран до лудост от самия Американски свят. Това изглеждаше повече от възможно, то със сигурност бе погаждало номер и на главата на бедния Орис първите два или три пъти, когато се беше мушвал отвъд, въпреки че той бе бил и дяволски възбуден, а не само ужасен.

Дилижансът жестоко подскочи — в Големия пущинак човек приема пътищата такива, каквито са, и даже благодари на Бога, че изобщо ги има. Орис се намести на седалката и усети тъпа болка в изкривения си крак.

— По-бързо, Бог да ви порази — промърмори кочияшът горе на капрата и размаха камшик. — Давайте, проклети синове на мъртви блудници, по-бързо.

Слоут се ухили от удоволствието, че е тук, макар и за няколко мига. Той вече знаеше това, което му трябваше. Гласът на Орис му го беше прошепнал. Дилижансът щеше да пристигне в пограничното депо — училището „Тейър“ в другия свят — малко преди зазоряване. Нищо чудно да ги спипа още там, ако са се замотали, ако ли не — Прокълнатите земи ги очакват. Болеше го и се вбесяваше при мисълта, че сега Ричард е с келемето на Сойер, но ако се изискваше жертвоприношение… в края на краищата Орис бе загубил сина си и бе оцелял.

Единственото нещо, крепило Джек жив толкова дълго, беше подлудяващият факт, че той е единствен по природа, че няма двойник. Проклетото келеме се пренасяше и винаги се озоваваше на мястото, аналогично на напуснатото от него. Слоут обаче винаги завършваше там, където е Орис, и това там можеше да се окаже отдалечено на километри от желаното от него… както например в настоящия случай. Той бе имал късмет в почивната местност, но късметът на Сойер беше излязъл по-голям.

— Късметът ти е на свършване, малки ми приятелю — каза Орис. Дилижансът отново жестоко се раздруса. Той се смръщи, после се ухили. Ако не друго, ситуацията се опростяваше, макар че окончателната конфронтация придобиваше по-дълбоки и по-широки измерения.

Достатъчно.

Затвори очи и кръстоса ръце. Само за миг усети как тъпата болка пулсира в деформирания му крак… и когато отвори очи, Слоут видя тавана на апартамента си. Както винаги допълнителните килограми се стовариха върху него със смазваща тежест, а сърцето му реагира с изненадан двоен удар, преди да ускори пулса си.

След това той бе станал и си бе ангажирал самолетен билет по телефона. Седемдесет минути по-късно Слоут вече напускаше въздушното пространство над Лос Анжелос. Стръмното излитане го накара да се чувствува както обикновено в такива случаи — сякаш някой е прикрепил горелка към задника му. Бяха кацнали в Спрингфийлд в шест без десет, централно време, точно когато Орис наближаваше пограничното депо в Териториите. После Слоут си взе кола под наем и ето го тук. Пътуването в Америка наистина имаше своите предимства.

Той слезе от колата, тъкмо когато забиха сутрешните камбани и влезе в двора на „Тейър“, напуснат през нощта от собствения му син.

Всичко в „Тейър“ говореше за една най-обикновена делнична сутрин. Камбаните на параклиса изпълняваха обичайна утринна мелодия, нещо от класиката, макар и не съвсем познато, което донякъде звучеше като „Te Deum“, но не беше. Покрай Слоут минаваха ученици, запътили се към столовата или към сутрешните си занятия. Те може би бяха малко по-мълчаливи от обикновено и всички изглеждаха бледи и леко замаяни, сякаш бяха сънували един и същ неспокоен сън, както, разбира се, и беше станало. Слоут спря за миг пред пансиона „Нелсън“ и замислено го огледа. Те просто не знаеха колко са нереални, те и всички останали същества, живеещи в близост до разредените пространства между световете. Той зави зад ъгъла, където един от байчовците събираше счупените стъкла, посипали се по земята като фалшиви диаманти. Слоут погледна над наведения му гръб право във фоайето на пансиона. Там седеше Албърт Шишкото, необичайно тих, втренчил празен поглед в поредния епизод на „Бъгс Бъни Шоу“.

Слоут тръгна към депото, а мислите му се върнаха към първия път, когато Орис се бе пренесъл в този свят. Той откри, че си спомня за това време с носталгия, която със сигурност би се сторила нелепа на повечето хора. В края на краищата тогава той едва не умря. И двамата едва не умряха. Но това се беше случило в средата на петдесетте, а сега самият той наближаваше петдесет — там е работата.

Той се връщаше от кантората си. Слънцето залязваше в мръсноморавата, задименожълта мъгла над Лос Анжелос — това беше в дните, преди смогът над града наистина да започне да се сгъстява. Тъкмо стоеше на булевард „Сънсет“ и разглеждаше рекламите на някаква нова плоча, когато усети студенина в главата си, сякаш от изведнъж избликнал извор нейде в подсъзнанието му бе рукнало нещо чуждо и странно, нещо, което приличаше на… на…

(на сперма)

… е, той не знаеше на какво точно бе приличало.

Само че то бързо стана топло и познато и му остана време да осъзнае, че това е той — Орис, и после всичко се обърна с краката нагоре — шкаф за книги от едната страна, тоалетна масичка в стил „Чипъндейл“ от другата, и двете съвършено вписващи се в атмосферата на стаята — и Орис седеше на волана на форда със заоблена муцуна, модел 1952 година, Орис носеше кафявия двуреден костюм, Орис посягаше към чатала си не от болка, а от леко отвращение и любопитство — Орис, който, разбира се, никога не бе носил слипове.

В един миг фордът едва не се качи върху тротоара и тогава Морган Слоут — главно подсъзнателно — пое тази част от операцията и Орис бе свободен да върви по пътя си, да се звери наоколо, полулуд от удоволствие и възторг. О, и за Морган Слоут имаше удоволствие и възторг! Той се чувствуваше като човек, който за пръв път развежда приятел из новия си дом и открива, че онзи го харесва поне колкото той самият.

После Орис свърна в някакъв авторесторант и след известно пипкане с непознатите банкноти на Морган си поръча хамбургер, пържени картофи и шоколадов шейк. Думите с лекота излязоха от устата му — изскочиха от подсъзнанието му като вода от извор. Колебливо опита хамбургера… и го погълна с шеметна скорост. Продължи да тъпче пържените картофи в устата си с една ръка, а с другата неспирно въртеше копчето на радиото и се радваше на редуването на съблазнително шумен джаз с Пери Комо, на някакъв голям оркестър с ранен ритъм-енд-блус. След като изсмука шейка, си поръча още веднъж от всичко.

По средата на втория хамбургер той — Слоут, както и Орис — усети, че му се повръща, сякаш изведнъж му бе станало байгън от тежкия вкус на пържен лук. Изведнъж миризмата на изгорели газове започна да го дразни. Ръцете внезапно нетърпимо го засърбяха. Той съблече сакото на двуредния костюм (вторият шейк, този път мока, се катурна и поръси седалката на форда със сладолед и сметана) и огледа ръцете си. Целите бяха покрити с грозни червени петна, които бързо се уголемяваха. Стомахът му се сви, той се наведе през прозореца и точно докато повръщаше върху закрепения поднос, усети как Орис излита от него, връща се в своя собствен свят и…

— Мога ли да ви помогна с нещо, господине?

Слоут сепнат вдигна глава. Пред него стоеше високо русо момче, облечено в безукорен син блейзър и избелели дънки. То отметна косата от очите си, които имаха същия избледнялозамаян, унесен поглед.

— Аз съм Етъридж, господине. Помислих си дали не мога да ви помогна с нещо. Изглеждахте някак си… объркан.

Слоут се усмихна. Прииска му се да каже: „Не, любезни ми приятелю, ти изглеждаш объркан“, но се отказа. Всичко беше наред. Келемето на Сойер все още бе на свобода, но той знаеше посоката му, което означаваше, че Джеки е на верижка. Макар и невидима, верижката си е верижка.

— Спомнях си миналото. Това е всичко. Господин Етъридж, няма за какво да се тревожите, не идвам за първи път. Синът ми също е ученик тук. Ричард Слоут.

Очите на Етъридж за миг станаха още по-унесени и озадачени. След това се проясниха.

— А, Ричард значи! — възкликна той.

— Ще се кача да поговоря с директора, но просто реших да се поразходя преди това.

— Чудесно. — Етъридж погледна часовника си. — Тази сутрин съм дежурен и ако сте сигурен, че всичко е наред…

— Разбира се, че съм сигурен.

Етъридж кимна, усмихна му се бегло и тръгна.

Слоут го изчака да се отдалечи, след което още веднъж преценяващо огледа мястото между пансиона „Нелсън“ и депото. Отново забеляза счупения прозорец. Добро попадение. Беше приятно — повече от приятно — да се предполага, че от някоя точка между пансиона и тази осмоъгълна тухлена сграда двете момчета се бяха пренесли в Териториите. Стига да поискаше, той би могъл да ги последва. Просто влиза вътре — на вратата нямаше катинар — изчезва и се появява на мястото, където в този миг се намира тялото на Орис. Още повече, че щеше да е някъде близо, нищо чудно и пред самия пазач на депото. Този път нямаше да се наложи първо да се озове на сто километра от точката, която го интересуваше, и като гламав да се бъхти по пътищата с кола или както баща му казваше, „с кракомобил“.

Момчетата най-вероятно вече щяха да са продължили нататък. В Прокълнатите земи. Е, Прокълнатите земи щяха да ги довършат. А двойникът на Сънлайт Гардънър — Озмънд — щеше да изстиска от Андерс не само цялата информация, а и майчиното му мляко. Озмънд и неговият ужасен син. Изобщо нямаше нужда да се пренася.

Освен може би за да хвърли един поглед. Заради удоволствието отново да се превърне в Орис, пък било и само за няколко секунди. И да се увери, разбира се. Целият му живот от детството насам беше една безкрайна поредица от уверявания.

Още веднъж се огледа наоколо да не би Етъридж нещо да се е замотал, после отвори вратата на депото и влезе.

Вътре въздухът бе спарен. Слоут долови миризмата на престоял грим и прашни кулиси и изпита невероятна носталгия. За миг му се стори, че се е побъркал, че е направил нещо по-невероятно от пренасянето в Териториите, изпита усещането, че се е върнал назад във времето в отдавна отминалите дни, когато той и Фил Сойер бяха побъркани по театъра състуденти.

После очите му привикнаха с мрака и той различи непознатите, почти сантиментални театрални реквизити — гипсов бюст на Атина Палада за постановка по „Гарванът“[1], екстравагантен позлатен кафез, шкаф за книги, пълен с празни подвързии — и си спомни, че се намира в тъй наречения „театър“ на „Тейър“.

Постоя неподвижно секунда-две, пое си дълбоко дъх и погледна нагоре към слънчевия лъч, проникващ през прашното прозорче. Светлината затрептя и внезапно стана по-златиста, по-наситена — светлина от лампа. Той беше в Териториите. Нищо друго, просто беше в Териториите. За миг изпита зашеметяваща възбуда от скоростта на промяната. Обикновено имаше пауза, усещане за приплъзване от едно място на друго, и тя май бе в пропорционална зависимост от разстоянието, на което се намираха неговите две тела — тялото на Орис и тялото на Слоут. Веднъж, когато се бе пренесъл от Япония, където уреждаше някаква сделка с „Шоу Брадърс“ за филмирането на един ужасен роман за холивудски звезди, заплашвани от побъркан нинджа, паузата бе продължила толкова дълго, че той се беше уплашил да не би завинаги да остане някъде в празното, безсъзнателно чистилище между световете. Но този път те бяха били близо… толкова близо, че той си помисли (Орис си помисли), че пренасянето бе приличало на единиците случаи, в които мъжът и жената, едновременно достигнали до оргазъм, едновременно умират в мига на върховно блаженство.

Миризмата на сухи гримове и прашни кулиси бе заменена от леката, приятна миризма на горящата върху масата лампа, от която се виеха тъмни струйки дим. Вляво от него върху друга маса още стояха неприбрани чинии със замръзнали остатъци от нечия вечеря. Три чинии.

Орис пристъпи напред и както винаги провлачи изкривения си крак. Вдигна една от чиниите и огледа гадната мазнина на светлината на лампата. „Кой ли е ял от тази? Андерс, Язон или Ричард… момчето, което би било Ръштън, ако синът ми не беше умрял?“

Ръштън се беше удавил в езерото, недалече от Голямата къща. Бяха на пикник. Орис и жена му изпиха доста вино. Слънцето напичаше. Синът им, неколкогодишно хлапе, заспа. Орис и жена му се любиха и след това също заспаха под лъчите на следобедното слънце. Стреснаха го детски викове. Ръштън се беше събудил и слязъл при езерото. Можеше да се държи над водата точно толкова, колкото да влезе в дълбокото и да се паникьоса. Орис докуцука до езерото, хвърли се вътре и заплува към мястото, където се мяташе момчето. Неговият крак, проклетият му куц крак му попречи да стигне навреме и да спаси живота на сина си. Когато се добра до момчето, то вече бе потънало. Той успя да го хване за косата и да го издърпа на брега… но Ръштън вече беше мъртъв и посинял.

Маргарет умря от собствената си ръка след по-малко от шест седмици.

Седем месеца по-късно синът на Морган Слоут едва не се удави по време на една тренировка по гребане. Измъкнали го от басейна посинял като Ръштън… но спасителят му направил изкуствено дишане и Ричард Слоут оцелял.

„Бог прибира своите вересии“ — помисли Орис и въздъхна. Дълбоко, неспокойно хъркане го накара да обърне глава.

Андерс, пазачът на депото, спеше върху един сламеник в ъгъла. Край него лежеше прекатурена кана, виното се бе стекло в косата му.

Андерс отново изхърка, след това простена, сякаш го мъчеше лош сън.

„Никакъв сън не може да се сравни с бъдещето, което те очаква“ — мрачно си помисли Орис, пристъпи към пазача и го погледна без състрадание.

Слоут планираше убийствата, но Орис се бе пренасял всеки път, за да ги извърши. Тъкмо Орис в тялото на Слоут се беше опитал да задуши невръстния Джек Сойер с възглавница, докато гласът на коментатора монотонно разясняваше ставащото на тепиха. Орис бе ръководил и убийството на Фил Сойер в Юта (точно както бе ръководил убийството на двойника му, принца-консорт Филип Сотел, в Териториите).

Слоут имаше вкус към кръвта, но бе алергичен към нея, както Орис бе алергичен към американската храна и американския въздух. Морган дьо Орис бе извършил всички планирани от Слоут убийства.

„Моят син умря, неговият е жив. Синът на Сотел умря. Този на Сойер още е жив. Но това може да бъде поправено. Ще бъде поправено. И няма да видите никакъв талисман, мои сладки приятелчета. Запътили сте се право към радиоактивната версия на Оутли, където ще намерите смъртта си. Бог прибира своите вересии.“

— А ако не го направи сам, аз ще му помогна! — високо добави той.

Мъжът на пода отново изстена, сякаш го беше чул. Орис направи още крачка към него, вероятно за да го събуди с ритник, но изведнъж наостри уши. Дочу далечно потракване на копита, поскърцване на хамути, дрезгави викове на ездачи.

Това сигурно беше Озмънд. Добре. Нека Озмънд свърши работата тук. На него самия хич не му се занимаваше с разпитването на човек с махмурлук, още повече, че достатъчно добре знаеше какво ще трябва да каже той.

Орис се приближи до вратата, отвори я и погледна на изток. Изгряващото слънце бе оцветило с великолепен прасковен цвят небето над Териториите. Тъкмо от тази посока — посоката на изгрева — пристигаха ездачите. Той си разреши да се наслади за миг на прекрасната гледка и след това отново се обърна на запад, където небето продължаваше да е с цвят на новополучена синина. Над полето все още се стелеше тъмнина… но тук-там вече поизсветляваше под първите слънчеви лъчи.

„Момчета, тръгнали сте към смъртта си“ — доволно си помисли Орис… и внезапно изпита още по-голямо задоволство. Просто му хрумна, че те може би вече са мъртви.

— Дай Боже — каза той и затвори очи.

Миг по-късно Морган Слоут, хванал дръжката на вратата на малкия театър на училището „Тейър“, отвори собствените си очи и започна да обмисля пътуването си към западното крайбрежие.

Може би бе дошло време да предприеме малко пътешествие по пътя на спомените. Към едно градче в Калифорния, наречено Пойнт Венути. Но преди това на изток, на посещение при кралицата, и след това…

— Океанският въздух ще ми се отрази добре — каза той на бюста на Палада.

После отстъпи няколко крачки назад, смръкна си отново от малкото шишенце (вече не забелязваше миризмата на грим и прашни кулиси) и освежен тръгна надолу по хълма към колата си.

[1] „Гарванът“ (1844) — поема от Едгар Алън По (1809–1849) ↑

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

АНДЕРС

1.

Джек тичаше и изведнъж усети, че пропада подобно на герой от анимационен филм, имащ време за един-единствен изненадан поглед преди да се хвърли в главозамайващо дълбока пропаст. Пропаст нямаше. Тъкмо осъзна, че земята е изчезнала изпод краката му, и в следващия миг се приземи от метър-два. Олюля се и може би щеше да успее да се задържи, ако Ричард не бе връхлетял отгоре му и не го бе съборил.

— Джек, внимавай! — пищеше Ричард (той самият очевидно не възнамеряваше да следва собствения си съвет, понеже с всичка сила стискаше очи.) — Пази се от вълка! Пази се от господин Дъфри! Пази се…

— Ричард, успокой се! — Писъците на Ричард го изплашиха повече от всичко останало. Бяха като на луд, като на абсолютно побъркан. — Успокой се. Всичко е наред. Те изчезнаха.

— Пази се от Етъридж! Пази се от червеите! Джек, пази се!

— Ричард, огледай се, в името на Язон, и ще видиш, че ги няма.

Самият Джек нямаше нужда да се оглежда, за да разбере, че са успели — въздухът беше свеж и уханен, нощта — съвършено тиха с изключение на благословено топлия бриз.

— Джек, пази се! Пази се…

Като злобно ехо в главата му се обади споменът за момчетата-кучета пред пансиона „Нелсън“. „Събуди се, събуди се, събуди се! Моля, моля, моля!“

— Джек, пази се! — стенеше Ричард, забол лице в земята. Приличаше на някакъв твърде ентусиазиран мохамеданин, решен на всяка цена да влезе във връзка с Аллаха. — Пази се! Вълкът! Директорът! Пази се…

Уплашен, че приятелят му наистина се е побъркал, Джек го дръпна за яката и му удари една плесница.

Ричард млъкна и го зяпна. Върху бледата му буза цъфна тъмночервен отпечатък. Джек дори не успя да се засрами — изгаряше от любопитство да разбере къде са. Очевидно имаше някаква светлина, как иначе би успял да вижда толкова добре?

Отговорът сам се появи в главата му — сигурен и неоспорим.

„Големият пущинак, Джеки. В Големия пущинак сте.“

Но преди да отдели време, за да обмисли това, трябваше да се опита да приведе Ричард в нормално състояние.

— Ричи, добре ли си?

— Джек, ти ме удари!

— Да, плеснах те. Така се постъпва с изпаднали в истерия хора.

— Не бях в истерия. Никога в живота си не съм… — Той скочи и уплашено се огледа. — Вълкът! Трябва да внимаваме, Джек! Ако успеем да се прехвърлим през оградата, той няма да може да ни настигне!

В същия миг Ричард понечи да се втурне в тъмнината към оградата, останала в другия свят, но Джек сграбчи ръката му и го задържа.

— Вълка го няма, Ричард.

— Как така?

— Успяхме.

— За какво говориш?

— За Териториите, Ричард. Ние сме в Териториите! Пренесохме се! — „И ти, невернико, едва не изтръгна ръката ми. Следващия път, когато се опитвам да изтегля някого, ще си намеря някое малко хлапенце, толкова малко, че още да вярва в Дядо Коледа и Великденското зайче.“

— Това е нелепо — бавно рече Ричард. — Такива неща като Териториите не съществуват, Джек.

— Щом не съществуват, как стана така, че големият бял вълк не те ръфна за задника? Или проклетият ти директор, приятелю?

Ричард го погледна, отвори уста да каже нещо, после я затвори и отново се огледа наоколо, този път малко по-внимателно (поне Джек се надяваше, че е така). Джек стори същото, радваше се на топлината и свежестта на въздуха. Морган и лудата му глутница можеха да пристигнат всеки миг, но той не можеше да потисне чисто животинската си радост, че отново е тук.

Намираха се сред някаква нива. Висока жълтеникава трева, която много приличаше на жито, но не беше, се полюляваше надлъж и нашир. Топлият бриз с прекрасните си милувки една след друга къдреше малките вълнички. На нисък хълм вдясно бе кацнала дървена постройка, пред нея с яркожълт пламък грееше фенер, монтиран на висок стълб. Джек забеляза, че постройката е осмоъгълна. При пренасянето си в Териториите двете момчета се бяха озовали в най-външния край на осветявания от фенера кръг, а точно срещу тях — в срещуположния край на кръга имаше нещо, нещо метално, което проблясваше и отразяваше светлината. Джек примижа към далечните, сребристи отблясъци… и разбра. Връхлетя го не толкова учудване, колкото усещане за изпълнени очаквания, сякаш две части от някакъв огромен пъзъл — едната в Американските територии, а другата тук отвъд — току-що се бяха съединили.

Това бяха железопътни релси. И въпреки, че беше невъзможно да се види посоката им в тъмнината, Джек си мислеше, че знае накъде водят те. „На запад.“

2.

— Хайде — каза Джек.

— Не искам да се качвам там — отвърна Ричард.

— И защо?

— Твърде много шантави неща стават напоследък. — Той навлажни устните си. — Кой знае какво ни чака в тази постройка! Може да има кучета. Или луди хора. — Отново навлажни устните си. — Червеи.

— Вече ти казах, че сега сме в Териториите. Тук е чисто. И помен няма от каквато и да било лудост. По дяволите, Ричард, не го ли чувствуваш!

— Не съществуват никакви Територии!

— Огледай се наоколо!

— Няма! — Гласът му бе по-тънък от всякога, глас на заинатено дете.

Джек напълни шепата си с натежали класове от тревата.

— Погледни това!

Ричард обърна глава.

Джек едва се удържа да не го разтърси. Хвърли класовете, преброи наум до десет и се заизкачва по хълма. Погледна към краката си и видя, че сега те са обути в нещо като кожени панталони. Ричард бе облечен по същия начин, а около шията му беше вързана червена кърпа, която изглеждаше като извадена от картина на Фредерик Ремингтън. Джек посегна към собствения си врат и напипа подобна кърпа. Плъзна ръка надолу по тялото си и откри, че чудесното топло палто на Майлс П. Кигър се е превърнало в нещо като мексиканско пончо. „Бас хващам, че изглеждам като реклама за мексикански царевични питки“ — помисли си той и се ухили.

— Къде отиваш? — извика Ричард в паника.

Джек го погледна и се върна. Сложи ръце върху раменете му и се втренчи в него.

— Не можем да останем тук. Някои от тях сигурно са видели, че се пренасяме. Вероятно не могат да ни последват, но нищо чудно и да могат. Просто не знам. За законите, управляващи всичко това, знам точно толкова, колкото едно петгодишно хлапе знае за магнита — а то знае само, че понякога магнитът привлича, понякога отблъсква. Сега-засега повече не ми и трябва, само че се налага по най-бърз начин да се изметем оттук. Край на приказката.

— Всичко е само сън, сигурен съм в това.

Джек кимна към дървената постройка.

— Можеш да дойдеш с мен или да останеш тук. Ако искаш да останеш, ще се върна за теб, след като огледам мястото.

— Нищо от това не се случва в действителност — повтори Ричард. Очите му, лишени от очилата, изглеждаха разширени, безжизнени и някак си помръкнали. Той погледна за миг нагоре към черното небе на Териториите и неговите странни и непознати съзвездия, потрепера и наведе глава. — Имам температура. От грипа е. Много грип имаше напоследък. Това е делириум. Ти си звезда на гастрол в моя делириум, Джек.

— Е, при пръв удобен случай ще подам заявление за приемане в Гилдията на делириумактьорите, а междувременно ти защо не постоиш тук, Ричард? След като нищо от това не се случва в действителност, не виждам от какво се безпокоиш?

Джек отново тръгна нагоре, като си мислеше, че ако проведе с Ричард още два-три разговора от типа „Необикновената закуска на Алиса“, неминуемо ще стигне до извода, че и самият той се е побъркал.

Беше изкачил половината разстояние до върха на хълма, когато Ричард го настигна.

— Щях да се върна — въздъхна Джек.

— Знам. Просто реших, че след като всичко това е само сън, нищо не ми пречи да дойда.

— Добре, но ако горе има някой, си затваряй устата. Мисля че… мисля, че някой гледаше към нас през прозореца.

— А ти какво ще правиш?

— Ще налучквам, Ричи — усмихна се Джек. — Все това правя, откакто напуснах Ню Хампшир. Налучквам.

3.

Стигнаха до верандата. Ричард се вкопчи в рамото му като обезумял.

— Какво има? — попита Джек.

— Това наистина е сън. Мога да го докажа.

— Как?

— Ние изобщо не говорим на английски, Джек! Говорим на някакъв друг език и то перфектно, но това просто не е английски!

— Дааа — въздъхна Джек. — Странно, нали?

Той продължи нагоре по стъпалата. Ричард остана зад гърба му със зяпнала уста.

4.

След секунда-две Ричард се съвзе и го последва. Дъските бяха нацепени и изкорубени. През пролуките се подаваха подобните на жито стъбла. От тъмнината долиташе приспивното цвърчене на насекоми — не пронизителният писък на щурци, а някакъв много по-сладък, много по-нежен звук.

Фенерът бе останал зад тях и сенките им, очертали се върху верандата, се скършваха под прав ъгъл и потрепваха върху вратата, където имаше някакъв стар, избелял надпис. За миг на Джек му се стори, че няма да може да го разчете, че е написан на кирилица и е неразгадаем, понеже като че ли е на руски. След това се вгледа и думата изобщо не го изненада. „Депо“.

Той вдигна ръка, за да почука, но размисли и тръсна глава. Не. Нямаше да чука. Това не беше частно жилище. Надписът гласеше: „Депо“, а тази дума хората обикновено свързват с някаква обществена постройка — с местата, където нощуват трамваи, влакове и автобуси.

Отвори вратата. Отвътре едновременно изскочиха приятелска светлина и несъмнено неприятелски глас.

— Махай се, дявол такъв! — пронизително пищеше гласът. — Махай се, утре сутрин тръгвам. Кълна се! Влакът е в хангара. Махай се! Заклех се да тръгна и шъ го направя, но сега се махни и ме остави на мира!

Джек се намръщи. Ричард зяпна. Помещението беше чисто, но много старо. Дъските бяха толкова изкорубени, че стените изглеждаха почти вълнообразни. На едната висеше картина на дилижанс с големина на китоловен кораб. Очукан тезгях — хоризонталната му повърхност бе вълнообразна почти колкото стените — минаваше през средата на помещението и го разделяше на две. На вътрешната, успоредна на тезгяха стена бе подпряна плоча за писане, разделена на две. Над едната половина пишеше: „Дилижансът пристига“, над другата — „Дилижансът тръгва“. Докато разглеждаше овехтялата плоча, Джек си помисли, че трябва да са минали бая години, откакто за последен път върху нея е била изписвана някаква информация и че ако сега някой се опита да издраска нещо с парче най-мек тебешир, тя като нищо ще се разпадне и ще се посипе върху изгнилия под.

В единия край на тезгяха стоеше най-огромният пясъчен часовник на света — по-голям от трилитрова бутилка и пълен със зелен пясък.

— Шъ ме оставиш на мира, нали? Обещах ти да го направя и шъ го направя! Моля те, Морган, бъди милостив! Обещал съм и ако не вярваш, погледни в хангара! Влакът е готов, кълна се, че е готов!

Едрият старец, свил се в десния ъгъл на помещението, продължи да бъбри и да нарежда в този дух. Джек предположи, че е висок поне метър и осемдесет и пет — дори при настоящата му робска стойка ниският таван на депото не бе на повече от десетина сантиметра над главата му. Беше седемдесетгодишен или осемдесетгодишен, но добре запазен. Снежнобяла брада започваше под очите му и на дипли се стелеше върху гърдите му. Раменете му бяха широки, въпреки че сега изглеждаха толкова хлътнали, сякаш някой ги бе скършил, като го бе карал да носи непосилно тежки товари много дълги години. Снопчета дълбоки бръчки се разпръскваха от ъгълчетата на очите му, дълбоки гънки покриваха челото му. Кожата му бе восъчножълта. Беше облечен с широка бяла дреха, прорязана от аленочервени нишки. И макар че размахваше дебела тояга, изглеждаше изплашен до смърт.

Когато старецът спомена името на Морган, Джек неспокойно погледна приятеля си, но Ричард очевидно не беше в настроение да забелязва подобни дреболии.

— Аз не съм този, за когото ме смяташ — каза Джек и пристъпи към стареца.

— Махай се! — изпищя той. — Няма да ме измамиш. Знам, че дяволът понякога се крие и зад хубави лица. Махай се! Шъ го направя! Влакът е готов. Казах, че шъ тръгна, и наистина шъ го направя, само ме остави на мира!

Раницата на Джек се беше превърнала в торба, увиснала през рамото му. Той бръкна в нея, напипа огледалото, няколко от съчленените броеници и най-сетне пръстите му се сключиха около това, което търсеше — монетата на капитан Фарън, монетата с главата на кралицата от едната страна и грифона от другата. Когато я сложи върху тезгяха, меката светлина в помещението освети прекрасния профил на Лаура де Лосиан и той отново бе поразен от приликата й с майка му. „Дали и в началото толкова си приличаха? Или колкото повече мисля за тях, толкова повече прилики виждам? А може би самият аз някак си ги сближавам, като че ли ги сливам в едно?“

Когато Джек се приближи до тезгяха, старецът още повече се сви и сякаш щеше да пробие стената с гърба си. Думите му се изливаха в истеричен поток. Но щом Джек цапна монетата върху тезгяха, точно както лошият герой в някой уестърн си иска напитка, той изведнъж млъкна. Втренчи се в монетата, очите му се ококориха, ъгълчетата на устата му се разтрепериха. Той погледна Джек в лицето и този път наистина го видя.

— Язон — с треперещ глас прошепна той. Ужасът му се стопи и сега гласът му трепереше не от страх, а от благоговение. — Язон!

— Не. Името ми е… — Момчето спря, понеже осъзна, че думата, която щеше да излезе на този странен език, нямаше да бъде „Джек“, а…

— Язон! — извика старецът и падна на колене. — Язон, ти дойде! Ти дойде и сичко шъ е добре, да, сичко шъ е добре, сичко шъ е добре и сички неща наистина шъ бъдат наред!

— Вижте — започна Джек, — аз наистина…

— Язон! Язон дойде и кралицата шъ бъде добре, да, и сички неща шъ бъдат наред.

Джек беше по-малко подготвен да се справи с това плачливо обожание, отколкото да обуздае предишната ужасена нападателност на стария пазач. Той се обърна към Ричард… но не получи помощ. Ричард се беше опънал на пода зад вратата и или беше заспал, или пет пари не даваше.

— О, проклятие — изстена Джек.

Старецът беше на колене, тръшкаше се и плачеше. Ситуацията заплашваше бързо да се превърне от нелепа в невероятно комична. Джек вдигна подвижния капак и мина зад тезгяха.

— Стани, добри ми и верни служителю — каза той. Чудеше се дали някога Христос и Буда също са имали подобни проблеми. — Изправи се, човече.

— Язон! Язон! — хлипаше старецът. Бялата му коса скри сандалите на Джек — той се наведе и започна да ги обсипва с целувки, звучни като оръдейни залпове. Джек безпомощно изхихика. Беше успял да измъкне себе си и Ричард от Илиной и ето ги сега в разнебитеното депо в средата на огромна нива с жълтеникава трева, която приличаше на жито, но не беше, някъде в Големия пущинак. И Ричард спеше зад вратата, а този странен старец му целуваше краката и ги гъделичкаше с брадата си.

— Стани! — през смях кресна Джек и се опита да отстъпи назад, но се блъсна в тезгяха. — Стани, добри ми служителю! Изправи се, стига вече!

— Язон! — Мляс! — Сичко шъ бъде добре! — Мляс-мляс!

„И сички неща наистина шъ бъдат наред! — като побъркан си помисли Джек и отново изхихика, докато старецът целуваше палците му през сандалите. — Не знам дали тук отвъд, в Териториите, четат Робърт Бърнс, но би трябвало…“

Мляс-мляс-мляс.

„О, стига толкова, наистина не мога да понасям повече.“

— Стани! — изрева той и старецът най-сетне се изправи пред него, треперещ и разплакан, неспособен да го погледне в очите. Но изумително широките му рамене се бяха поизправили малко и вече не изглеждаха като прекършени, и Джек от сърце се зарадва на това.

5.

Мина цял час преди Джек да успее да поведе смислен разговор със стареца. Тъкмо започваха да говорят и Андерс, който беше коняр по професия, се впускаше в следващата от своите истерии — „О, Язон, мой Язон, колко чудесно е, че си тук“, и Джек трябваше да го успокоява възможно най-бързо… преди целуването на краката му да започне отново. Обаче Джек харесваше стареца и му съчувствуваше. А за да може да му съчувствува, просто трябваше да си представи как би се чувствувал самият той, ако Исус или Буда внезапно се появяха в местната автомивка или в училищния стол. И трябваше да си признае още нещо. Част от него изобщо не беше изненадана от отношението на Андерс. И въпреки че се чувствуваше като Джек, той все повече и повече започваше да се чувствува… като някой друг.

„Но той е мъртъв.“

Това беше вярно, съвършено вярно. Язон беше умрял и Морган дьо Орис вероятно имаше нещо общо със смъртта му. Но хората като Язон намираха начин да се върнат, нали?

Усилията да накара Андерс да говори му отнеха доста време, но според Джек то беше добре използувано, понеже му позволи да се увери, че Ричард не се преструва, а наистина спи. Това беше добре, понеже Андерс имаше какво да разкаже за Морган.

Той обясни, че някога това била последната спирка на дилижанса, известна със звучното име Погранично депо. Оттук нататък, каза той, светът ставал чудовищно място.

— В какъв смисъл? — попита Джек.

— Не знам — отвърна Андерс и си запали лулата. С мрачно лице погледна навън в тъмното. — Има много истории за Прокълнатите земи, и макар че всяка е различна от другите, те винаги започват така: „Познавам един човек, който срещнал едного, който се бил загубил в Прокълнатите земи и цели три дни се лутал там, и той му бил казал…“, но никога не чух история, започваща така: „Когато се загубих в Прокълнатите земи и цели три дни се лутах там…“ Забелязвате ли разликата, милорд?

— Да, забелязвам я — бавно отвърна Джек. Прокълнатите земи. Самото име го караше да настръхва. — Значи никой не знае какво представляват те, така ли?

— Поне не със сигурност. Но ако само четвърт от това, което съм чувал, е вярно…

— А какво си чувал?

— Ами казват, че там имало чудовища, в сравнение с които уродите в рудниците на Орис изглеждали почти нормални. По хълмовете и през пустошта се търкаляли огромни огнени топки, които оставяли дълги черни следи след себе си, ама следите всъщност изглеждали черни само през деня, щото съм чувал, че през нощта светели. И ако човек много се приближи до някоя от тези огнени топки, той ужасно се разболявал. Загубвал косата си, цялото му тяло се покривало с рани и после започвал да повръща. Казват, че понякогаж можело и да се оправи, ама в повечето случаи само повръщал и повръщал, чак докато му се разкъса стомахът и му се сцепи гърлото и…

Андерс се изправи.

— Милорд! Защо гледате така? Какво видяхте през прозореца? Да не би някое привидение да приближава насам по проклетите релси? — Андерс уплашено погледна към прозореца.

„Лъчева болест — помисли си Джек. — Той не знае това, но описа почти всички симптоми на лъчевата болест.“

Миналата година по физика бяха учили за ядрените оръжия и за опасностите от излагане на радиация. Джек бе внимавал много в часовете, понеже майка му подкрепяше както Движението за забрана на ядреното въоръжаване, така и Движението против използуването на ядрените електроцентрали.

„Колко добре пасва лъчевата болест на цялата представа за Прокълнатите земи!“ — помисли си Джек и осъзна още нещо. Западът беше мястото, където са били проведени първите изпитания, където е бил провесен от кула и взривен прототипът на бомбата, пусната над Хирошима, където са били разрушени доста издигнати за целта селища, населени единствено от кукли-манекени, за да може армията да получи по-точна представа за ядрения взрив и резултатите от него. След това те се бяха върнали в Юта и Невада, в сърцето на последните от истинските Американски територии, и просто бяха продължили изпитанията си под земята. Той знаеше, че в онези големи пустини има огромни площи държавна земя — множество полигони и скалисти плата и назъбени пустоши, и бомбите не бяха всичко, което се изпитваше там.

Колко от тази гадост щеше да пренесе тук отвъд Слоут, ако кралицата умре? Колко от тази гадост вече бе пренесъл? И дали тази бивша пощенска станция и настояща начална гара не беше част от системата за нейното транспортиране?

— Милорд, не изглеждате добре, хич даже. Бял сте като платно, истина ви казвам!

— Добре съм — бавно отвърна Джек. — Седни. Продължавай с историята си. Лулата ти е изгаснала, запали я.

Андерс извади лулата от устата си, запали я и отново премести поглед към прозореца… но сега лицето му не беше просто мрачно, то беше уплашено.

— Аз доста скоро шъ разбера дали туй, дет се приказва, е вярно.

— И как по-точно?

— Ами утре сутрин на зазоряване потеглям през Прокълнатите земи — въздъхна Андерс. — Потеглям през Прокълнатите земи с дяволската машина на Морган дьо Орис, дето е отвън в хангара, за да закарам само Бог знае какви страховити дяволии.

Джек се втренчи в стареца, сърцето му биеше като лудо, слепоочията му бучаха.

— Накъде? Колко далече? До океана ли? До голямата вода?

Андерс бавно кимна.

— Да. До водата. И… — Гласът му се скъса. Очите му се врътнаха към тъмните прозорци, сякаш се страхуваше, че някое безименно създание наднича, дебне и наблюдава оттам. — И Морган шъ ме посрещне и заедно шъ трябва да закараме стоката му по-нататък.

— Докъде? — попита Джек.

— До черния хотел — с нисък и треперещ глас отвърна Андерс.

6.

Джек отново трябваше да сподави желанието си да се разсмее. „Черният хотел“. Звучеше му точно като заглавието на някой роман на ужаса. И все пак… все пак… всичко това също бе започнало в хотел, нали? В хотел „Алхамбра“ в Ню Хампшир, на брега на Атлантическия океан. Ами ако на брега на Тихия океан също имаше някакъв хотел, ами ако съществуваше още едно разперено и уродливо викторианско подобие на хотел? Там ли трябваше да завърши неговото дълго странно приключение? В някакъв аналог на „Алхамбра“ със западнал лунапарк отстрани? Идеята беше дяволски убедителна; тя странно и все пак точно включваше в себе си самата представа за двойници и двойничество…

— Защо ме гледате така, милорд? — разтревожено попита Андерс.

Джек бързо отмести поглед.

— Извинявай. Просто си мислех нещо. Бих искал да престанеш да ме наричаш така.

— Как, милорд?

— Милорд.

— Милорд? — Андерс изглеждаше озадачен. Не повтаряше думата, произнесена от момчето, а молеше за пояснение. Джек изведнъж разбра, че ако се опита да продължи, ще се подхване безкраен спор от вида: „Кое е първо, кокошката или яйцето?“

— Няма значение — каза той и се наведе към коняря. — Сега искам да ми разкажеш всичко. Можеш ли?

— Шъ се опитам, милорд.

7.

Отначало думите му излизаха с мъка. Андерс беше простоват човек, прекарал целия си живот в Големия пущинак и свикнал да мълчи през по-голямата част от времето. Сега му бе заповядано да говори от едно момче, което той смяташе поне за кралски син, а може би даже за нещо като бог. Обаче думите му малко по малко започнаха да излизат по-бързо и към края на накъсания му, но дяволски убедителен разказ просто се лееха. Джек с лекота следеше мисълта на стареца, въпреки странното произношение, което продължаваше да му напомня за езика на Робърт Бърнс.

Андерс познавал Морган, понеже той бил господарят на Големия пущинак. Истинската му титла Морган дьо Орис не била толкова голяма, но на практика двете означавали почти едно и също. Орис бил най-източният кантон на Големия пущинак и единствената наистина организирана част от тази огромна тревиста област. Морган управлявал Орис изцяло и по право, а негласно и останалата част от Големия пущинак. През последните петнадесетина години лошите вълкодлаци започнали да преминават на страната на Морган. Отначало това не означавало почти нищо, понеже имало само няколко лоши (само че думата, която Андерс използуваше, звучеше като „побеснели“ в ушите на Джек) вълкодлаци. Но през последните няколко години те ставали все повече и повече и Андерс каза, че бил чул да се говори, че откакто кралицата легнала болна, повече от половината племе на менящите кожата си пастири също било разядено от болест. Пък и това не били единствените създания под командата на Морган, каза Андерс, имало и други — още по-лоши. Някои от тях можели да подлудят човека, ако ги погледнел дори един-единствен път.

Джек си спомни за Елрой, страшилището от кръчмата в Оутли, и потрепера.

— А тази част от Големия пущинак, в която сме ние, има ли си име?

— Милорд?

— Тази част, където сме сега.

— Не, милорд, но съм чувал хора да я наричат хълмистата равнина Елис.

— Хълмистата равнина Елис — повтори Джек. В главата му — макар и смътно и в много отношения не съвсем правилно — започваше да се оформя географията на Териториите, където Териториите отговаряха на Американския изток, Големият пущинак — на Средния запад и големите равнини (Елис? Илиной? Небраска?), а Прокълнатите земи — на Американския запад.

Той се вгледа в Андерс толкова продължително и вторачено, че накрая конярят отново се размърда неспокойно.

— Извинявай — рече Джек. — Продължавай.

Баща му, каза Андерс, бил последният кочияш на дилижанса, който тръгвал от Пограничното депо и пътувал на изток. Андерс чиракувал при него, но не щеш ли, точно тогава на изток нещата се размътили. Убийството на стария крал, последвано от кратка война, сложило началото на големи промени и бъркотии. И макар че войната завършила с възкачването на добрата кралица Лаура на престола, нещата не се уталожили и сякаш още оттогава безредието и хаосът, веднъж напуснали пределите на развалените и злокобни Прокълнати земи, непрестанно си проправяли път на изток. Имало хора, каза Андерс, които вярвали, че цялото зло е започнало на запад.

— Не съм сигурен, че те разбирам — каза Джек, въпреки че дълбоко в сърцето си чувствуваше истината.

— Ами на края на земята. Там където земята опира в голямата вода, където съм длъжен да отида.

„С други думи злото е започнало на същото място, от което е идвал баща ми… моят баща… но оттам идваме и аз, и Ричард… и Морган…“

Неприятностите, каза Андерс, били дошли и в Големия пущинак и сега племето на вълкодлаците било болно и отчасти изродено — точно колко, никой не би могъл да прецени, но конярят съобщи на Джек страховете си, че ако израждането не спре скоро, нищо чудно племето им съвсем да се затрие. Но след като злото дошло тук, то не спряло, а продължило на изток и той бил чул, че кралицата легнала болна и била почти мъртва.

— Но това не е вярно, нали, милорд? — проплака Андерс.

Джек го погледна и попита:

— Трябва ли да знам как да ти отговоря?

— Разбира се. Та нали сте неин син!

За миг целият свят сякаш притихна. Сладката песен на бръмбарите навън секна. Хрипливото дишане на Ричард като че ли замря. Сякаш и собственото му сърце спря… най-вече то. След това неговият съвършено спокоен глас каза:

— Да… аз съм нейният син и е вярно, че е болна.

— Но умира ли, милорд? — настоя Андерс. Очите му молеха, молеха…

Джек се поусмихна и отвърна:

— Е, това тепърва ще видим.

8.

Андерс каза, че преди да започнат неприятностите, Морган дьо Орис бил само един малко известен господар от граничните зони и нищо повече. Наследил титлата от баща си — дебел, лошо миришещ палячо. Приживе бащата на Морган бил нещо като посмешище, като посмешище и умрял в една канавка, след като цял ден се бил наливал с прасковено вино.

Хората се били приготвили да направят посмешище и от сина на стария господар, но смехът спрял скоро след като в Орис започнали да бесят. А когато наченали неприятностите в годините след смъртта на стария крал, важността на Морган нараснала със скоростта, с която звезда, вещаеща зла поличба, се издига в небето.

Всичко това значело твърде малко тук, в покрайнините на Големия пущинак — в тези огромни пусти пространства, каза Андерс, политиката не била особено важна. Единствено ужасната промяна в племето на вълкодлаците имала някакво значение за тях, но откакто повечето от лошите вълкодлаци отишли на Другото място, даже и тя спряла да ги вълнува („Това малко ни тревожи, милорд“ сякаш чуха ушите на Джек).

После, скоро след като новината за болестта на кралицата стигнала далечния запад, Морган изпратил тук група нещастни, изкривени от работа роби от рудниците си. Надзиравали ги вълкодлаци-отстъпници и други, непознати твари, предвождани от ужасен човек с камшик. Той стоял почти непрекъснато тук, след като започнала работата, но после изчезнал. Андерс, който прекарал повечето от тези зловещи седмици и месеци свит в къщата си, намираща се на седем-осем километра на юг от депото, се зарадвал на заминаването му. Той бил чул слухове, че Морган извикал човека с камшика обратно на изток, където нещата уж бързо достигали връхната си точка. Не знаел дали това е вярно, или не, ама и хич не го било еня. Просто се радвал, че човекът, придружаван понякога от мършаво, някак си зловещо изглеждащо момченце, си бил отишъл.

— А името му? Как му беше името? — попита Джек.

— Не знам, милорд. Вълкодлаците го наричаха Свистящия камшик. Робите му казваха просто Дявола. Мисля, че и едните, и другите имаха право.

— Той като конте ли се обличаше? С кадифени дрехи и обувки с катарами?

Андерс кимаше.

— Поливаше ли се със силен парфюм?

— Да, да, наистина го правеше!

— А камшикът му имаше много разклонения от необработена кожа, завършващи с метални шипове, така ли?

— Точно така, милорд. Зъл камшик, милорд. Ама и той дяволски добре го въртеше! Той беше, той, същият.

„Това е бил Озмънд. Това е бил Сънлайт Гардънър. Той е бил тук и е надзиравал работата по някакъв проект на Морган… после кралицата се е разболяла и Озмънд е бил повикан в павилиона, където за пръв път се запознах със светлата му личност.“

— А синът му? Как изглеждаше синът му? — попита Джек.

— Кльощав — бавно изрече Андерс. — Кривоглед с едното око. Това е всичко, което си спомням. Той… синът на човека с камшика не беше лесен за запомняне. Вълкодлаците май се страхуваха от него повече, отколкото от баща му, въпреки че той не носеше камшик. Казваха, че е невидим.

— Невидим ли? — учуди се Джек.

— Да. Това е тяхната дума за някой, който трудно се запомня, независимо колко дълго се взираш в него. Невидимостта е невъзможна, така казваха вълкодлаците, ама човек може да се направи невидим, ако му знае цаката. Повечето вълкодлаци го могат, този малък кучи син също го можеше. Така че всичко, което си спомням, е кривогледото му око и че беше мършав и грозен като черен сифилистичен грях.

Андерс въздъхна и замълча.

— Той обичаше да измъчва животинки. Малки животинки. Замъкваше ги под верандата и чувах какви ли не писъци… — Андерс потрепери. — Това беше една от причините да си стоя все вкъщи. Не обичам да слушам как животни вият от болка. Чувствувам се ужасно зле, ама наистина.

Разказаното от Андерс събуди хиляди нови въпроси в главата на Джек. Той с радост би научил всичко, което старецът знаеше за вълкодлаците. Само при споменаването им чувствуваше как сърцето му се свива от удоволствие и дълбок, болезнен копнеж по Вълк.

Но просто нямаше време: рано сутринта старецът трябваше да тръгне на запад към Прокълнатите земи; всеки миг орда побъркани учени, водена от самия Морган, можеше да се появи от това, което конярят наричаше Другото място; Ричард можеше да се събуди и да поиска да разбере кой е този Морган, когото обсъждат, и кой е този „невидим“ приятел — този „невидим“ приятел, който така подозрително приличаше на момчето, живяло в съседната стая в пансиона „Нелсън“.

„Те са дошли — повтори си Джек наум, — групата, изпратена от Морган, е дошла и е започнала да работи под надзора на Озмънд, работила е под надзора му поне преди той да бъде повикан обратно или когато не е трябвало да чете молитвите си на нощните служби в Индиана…“

— Милорд? — Андерс отново го гледаше озадачено.

— Те дойдоха и построиха… какво? — Момчето бе сигурно, че вече знае отговора, но искаше да го чуе и от Андерс.

— Ами релсите. Релсите, водещи на запад в Прокълнатите земи. Релсите, по които трябва да тръгна утре — каза Андерс и потрепери.

— Не! — възкликна Джек. Гореща, разтърсваща възбуда избухна в гърдите му като слънце и той се изправи. Отново имаше усещането, че вижда как важните неща се напасват.

Андерс шумно падна на колене, когато странна, прекрасна светлина озари лицето на Джек. Ричард се размърда и сънено се надигна.

— Не ти. Ще тръгнем аз и той — каза Джек и посочи към приятеля си.

— Джек? — Ричард го гледаше сънено и объркано. — За какво говорите? Защо този човек лази по пода?

— Милорд… как… не разбирам…

— Не ти, а ние. Ние ще закараме влака вместо теб.

— Но защо, милорд? — Андерс все още не смееше да вдигне очи.

Джек Сойер погледна навън в тъмното.

— Понеже мисля, че на края на релсите — на края на релсите или някъде там — има нещо, което трябва да взема.

ИНТЕРЛЮДИЯ

СЛОУТ В СВОЯ СВЯТ (IV)

На десети декември добре опакованият Морган Слоут (загърнат в тежко кашмирено палто, пъхнал ръце дълбоко в джобовете) седеше на неудобния дървен стол до леглото на Лили Сойер. Беше му студено, но пък гледката надминаваше и най-смелите му очаквания. Лили умираше. Беше се запътила към мястото, от което никой не се връща, даже кралиците, лежащи в легло с размер на футболно игрище.

Леглото на Лили не беше толкова голямо, а и тя ни най-малко не приличаше на кралица. Болестта я бе лишила от красотата й и бе състарила мършавото й лице поне с двадесет години. Слоут разходи преценяващ поглед по изпъкналите около очите й кости. Кожата на челото й приличаше на черупката на костенурка. Изпосталялото й тяло едва се забелязваше под чаршафите и одеялата. Слоут знаеше, че на персонала на „Алхамбра“ бе платено добре (от него, от самия него!), за да остави Лили Кавано Сойер на произвола на съдбата. Вече не топлеха стаята й, въпреки че тя беше единственият гост в хотела. Освен администратора и готвача в „Алхамбра“ продължаваха да работят и три португалски момичета, които прекарваха цялото си време в чистене на фоайето — сигурно те бяха завили Лили с одеялата. Самият Слоут бе наредил на администратора и камериерките да не я изпускат от погледа си.

За да провери дали ще отвори очи, той каза:

— Лили, изглеждаш много по-добре. Наистина виждам признаци на подобрение.

Без да помръдне каквото и да било освен устата си, тя промълви:

— Не разбирам защо се преструваш на човечен, Слоут.

— Аз съм най-добрият ти приятел, Лили.

Сега тя наистина отвори очи, но погледът им не го задоволи — не беше достатъчно мътен и безнадежден.

— Махай се оттук. Противен си.

— Опитвам се да ти помогна и искам да запомниш това. Нося всички документи, Лили. Трябва само да ги подпишеш. Щом го направиш, и ти, и синът ти ще бъдете подсигурени до края на живота си. — Слоут я изгледа престорено мрачно. — Между другото усилията ми да открия Джек не се увенчаха с особен успех. Говорила ли си с него напоследък?

— Знаеш, че не съм — отвърна тя, но не заплака, както се бе надявал.

— Наистина мисля, че момчето трябва да бъде при теб сега, не смяташ ли?

— Можеш да пикаеш на мислите си!

— Е, ще използувам банята ти, ако не възразяваш — каза той и стана. Лили отново затвори очи. — Все пак се надявам, че Джек не е в беда. Ужасни неща се случват на момчета, тръгнали сами на път. — Лили не отвърна. — Неща, за които мразя да мисля. — Той се насочи към вратата на банята. Лили лежеше под чаршафите и одеялата като смачкано парче лигнин.

Слоут влезе в банята, внимателно затвори вратата и доволно потри ръце преди да пусне двата крана над мивката. После извади от джоба на сакото си кафяво шишенце и малка кутийка, съдържаща огледалце, ножче за бръснене и къса месингова тръбичка. С помощта на показалеца си изтръска от шишенцето около една осма грам от най-чистия перуански кокаин, който бе успял да намери, ритуално го разрохка с ножчето и го раздели на две тънки ивички. После смъркна ивичките през месинговата тръбичка, поспря, остро си пое дъх и го задържа секунда-две. „Ааах“ Назалните му канали се разтвориха като тунели, през които бавно се запромъква блаженство. Той поднесе ръце под водата, след това от уважение към носа си отметна глава назад, пръсна по капка-две в ноздрите си и си избърса ръцете и лицето.

„Какъв прекрасен влак! — помисли си той. — Та аз наистина се гордея с него повече, отколкото със собствения си син!“ Морган Слоут се предаде на сладки мечти как неговият скъпоценен влак, който, един и същ и в двата свята, беше първата конкретна проява на дълго сдържаните му планове да вкара модерни технологии в Териториите, пристига в Пойнт Венути с полезния си товар. Пойнт Венути! Слоут се усмихна, когато кокаинът се втурна в мозъка му с редовното си съобщение, че всичко ще бъде наред, че всичко ще бъде наред. Малкият Джеки Сойер щеше да е голям късметлия, ако изобщо напусне странното градче Пойнт Венути. Всъщност той щеше да е късметлия, ако изобщо успее да стигне там, като се има предвид, че трябваше да мине през Прокълнатите земи. Но наркотикът напомни на Слоут, че в някои отношения той би предпочел Джек все пак да се добере до опасния, западнал Пойнт Венути, той даже би предпочел Джек да поеме риска и да влезе в черния хотел, който не беше просто купчина дъски и гвоздеи, тухли и камък, а в известен смисъл бе някак си жив… Понеже ако Джек влезеше, съществуваше възможност и да излезе, стиснал талисмана в крадливите си малки ръчички. И ако това станеше…

Да, ако това чудесно събитие се случеше, всичко наистина щеше да бъде наред.

Джек Сойер и талисманът щяха да станат на парчета.

А той, Морган Слоут, най-сетне щеше да има властта, която способностите му заслужаваха. За секунда се видя разперил ръце над звездни пространства, над светове, преплели се като любовници върху легло, над всичко, закриляно от талисмана, и над всичко, за което толкова бе ламтял още преди години, когато бе купил „Азенкур“[1]. Джек би могъл да спечели всичко това за него. Блаженство. Слава.

За да отпразнува тази мисъл, Слоут отново извади шишенцето от джоба си и, без да се бави с ритуала с ножчето и огледалцето, с помощта на прикрепената за целта миниатюрна лъжичка прати малко от белия прах първо в едната, а след това и в другата си ноздра. Блаженство, да.

Върна се в спалнята, като подсмърчаше. Лили бе живнала малко, но настроението му беше толкова добро, че дори това доказателство за продължаващия й живот не успя да го помрачи. Очите й — ярки и странно хлътнали в орбитите си — го проследиха.

— Чичо Слоут има нов гаден навик — каза тя.

— Ти пък умираш. Кое би избрала, а?

— Ако смъркаш все така, и на теб няма да ти се размине.

Незасегнат от враждебността й, Слоут се върна на разнебитения дървен стол.

— За Бога, Лили, кога ще пораснеш? Всеки втори смърка кокаин днес. Просто ти се чудя. Не си опитвала години наред. Какво чакаш, а не вземеш да опиташ? — Той извади шишенцето от джоба си и го разлюля за верижката, с която бе прикрепена малката лъжичка.

— Махай се оттук!

Слоут приближи шишенцето към лицето й. Лили се надигна в леглото бързо като стрелваща се змия и се изплю в лицето му.

— Кучка! — Той отстъпи назад и трескаво затърси носната си кърпа. Слюнката бавно се стичаше по бузата му.

— Щом крастата ти е толкова безобидна и чудесна, защо се свираш в тоалетната, за да я начешеш? Не ми отговаряй, просто ме освободи от присъствието си. Не искам да те виждам отново, Слоут. Разкарай дебелия си задник оттук!

— Ще умреш сам-сама, Лили — каза той, изпълнен с някаква студена, дива радост. — Ще умреш сам-сама и този смешен малък град ще те метне в гробището за бедни, а синът ти ще бъде убит, понеже едва ли ще се справи с това, което го очаква, и повече никой никога няма да чуе нищо за вас. — Той доволно й се ухили и сви дебелите си космати ръце в юмруци. — Спомняш ли си Ашър Дондорф, Лили? Нашият клиент? Преди няколко седмици писаха за него в „Холивуд Рипортър“. Застрелял се в хола на апартамента си, но нямал голям късмет завалията, понеже вместо да го убие, изстрелът само отнесъл горната му устна и го пратил в кома. Чувам, че агонията му можела да се проточи с години. — Слоут се наведе към нея със смръщено чело. — Струва ми се, че ти и старият Ашър доста си приличате.

Лили го гледаше, без да трепне. Очите й сякаш се бяха вкаменили и в този миг тя приличаше на някоя издръжлива старица от пограничните райони с пушка в едната и Библия в Другата ръка.

— Моят син ще ми спаси живота. Джек ще ми спаси живота и ти няма да можеш да го спреш!

— Е, ще поживеем, ще видим — отвърна Слоут.

[1] Авторът прави паралел с град Азенкур в северна Франция, край който през 1415 г. по време на Стогодишната война английските войски, предвождани от Хенри V, побеждават френските и завладяват почти една трета от френската територия. ↑

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЕТА

ПРОКЪЛНАТИТЕ ЗЕМИ

1.

— Но вие шъ се измъкнете ли невредим, милорд? — попита Андерс, коленичил пред Джек сред диплите на дългата си бяла дреха.

— Джек? — Гласът на Ричард бе някак си цвилещ, писклив.

— А ти самият щеше ли да се измъкнеш невредим? — попита Джек.

Андерс наклони голямата си бяла глава на една страна и се втренчи в него, сякаш той току-що му бе задал гатанка. Приличаше на голямо озадачено куче.

— Исках да кажа, че опасностите за мен ще бъдат същите, каквито щяха да бъдат и за теб. Нищо друго.

— Милорд…

— Джек? — Киселият глас на Ричард отново се намеси. — Заспал съм и сега би трябвало да съм буден, но ние все още сме на това странно място, значи продължавам да сънувам… само че искам да се събудя, Джек, не го искам този сън вече. Не, изобщо не го искам.

„И затова счупи проклетите си очила“ — помисли си Джек.

— Това не е сън, Ричи. Тръгваме на път. Ще си направим едно пътешествие с влак.

— Какво! — Ричард разтри лицето си, надигна се и седна. Ако Андерс приличаше на голямо бяло куче, то той изглеждаше като току-що събудило се бебе.

— Милорд Язон! — Андерс сякаш всеки миг щеше да заплаче от облекчение. — Истина ли е това? Истина ли е, че искате да карате дяволската машина през Прокълнатите земи?

— Да — отвърна Джек.

— А къде се намираме? — попита Ричард. — Сигурен ли си, че не ни преследват?

Джек се обърна към него. Приятелят му седеше на жълтия под и примигваше глуповато, все още неотърсил се напълно от ужаса си.

— Ще отговоря на въпроса ти. Намираме се в частта от Териториите, известна под името хълмистата равнина Елис…

— Боли ме главата — каза Ричард и затвори очи.

— И ще тръгнем с влака на този човек през Прокълнатите земи, за да го закараме до черния хотел или поне докъдето стигнем. Това е положението, Ричард. Ако искаш вярвай, ако искаш недей, но колкото по-скоро тръгнем, толкова по-скоро ще се отдалечим от преследвачите си.

— Етъридж — прошепна Ричард. — Господин Дъфри. — Огледа се наоколо, сякаш очакваше те внезапно да се появят през стените на депото. — Имам тумор в мозъка, Джек. Сигурен съм, че затова ме боли главата.

— Милорд Язон — каза старецът и се наведе толкова ниско, че косата му опря в дъските, — колко сте добър, о, колко сте милостив с най-низшия измежду слугите си, колко сте добър с този, който не заслужава дори благословеното ви присъствие… — Андерс запълзя напред и Джек с ужас видя, че той отново възнамерява да целува краката му.

— И доста напредничав, бих казал — обади се Ричард.

— Моля те, Андерс, стани! — Джек отстъпи назад. — Хайде, стига вече.

Старецът продължаваше да пълзи напред и шумно да разгласява облекчението си, че няма да се наложи да пътува през Прокълнатите земи.

— Изправи се! — кресна Джек.

Андерс го погледна със смръщено чело.

— Да, милорд — каза той и се надигна.

— Хайде, Ричард, дай насам тумора си. Отиваме да видим как се задвижва проклетият влак.

2.

Андерс заобиколи дългия тезгях и започна да рови в някакво чекмедже.

— Чини ми се, че работи с дяволчета, милорд. Странни едни такива, наблъскани заедно. И хем не изглеждат живи, ама са. Да. — Той извади от чекмеджето най-дългата и най-дебела свещ, която Джек някога беше виждал. От една кутия върху тезгяха избра тясна треска от меко дърво, поднесе единия й край към пламъка на лампата и с тази „кибритена клечка“ запали огромната си свещ.

— Дяволчета ли? — попита Джек.

— Ами едни такива квадратни неща. Мисля, че вътре наистина има дяволчета. Как само цвърчат и искрят понякога! Шъ ви ги покажа, милорд.

Без повече обяснения той се понесе към вратата. Меката светлина на свещта за миг изличи бръчките от лицето му. Джек го последва навън. Спомни си за Спийди Паркър и за снимката на стената на стаята му — снимка, от която лъхаше непонятна сила, и осъзна, че сега наистина се намира близо до местата от тази снимка. В далечината се издигаше планина, която изглеждаше позната. В подножието на ниския хълм надлъж и нашир се полюляваха житните растения, една след друга се къдреха малките вълнички. Ричард Слоут неохотно вървеше до него и разтриваше челото си. Сребристите метални ленти, абсолютно несъвместими с останалата част от пейзажа, неумолимо се простираха на запад.

— Хангарът е отзад, милорд — меко каза Андерс и плахо зави покрай депото. Джек хвърли още един поглед към далечната планина. Сега тя вече не му приличаше на онази от снимката на Спийди, а беше съвсем непозната — западна, а не източна планина.

— Каква е тази история с милорд Язон? — прошепна Ричард в ухото му. — Той май мисли, че те познава.

— Дълго е за обясняване — отвърна Джек.

Ричард подръпна кърпата около врата си, после се вкопчи в ръката му.

— А какво стана с училището, Джек? И с кучетата? Къде сме сега?

— Просто върви с мен. Сигурно още сънуваш.

— Ами да — облекчено възкликна Ричард. — Разбира се, че е така, нали? Аз все още спя. И понеже ми разказа всички онези смахнати неща за Териториите, сега ги сънувам.

— Дааа — въздъхна Джек и тръгна след Андерс, който, вдигнал огромната свещ като факла, слизаше към някаква друга, доста по-голяма осмоъгълна постройка. Двете момчета го последваха през високата жълта трева. Светлината на втори фенер им позволи да видят, че две от срещуположните стени на постройката липсват и че тя прилича на странен осмоъгълен тунел, през който минават сребристите релси. Андерс стигна до хангара и се обърна да изчака момчетата. С високо вдигнатата запалена свещ, странното облекло и дългата си брада той приличаше на герой от приказка или легенда, на някакъв магьосник или вълшебник.

— Ей го тук, все тъй стои от самото начало и току-виж демоните наистина го подкарали. — Андерс се смръщи срещу момчетата и бръчките му станаха още по-дълбоки. — Дяволско изобретение, проклета работа, да! — Той едва-едва хвърляше по някой поглед през рамо и Джек разбра, че на стареца хич не му се влиза при влака. — Само половината товар е качен, ама и той вони като самия ад!

Джек пристъпи в хангара, Андерс неохотно го последва. Ричард се препъваше след тях и триеше очи. Малкият влак бе композиран с лице на запад. Състоеше се от странно изглеждаща машина и два товарни вагона — един закрит и един открит, върху който бе опънат брезент. Тъкмо от него идваше миризмата, толкова противна на Андерс. Беше силна и остра, нехарактерна за Териториите. Миризма на метал и машинно масло.

Ричард незабавно се свря в един от ъглите, седна на пода, опря гръб в стената и затвори очи.

— Знаете ли как работи, милорд? — тихо попита Андерс.

Джек поклати глава и тръгна към началото на влака. Да, там бяха „демоните“ на Андерс. Точно както Джек бе предположил, те се оказаха система от акумулатори — шестнадесет парчета, поставени в два реда по осем в метален контейнер, закрепен между четирите предни колела. Цялата предна част на влака наподобяваше някаква малко по-изискана версия на количката-велосипед на момчето, разнасящо покупките по къщите, но на мястото на самия велосипед имаше малка кабина, която приличаше на Джек на нещо друго… на нещо, което не можа веднага да определи.

— Демоните говорят на изправената пръчка — обади се Андерс зад него.

Джек се качи в малката кабина. „Пръчката“, спомената от стареца, беше лост за скорости, поставен в прорез с три жлеба. Джек разбра на какво му бе заприличала малката кабина. Целият влак действуваше на същия принцип като количките в лунапарка. Задвижваше се от акумулатор, а лостът за скоростите имаше три положения: напред, неутрално и назад. Това бе единственият влак, който би могъл да върви в Териториите, и Морган Слоут сигурно специално беше поръчал да му го изработят.

— Демоните в кутиите цвърчат и искрят и говорят на пръчката, а пръчката движи влака, милорд. — Андерс неспокойно пристъпваше около кабината, тревожно сбърчил лице.

— Ти трябваше да тръгнеш рано сутринта, така ли?

— Да, милорд.

— Но влакът вече е готов, нали?

— Да, милорд.

Джек кимна и скочи долу.

— А какъв е товарът?

— Дяволски неща — мрачно отвърна Андерс. — За лошите вълкодлаци. Трябва да се занесат в черния хотел.

„Ако тръгна сега, ще спечеля преднина пред Морган Слоут“ — помисли си Джек и неспокойно погледна Ричард, който отново бе успял да се приспи. Ако зависеше от хипохондричния Ричард Рационалния, той май никога не би се качил на влака, което щеше да даде възможност на Слоут да използува „дяволските неща“ — някакви оръжия най-вероятно — срещу него, веднага щом се приближеше към черния хотел. А че хотелът е крайната цел на експедицията му, Джек вече не се съмняваше. Нещо повече. Всичко сякаш го убеждаваше, че Ричард — безпомощен и досаден, какъвто беше в момента, щеше да се окаже много по-важен за експедицията му, отколкото някога си бе представял. Синът на Сойер и синът на Слоут. Синът на принц Филип Сотел и синът на Морган дьо Орис. За миг светът се завъртя около Джек и той прозря още нещо. Ричард може би щеше да бъде от първостепенно значение тъкмо за това, което той трябваше да извърши в черния хотел. После приятелят му изхърка и устата му увисна и моментното усещане за яснота напусна Джек.

— Ела да погледнем дяволските неща — каза той, обърна се и тръгна покрай влака. Едва сега забеляза, че подът на осмоъгълната постройка се състои от две части. По-голямата представляваше дървен кръг, нещо като огромна чиния. След това в дървото имаше неколкосантиметров прорез и започваше втората част, която стигаше до стените. Джек никога не бе попадал в депо, нито пък бе чувал нещо за обръщатели, но веднага разбра идеята: кръглата част на пода можеше да се върти около оста си. Естествено. Влаковете или дилижансите пристигаха откъм изток и се връщаха в същата посока.

Брезентът бе пристегнат към товара с дебело кафяво въже — толкова космато, че приличаше на стоманена вълна. Джек се напрегна, повдигна ъгълчето и надзърна под него, но видя само чернота.

— Помогни ми — повика той Андерс.

Старецът пристъпи напред, смръщи се и с едно силно, ловко движение развърза възела. Брезентът се отпусна и хлътна. Джек го повдигна и видя, че половината от вагона съдържа груби дървени сандъци с надпис: „Машинни части“. „Пушки“ — помисли си той. Морган въоръжаваше своите непокорни вълкодлаци. Другата половина на пространството под брезента бе заета от обемисти правоъгълни пакети от мека на външен вид субстанция, увита в няколко слоя найлон. Джек нямаше представа какво може да е това, но бе съвсем сигурен, че не е локум. Пусна брезента и се отдръпна. Андерс придърпа дебелото въже и отново го завърза.

— Тръгваме още сега — каза Джек.

Току-що го бе решил.

— Но, милорд Язон… Прокълнатите земи… през нощта… знаете ли, че…

— Знам — прекъсна го Джек. — Знам, че нямам време за губене. Морган и човекът, когото вълкодлаците наричат Свистящия камшик, ще ме очакват и ако пристигна дванадесет часа по-рано, аз и приятелят ми може и да отървем кожите.

Андерс мрачно кимна и отново заприлича на огромно куче, мъчещо се да свикне с неприятно положение.

Джек погледна Ричард, който продължаваше да спи с отворена уста. Сякаш прочел мислите му, Андерс направи същото.

— Морган дьо Орис имаше ли син? — попита момчето.

— Да, милорд. Беше женен за кратко и имаше едно момче на име Ръштън.

— И какво стана с него?

— Умря, милорд. Морган дьо Орис не е бил предопределен да бъде баща.

Джек потрепера. Спомни си как неговият враг си бе проправил път през въздуха и как бе изтребил почти цялото стадо на Вълк.

— Тръгваме. Би ли ми помогнал да качим Ричард в кабината, Андерс?

— Милорд… — Старецът наведе глава, после я вдигна и загрижено го погледна. — Пътуването шъ трае поне два дни, а може и три. Имате ли някаква храна? Не искате ли да споделите вечерята ми?

Джек поклати глава — нямаше търпение да започне тази последна част от пътешествието си към талисмана, но стомахът му внезапно изкурка и му напомни колко много време бе минало, откакто бяха изяли ореховките в стаята на Албърт Шишкото.

— Е, предполагам, че е без значение дали ще се забавим още половин час. Благодаря ти, Андерс. Ще ми помогнеш да вземем Ричард, нали? — каза Джек и си помисли, че може би в края на краищата не му се иска чак толкова да прекоси Прокълнатите земи.

Двамата криво-ляво вдигнаха Ричард. Той, досущ като Катерицата от приказката за Алиса, отвори очи, усмихна се и пак заспа.

— Храна. Истинска храна. Ще се събудиш да похапнеш, нали, приятелю?

— Никога не ям, когато сънувам — с някаква сюрреалистична рационалност отвърна Ричард, прозина се и разтърка очи. Лека-полека стъпи здраво на краката си и вече не висеше в ръцете им. — Но съм доста гладен, право да ти кажа. Дълъг сън беше това, нали, Джек? — Изглеждаше почти горд със себе си.

— Аха — въздъхна Джек.

— С този влак ли мислиш да тръгнем? Изглежда ми като нарисуван.

— Да.

— Ами ти можеш ли да караш такова нещо? Знам, че сънувам, но…

— Той се управлява по-лесно от някогашното ми електрическо влакче-играчка. И не само аз мога да го карам, а и ти.

— Да, ама аз не искам — заяви Ричард. Заядливата, кисела нотка отново се бе появила в гласа му. — Изобщо не искам да се качвам на него. Искам да се върна в стаята си в пансиона.

— Я по-добре ела да похапнем — каза Джек и поведе Ричард навън, — понеже после тръгваме към Калифорния.

И така непосредствено преди момчетата да навлязат в Прокълнатите земи, Териториите им показаха едно от най-добрите си лица. Андерс ги гости с дебели вкусни парчета хляб, очевидно омесен от зърното, което растеше около депото, крехко месо, някакви непознати зеленчуци — месести и сочни — и ароматен розов сок, за който Джек по неизвестни причини реши, че е от папая, колкото и сигурен да беше, че не е. Ричард дъвчеше в щастлива самозабрава, сокът се стичаше по брадичката му, докато най-сетне Джек не издържа и го избърса.

— Калифорния! — изведнъж възкликна той. — Трябваше да се сетя.

Джек предположи, че приятелят му намеква за репутацията на щата, прочут с лудостта си, и си замълча. Пък освен това се притесняваше да не би съвсем да ометат храната на Андерс, която най-вероятно не беше в неограничени количества, но старецът продължаваше да снове зад тезгяха, където той или баща му преди него бе инсталирал малка печка, и да се връща с нови и нови порции. Кифлички, желирани телешки крачета, някакви неща, които изглеждаха като пилешки бутчета, но имаха вкус на… какво? На тамян и смирна? На цветя? Вкусът сякаш избухна върху езика му и Джек си помисли, че току-виж и неговите лиги потекли, без да усети.

Тримата седяха около малката маса в топлото, уютно помещение. Към края на вечерята Андерс почти плахо извади тежка стъклена кана, до половината пълна с червено вино. Джек, изпълнен с усещане, че следва нечий сценарий, изпи една чашка.

3.

Два часа по-късно, когато започна да се одрямва, Джек се запита дали това чудовищно тъпкане не е било огромна грешка. Първо. Отпътуването от хълмистата равнина Елис и депото съвсем не бе минало лесно. Второ. С него бе Ричард, който като че ли наистина имаше опасност сериозно да се побърка. И трето и най-важно. Те бяха в Прокълнатите земи — доста по-смахнати отколкото Ричард би могъл да стане и изискващи пълна концентрация и внимание.

След вечерята тримата се бяха върнали в хангара и неприятностите бяха започнали. Джек разбираше, че се бе страхувал от това, което ги очаква (сега знаеше, че страхът му е бил напълно оправдан), и че вероятно това го беше накарало да се държи по-лошо, отколкото трябваше. Първата трудност възникна, когато се опита да плати на стария Андерс с монетата, дадена му от капитан Фарън. Андерс реагира, сякаш неговият възлюбен Язон току-що го е намушкал в гърба. Кощунство! Светотатство! С предлагането на монетата Джек не само обиди стария коняр, той просто хвърли кал върху вярата му. Очевидно не беше прието свръхестествено оживелите божествени създания да предлагат монети на последователите си. Андерс се разтревожи достатъчно, за да смаже ръката си в „дяволската кутия“, както наричаше металния контейнер с акумулаторите, но Джек разбираше, че старецът е извънредно изкушен да нанесе съкрушителен удар на друга цел, която стоеше край влака. Момчето успя да постигне само полупримирие. Андерс искаше да приеме извиненията му точно толкова, колкото бе искал и парите му, и се поуспокои едва когато осъзна целия смут на момчето, но не започна да се държи нормално чак докато Джек не се сети да каже, че в монетата на капитан Фарън е влагал съвсем друг смисъл.

— Въпреки че не си истинският Язон — тъжно рече старецът, — монетата на кралицата би могла да ти е закрила срещу съдбата. — И тежко поклати глава.

Сбогуването му накрая видимо не бе напълно сърдечно, заслуга за което естествено имаше и Ричард. Чисто детската му паника в началото бързо се превърна в истински ужас и той отказа да се качи в кабината. Отначало привидно безгрижно се беше мотал из хангара, без да поглежда към влака. Но когато осъзна, че Джек наистина възнамерява да го качи, нещо го прихвана и много странно, фактът, че пътешествието им ще свърши в Калифорния, го разстрои най-много.

— Не! Не! Не мога! — разкрещя се той, когато Джек го поведе към влака. — Искам да се върна в стаята си!

— Ричард, те може би са по петите ни — изморено каза Джек. — Трябва да тръгваме. — Протегна се и го хвана за ръката. — Това е само сън, нали си спомняш?

— О, Господи! — въздъхна Андерс, докато безцелно се движеше насам-натам и Джек разбра, че този път не може да направи нищо.

— Трябва да се върна в стаята си! — пищеше Ричард, до болка стиснал очи.

Джек отново си спомни за Вълк. Безуспешно се опитваше да дръпне Ричард към влака. Той се теглеше като заинатено магаре и крещеше:

— Не мога да отида там, наистина не мога!

— Но не можеш да останеш и тук — каза Джек и продължи безплодните си опити да го придърпа. Най-сетне успя да го придвижи крачка напред. — Ричард, престани. Това е нелепо. Искаш ли да останеш тук сам? Искаш ли да останеш сам в Териториите? — Ричард поклати глава. — Тогава ела с мен. Крайно време е. След два дни ще бъдем в Калифорния.

— Лоша работа — промърмори си Андерс, докато наблюдаваше момчетата.

— Не мога да отида там — повтаряше Ричард и продължаваше да клати глава. — Не мога да се кача на този влак! Не мога да отида там!

— В Калифорния ли?

Ричард безмълвно стисна устни и затвори очи.

— О, по дяволите! — възкликна Джек. — Андерс, можеш ли да ми помогнеш?

Огромният старец му хвърли уплашен, почти отвратен поглед, после прекоси помещението и грабна Ричард с лекотата, с която би вдигнал някое кутре. Момчето наистина изписка досущ като кутре. Андерс го пусна върху пейката в кабината.

— Джек! — изврещя Ричард, уплашен, че някак си може да се озове сам в Прокълнатите земи.

— Ето ме. — Джек всъщност вече се бе качил от другата страна. — Благодаря ти, Андерс. Пази се.

Старият коняр мрачно кимна и се отдръпна в ъгъла на хангара. Без състрадание гледаше Ричард, който бе започнал да циври.

Джек натисна бутона за запалването. Две огромни сини искри изскочиха от „дяволската кутия“. Моторът забръмча.

— Тръгваме — каза Джек и премести лоста напред. Влакът плавно потегли. Ричард изхлипа и обхвана коленете си с ръце. Промърмори нещо неразбираемо и зарови лице между краката си, сякаш се опитваше да се свие на кълбо. Джек махна на Андерс, който му отвърна, и след това вече бяха извън осветения хангар, под закрилата на обширното тъмно небе. Силуетът на Андерс се появи на осветения изход на хангара, сякаш старецът внезапно бе решил да тича след тях. Джек си помисли, че влакът едва ли ще може да се движи с повече от петдесет километра в час. В момента се движеше с около десет, което си беше чисто мъчение. „На запад — рече си момчето. — На запад, на запад, на запад!“ Андерс направи крачка назад, брадата му изглеждаше като от скреж на фона на масивните му гърди. Влакът продължаваше да пълзи. Още една синя искра изсъска и подскочи нагоре. Джек обърна глава напред.

— Не! — изпищя Ричард и почти го изтика от кабината. — Не мога! Не мога да отида там! — Бе вдигнал глава от коленете си, но не виждаше нищо — очите му бяха стиснати до болка, лицето му сякаш беше от кокал.

— Кротко — каза Джек. Релсите сочеха право напред през безкрайното поле разлюляно жито, към смътно очертани планини. Джек за последен път погледна през рамо и видя как малкият оазис от топлина и светлина бавно се стопява зад тях. Андерс бе само висока сянка на фона на осветения правоъгълник на изхода. Джек махна за сбогом. Високата сянка му отвърна. Момчето плъзна поглед по безбрежното вълнисто поле. Ако Прокълнатите земи изглеждаха така, следващите дни щяха да се окажат истинска почивка.

Разбира се, те не изглеждаха така. Изобщо не изглеждаха така. Даже на лунна светлина той забеляза, че житото започва да оредява, че става някак си рехаво и проскубано. На половин час път от депото промяната вече се усещаше. Цветът също не беше същият. Пак бе жълт, но стоеше като изкуствен, като жълтото на нещо, което твърде дълго е било държано близо до силен топлинен източник — жълтото на нещо на края на дните си. А и Ричард никак не му изглеждаше добре. Известно време рева като магаре, след това плака тихичко и отчаяно като зарязана девойка и накрая заспа и сякаш се смали. „Не мога да се върна“ — промърмори той насън или поне това чу Джек.

После целият пейзаж започна да се променя. Широтата на хълмистата равнина Елис се смени с мрачни падини и тесни тъмни долини, наблъскани с черни дървета. Навсякъде лежаха огромни каменни блокове, черепи, яйца, гигантски зъби. Самата почва също се промени и стана много по-песъчлива. Два пъти стените на долините се издигаха отвесно покрай самите релси и Джек виждаше само червеникави скали, покрити с рехави пълзящи растения. От време на време му се струваше, че мярва някакво животно, препускащо към скривалището си, но светлината бе твърде слаба и животното твърде бързо, за да успее да го идентифицира. Въпреки това не го напускаше злокобното усещане, че дори ако животното като истукан застане на средата на Родео Драйв посред бял ден, той пак няма да може да познае какво е. Не го напускаше смътното предчувствие, че главата на животното е два пъти по-голяма, отколкото трябва, и че най-добре ще бъде то да стои далече от човешки поглед.

Изминаха деветдесет минути. Ричард продължаваше да стене в съня си, а пейзажът стана съвсем странен. Когато за втори път влакът излезе от едно от тесните дефилета, Джек с изненада почувствува някаква внезапна просторност — сякаш отново бе в Териториите, в страната на сънищата наяве. После забеляза колко изкривени и превити са дърветата и след това долови и миризмата. Тя вероятно от дълго време бавно се бе промъквала към съзнанието му, но той й обърна внимание, чак след като видя как дърветата са се изкълчили и извили като изтезавани зверове. Въздухът бе напоен с миризма, която не можеше да бъде сбъркана — миризма на гнило и развалено. Адски огън. Разложение. Тук Териториите направо воняха. Мирисът на отдавна умрели цветя се стелеше над земята, а под него, също както при Озмънд, избиваше по-гадна, по-силна воня. Джек си помисли, че ако Морган в една от своите роли е причинил това, то той някак си е успял да доведе смъртта в Териториите.

След това долините и падините изчезнаха и земята заприлича на огромна червена пустиня, осеяна с недорасли, осакатени дървета. Сребристите релси прорязваха мрачната червеникава пустош, от двете страни същата тази пустош смълчана тъмнееше в мрака.

Привидно червената земя изглеждаше безлюдна. Няколко часа пред погледа на Джек не се мярна нищо по-голямо от деформираните животинки, потърсили убежище около железопътната линия. И все пак понякога му се струваше, че с крайчеца на окото си долавя някакво внезапно приплъзващо се движение, и обръщаше глава, но не виждаше нищо. Отначало реши, че може би го следят. След това двадесет или тридесет минути стоя на тръни, понеже си представяше, че го преследват хората-кучета от двора на „Тейър“. Накъдето и да погледнеше, нещо в същия миг преставаше да се движи — отскачаше зад някое от изкривените дървета или се пъхваше в пясъка. През това време обширната пустиня не изглеждаше пуста или мъртва, а пълна с пълзящ, прикрит живот. Джек блъсна напред лоста за скоростите (сякаш това би могло да помогне). Искаше му се малкият влак да се движи по-бързо, по-бързо. Ричард се размърда и изскимтя. Джек си представи как всички онези същества — нито кучета, нито хора — се втурват към тях и се помоли очите на Ричард да останат затворени.

— Не! — изкрещя Ричард насън.

Джек едва не изпадна от кабината. Стори му се, че вижда как Етъридж и господин Дъфри препускат след тях, непрекъснато скъсяват разстоянието, езиците им се люлеят, раменете им се движат. След секунда осъзна, че това са само мърдащи покрай влака сенки. Подскачащите ученици и техният директор се бяха стопили като свещички върху торта.

— Не там! — изрева Ричард. Джек внимателно си пое дъх. Той, те, бяха невредими. Опасностите на Прокълнатите земи бяха преувеличени, главно измислени. Не след дълго слънцето отново щеше да се покаже. Той вдигна часовника до очите си и видя, че са пътували само два часа. Не успя да сдържи огромната си прозявка и съжали, че беше ял толкова много в депото.

„Парче кейк — помисли си той, — и всичко ще бъде…“ И тъкмо когато се готвеше да довърши собствената си парафраза на думите на стария Андерс, които поразително му бяха напомнили за Бърнс, Джек видя първата от огнените топки и това завинаги разстрои душевното му задоволство.

4.

Цвърчаща от горещина огнена топка с диаметър поне три метра се търкаляше откъм хоризонта и се носеше право към влака.

„Мили Боже!“ — помисли си Джек и си спомни думите на Андерс: „Ако човек много се приближи до някоя от тези огнени топки, той ужасно се разболява… загубва косата си… цялото му тяло се покрива с рани… после започва да повръща… повръща и повръща, чак докато му се разкъса стомахът и му се сцепи гърлото и…“

Преглътна с мъка, имаше чувството, че през гърлото му минава торба с гвоздеи.

— Моля ти се, Господи! — високо каза той. Гигантската топка летеше право срещу него, сякаш притежаваше разум и бе решила да изтрие Джек Сойер и Ричард Слоут от лицето на земята. Лъчева болест. Стомахът на Джек се сви, тестисите му замръзнаха. "Лъчева болест. Повръща и повръща, чак докато му се разкъса стомахът…

Разкошната вечеря на Андерс едва не изскочи от стомаха му. Огнената топка продължаваше да се търкаля право към влака, като пръскаше искри и свистеше със собствената си огнена енергия. Зад нея оставаше тлееща златна следа, която сякаш по някакъв магически начин разпалваше други нажежени, светещи линии в червената земя. Точно когато огнената топка отскочи от земята и като гигантска топка за тенис безобидно заподскача на зигзаг наляво, Джек за пръв път ясно видя създанията, за които през цялото време бе подозирал, че ги преследват. Червеникаво-златистата светлина на движещата се топка и остатъчният блясък на следите по земята осветиха група деформирани зверове, които очевидно следваха влака. Бяха кучета или поне някога са били кучета, или пък праотците им бяха били кучета. Джек неспокойно погледна към Ричард, за да се увери, че той още спи.

Снишилите се зад влака създания пълзяха по земята като змии. Главите им приличаха на кучешки, но телата им имаха само закърнели задни крака и бяха, доколкото Джек можа да види, без козина и опашки. Изглеждаха влажни. Розовата им кожа лъщеше като кожата на новородена мишка. Ръмжаха — мразеха да бъдат наблюдавани. Тези ужасни кучета-мутанти бе мярвал Джек отстрани около линията. Сега те се свиваха и разточваха като влечуги, съскаха и ръмжаха и пълзяха встрани — те също се страхуваха от огнените топки и следите им по земята. И в този миг Джек долови и миризмата на огнената топка, която сега бързо и като че ли сърдито отново се търкаляше към хоризонта, подпалила цял ред от осакатените дървета по пътя си. Адски огън. Разложение.

Още една от огнените топки се приближаваше откъм хоризонта, търкаляше се насам-натам и буйно пламтеше. Джек бе сигурен, че долавя отвратителната смрад на пропуснати връзки, разбити надежди и зли желания, че всичко това се съдържа в гадната воня, разпръсквана от огненото кълбо. Сърцето му сякаш се качи в гърлото. Дочу скриптящо потайно движение, тътрене на тежки, лишени от крака тела по червения пясък — кучетата-мутанти скимтяха и се изнизваха, оголили лъщящите си зъби. Колко ли бяха? От основата на едно горящо дърво, което се опитваше да скрие глава в дънера си, го гледаха две.

След това в далечината се появи нова огнена топка, оставяща широка ярка следа след себе си, и за миг Джек мерна нещо като малка порутена барака. Пред нея стоеше едра човекоподобна фигура — мъжка — и го наблюдаваше. Бегло впечатление за големина, косматост, сила, злонамереност…

Джек разбираше, че влакът на Андерс е твърде бавен, че той и Ричард са изложени на опасността да бъдат подробно проучени от всеки, който би пожелал това. Първата огнена топка бе отпратила ужасните изродени кучета, но човекоподобните жители на Прокълнатите земи можеха да се окажат по-трудно преодолими. Преди светлината на огнената следа да угасне, Джек видя, че фигурата пред бараката наблюдава придвижването му, че обръща огромната си космата глава и следва движението на влака с очи. Ако съществата, които бе видял, бяха кучета, на какво ли щяха да приличат хората? При последните отблясъци светлина от огнената топка човекоподобното същество се шмугна покрай стената на жилището си, размахало дебела като на крокодил опашка. След това отново стана тъмно и не се виждаше каквото и да било — нито кучета, нито човек-звяр, нито барака. Джек дори не можеше да бъде сигурен, че изобщо ги е видял.

Ричард се замята в съня си и Джек натисна с ръка простия лост, опитваше се да увеличи скоростта. Напразно. Шумовете от кучетата постепенно замираха зад тях. Вдигна лявата си ръка, за да открие, че са минали само петнадесет минути, откакто за последен път бе погледнал часовника си. Отри потта си, после пак се прозя и отново съжали, че бе ял толкова много в депото.

— Не! — изпищя Ричард. — Не! Не мога да отида там!

И Джек изведнъж се зачуди къде е това „там“. В Калифорния или някъде другаде — някъде, където несигурното самообладание на Ричард, несигурно като необязден кон, съвсем би могло да го изостави.

5.

През цялата нощ Ричард спа, а Джек стоя до лоста за скоростите и наблюдава как следите на огнените топки мъждукат по червеникавата повърхност на земята. Миризмата им — миризмата на мъртви цветя и скрито разложение — изпълваше въздуха. От време на време чуваше как кучета-мутанти или други нещастни създания шумолят около корените на недораслите, осакатени дървета,които все още разнообразяваха пейзажа. Сегиз-тогиз акумулаторите изсъскваха и нагоре се извиваше синя дъга. Ричард продължаваше да спи, потънал в несъзнателност — едновременно нужна и желана. Вече не крещеше измъчено. Просто се бе свил в своя ъгъл на кабината и дишаше накъсано, сякаш дори дишането изискваше повече енергия, отколкото имаше. Джек хем се молеше за светлина, хем се страхуваше от идването на светлината. Дойдеше ли утрото, той щеше да бъде в състояние да огледа животните, но какво ли още щеше да му се наложи да види?

От време на време хвърляше поглед към Ричард. Кожата на приятеля му изглеждаше странно бледа, почти сивопепелява, направо призрачна.

6.

Започна да се развиделява. На извития като лък източен хоризонт се появи розова лента. Скоро след това под нея се подаде червена ивица, която изблъска оптимистичната розовина високо нагоре. Очите на Джек бяха зачервени, краката го боляха. Ричард се бе опънал върху цялата седалка. Продължаваше да диша накъсано, почти неохотно. Джек забеляза, че лицето на приятеля му наистина изглежда странно пепеляво. Клепачите му трепкаха в съня, но Джек се надяваше, че той няма да запищи отново. Изведнъж устата му се отвори, но се появи само върхът на езика му, а не пронизителен писък. Ричард облиза горната си устна, изхърка и отново изпадна в безчувствената си кома.

И макар че на Джек отчаяно му се искаше да седне и да затвори очи, той не обезпокои приятеля си, понеже колкото повече от Прокълнатите земи виждаше със засилването на светлината, толкова повече се надяваше безсъзнанието на Ричард да продължи, а той самият да има сили да управлява малкия влак на Андерс. Изобщо нямаше желание да става свидетел на реакцията на Ричард Слоут на особеностите на Прокълнатите земи. Слабите болки тук-там и прекомерното изтощение бяха твърде малка цена за временното му спокойствие.

През премрежените си очи виждаше пейзаж, в който сякаш нищо не бе успяло да се изплъзне от изкривяване и осакатяване. На лунна светлина околността му се бе сторила като огромна пустиня, въпреки че имаше дървета. Сега разбра, че изцяло се е лъгал. Това, което бе взел за червеникав пясък, представляваше сипкава като прах почва, създаваща впечатлението, че стъпне ли, човек ще затъне в нея до глезените, ако не и до коленете. От тази атрофирала, пресъхнала пръст растяха окаяните дървета. Като ги гледаше на дневна светлина, те му се виждаха още по-изкривени и осакатени. Имаше чувството, че с всички сили се огъват в опита си да се скрият под своите собствени оплетени корени. Гледката бе достатъчно лоша — достатъчно лоша за Ричард Рационалния във всеки случай. Но когато човек мернеше някое от тези дървета отстрани, само с периферното си зрение, той виждаше страдащо живо същество — изкривените клони бяха ръце, вдигнати към сгърчено от болка лице, замръзнало в отчаян вик. И като се стремеше да не поглежда директно в дърветата, Джек успя подробно да разгледа страдащите им лица — отвореното „О“ на устата им, втренчените очи и увисналите носове, дълбоките бръчки по бузите. Те го псуваха, проклинаха и молеха — нечутите им гласове висяха във въздуха като дим. Както целите Прокълнати земи, тези дървета също бяха отровени.

Червеникавата земя се простираше на километри вляво и вдясно. Тук-там се виждаха малки участъци, покрити с груба жълта трева, ярка като урина или току-що нанесен слой боя. Ако не беше отвратителният цвят на високата трева, тези места щяха да приличат на оазиси, понеже в средата на всяко имаше малък кръгъл воден басейн. По повърхността на водата, която беше черна, се носеха мазни петна, самата тя също изглеждаше някак си гъста и мазна, отровна. Повърхността на един от мнимите оазиси лениво започна да се вълнува, докато влакът минаваше покрай него, и отначало Джек с ужас си помисли, че черната вода също е живо същество, измъчвано и страдащо като дърветата, които не би искал да види никога повече. За миг мерна как нещо прорязва повърхността на гъстата течност, как широк гръб или хълбок се преобръща, после се появи огромна лакома уста и захапа нищото. Изпита усещането, че люспестото тяло на животното щеше да бъде пъстро като дъгата, ако мазната течност не го бе обезцветила. „Боже мили, това дали е риба?“ — помисли си Джек. Животното му се струваше дълго над шест метра, твърде голямо, за да живее в малкия гьол. Дълга опашка разсече водата преди цялото огромно тяло да се плъзне обратно назад в дълбините.

Джек рязко вдигна глава и погледна в далечината. Бе изпитал внезапното усещане, че за миг вижда как нечия кръгла глава наднича към него над хоризонта. И тогава за втори път замръзна от ужас, подобен на ужаса, който чудовището от Лох Нес или каквото беше то, му бе сервирало преди минута. Та за Бога, как би могъл някой да наднича над хоризонта???

И той най-накрая разбра, че хоризонтът не беше истински хоризонт. През цялата нощ и чак досега драстично бе подценявал големината на Прокълнатите земи. Момчето най-сетне се огледа и на светлината на слънцето откри, че се намира в широка долина и че това, което бе смятало за хоризонт, са скалистите върхове на вериги от хълмове. Всеки или всичко би могло да ги следи под прикритието на околните хълмове. Спомни си човекоподобното същество с крокодилската опашка, което се беше шмугнало зад малката си барака. Възможно ли беше то да го е следило през цялата нощ, да го е чакало да заспи?

Влакът потракваше през зловещата долина, движеше се подлудяващо бавно.

Той внимателно огледа хълмовете и от двете страни на линията, но не видя нищо освен озарени от слънчева светлина скали. После се завъртя в кабината, страхът и напрежението за миг изцяло потиснаха умората му. Ричард преметна ръка през очите си и продължи да спи. Всичко, всеки би могъл да върви успоредно с тях и да чака удобния случай.

Бавно, почти потайно движение вляво го накара да затаи дъх. Нещо огромно сякаш се плъзгаше… Джек си представи как половин дузина от хората-крокодили се свличат по скалистите склонове към него. Сложи ръце над очите си и се втренчи към мястото, където си мислеше, че ги е видял. Скалите имаха същия червен цвят като сипкавата почва. Виещата се между тях пътека минаваше през някаква дълбока цепнатина и водеше към билото. Това, което мърдаше между две от щръкналите скали, дори смътно не приличаше на човек. Беше змия, поне Джек реши, че е змия… понеже то тъкмо се бе плъзнало в една скрита част от пътеката и той видя само част от огромно кръгло и лъскаво тяло на влечуго да изчезва зад скалите. По кожата му май имаше някакви странни ивици, май имаше петна от изгорено, като че ли бе видял някакви назъбени черни дупки, тъкмо преди то да се шмугне зад скалите. Джек проточи шия, за да види мястото, откъдето ще се покаже, и след секунди стана свидетел на смразяваща гледка. Главата на гигантски червей, наполовина заровена в червената пръст, се въртеше срещу него. То имаше очи с клепачи, но главата му беше на червей.

Някакво друго животно с голяма глава и влачещо се тяло се подаде изпод съседна скала и когато гигантската глава на червея се стрелна след него, Джек видя, че бягащото създание е едно от кучетата-мутанти. Червеят отвори уста като пощенски чувал и загреба нещастната животинка. Джек ясно чу изхрущяването на счупени кости. Воят на кучето секна. Огромният червей го бе преглътнал като хапче. Сега точно пред чудовищното му тяло се простираше една от черните следи, оставени от огнените топки, и Джек смаян видя как дългото създание се заравя в праха със скоростта, с която подводница се потапя в дълбините на океана. То очевидно разбираше, че следите на огнените топки могат да му навредят и както всеки червей щеше да си прокопае път под тях. Джек гледа, докато грозното създание напълно се скри в червената пръст. След това неспокойно обходи с поглед целия склон, осеян тук-там с ивици от жълтата трева. Чудеше се къде ли ще се покаже отново.

Когато най-накрая поне отчасти се увери, че червеят няма да се опита да погълне влака, Джек отново започна да оглежда скалистите хълмове.

7.

Преди Ричард да се събуди в късния следобед на същия ден, Джек видя:

поне една глава със сигурност да наднича иззад билото на хълмовете;

още две друсащи се смъртоносни огнени топки да летят към него с бясна сила;

обезглавения скелет на нещо, което отначало взе за скелета на огромен заек, а после с ужас откри, че е на бебе, да лежи край релсите оглозган и лъщящ, последван от:

кръглото проблясващо черепче на същото бебе, полузаровено в синкавата пръст.

Освен това видя:

глутница кучета-мутанти, но много по-изродени от предишните, да пълзят след влака с потекли от глад лиги;

три дъсчени колиби, наколни човешки жилища, издигнати върху рохкавата червена пръст, обещаващи, че някъде в тази воняща отровена пустош — Прокълнатите земи — има хора, които ловуват, за да се прехранват;

малка птица без пера с — (чист полъх от Териториите) — брадато маймунско лице и ясно очертани пръсти, стърчащи от върховете на крилата й.

Но най-лошото от всичко (отделно от това, което си мислеше, че е видял) бе гледката как две абсолютно неузнаваеми животни пият вода от един от черните гьолове — животни с дълги зъби, човешки очи, предна част на тялото, приличаща на тялото на свиня, и задна, приличаща на тялото на голяма котка. И космати лица. Докато влакът се изнизваше покрай тях, Джек забеляза, че тестисите на мъжкото са големи колкото възглавница и са провиснали чак до земята. Какво причиняваше подобна уродливост? Джек предположи, че е радиоактивността, тъй като едва ли нещо друго притежаваше необходимата сила в такава степен да деформира природата. Създанията, отровени по рождение, гълтаха също толкова отровената вода и ръмжаха срещу преминаващия влак.

„Нашият свят би могъл да заприлича на този някой ден — помисли си Джек. — Боже, опази!!!“

8.

Освен това имаше и неща, които си мислеше, че е видял. Стана му горещо. Кожата го засърбя. Вече бе хвърлил на пода на кабината пончото, в което се бе превърнало палтото на Майлс П. Кигър. Към обяд съблече и ризата си. Вкусът в устата му беше ужасен — пясъчен, комбинация между ръжда и развалени плодове. В очите му се стичаше пот. Беше толкова изморен, че започна да сънува прав, с отворени, смъдящи от потта очи. Видя огромни глутници от гадните кучета да се свличат по хълмовете. Видя как червеникавите облаци се отварят и посягат надолу към Ричард и самия него с дълги пламтящи ръце — дяволски ръце. Когато най-сетне очите му наистина се затвориха, видя Морган дьо Орис, висок пет метра и облечен в черно, да праща мълнии навсякъде около тях и да превръща земята в изригващи прах кратери.

Ричард изстена и промърмори:

— Не, не, не.

Морган дьо Орис се разсея като мъгла и очите на Джек се отвориха.

— Джек? — каза Ричард.

Червената земя пред влака пустееше, прорязвана тук-там от черните следи на огнените топки. Джек разтърка очи и погледна към Ричард, който вяло се протягаше.

— Как си?

Ричард се облегна на твърдата седалка и премигна, обърнал към него изпитото си сиво лице.

— Извинявай, че те попитах — каза Джек.

— А, нищо. По-добре съм. Наистина — отвърна Ричард и Джек усети как поне част от напрежението му се стопява. — Още ме боли глава, но съм по-добре.

— Доста стенеше, докато… хм… — каза Джек, който не беше сигурен каква част от истината би могъл да понесе приятелят му.

— Докато спях. Да, сигурно съм стенал. — Лицето на Ричард се раздвижи, но този път Джек не се стегна срещу евентуалния писък. — Знам, че сега не сънувам, Джек. Освен това знам, че нямам тумор в мозъка.

— А знаеш ли къде си?

— На онзи влак. На влака на стареца. В това, което той наричаше Прокълнатите земи.

— Е, да бъда проклет, ако съм очаквал подобно нещо — усмихна се Джек.

Ричард се изчерви.

— И на какво дължим всичко това? — попита Джек. Все още не беше съвсем сигурен, че може да се довери на промяната, настъпила с приятеля му.

— Ами… аз знаех, че не сънувам — каза Ричард и бузите му станаха още по-червени. — Просто ми се струва… струва ми се, че беше крайно време да престана да се противя. Щом сме в Териториите, значи сме в Териториите, без значение колко невероятно е това. — Очите му потърсиха очите на Джек, който се смая от веселото пламъче в тях. — Спомняш ли си гигантския пясъчен часовник в депото? Когато го видях, разбрах, че всичко е истина. Понеже знаех, че не бих могъл да измисля такова нещо. Не бих могъл. Просто… не бих могъл и толкоз. Ако тръгна да изобретявам примитивен часовник, аз бих му набутал какви ли не колела, шайби… изобщо не бих го направил толкова прост. Значи не бях го измислил. Следователно той беше истински. Следователно всичко друго също.

— А как се чувствуваш сега? — попита Джек. — Спа доста време.

— Все още съм толкова изморен, че едва си държа главата изправена. Страхувам се, че не съм много добре.

— Ричард, трябва да те попитам нещо. Съществува ли някаква причина, заради която се страхуваш да отидеш в Калифорния?

Ричард наведе очи и поклати глава.

— Чувал ли си някога за място, наречено „черният хотел“?

Ричард продължи да клати глава. Не казваше истината, но Джек разбра, приятелят му признава само онази част от нея, която би могъл да понесе. Всичко друго (а Джек изведнъж прозря, че има и друго, и то доста) щеше да се наложи да почака. Може би чак докато наистина стигнат до черния хотел. Защото те двамата — двойникът на Ръштън и двойникът на Язон — щяха да стигнат до дома и затвора на талисмана.

— Е, добре — каза той. — Можеш ли да ходиш?

— Мисля, че да.

— Това е хубаво, понеже искам да направя нещо. А след като не страдаш от тумор в мозъка, би могъл да ми помогнеш, нали?

— За какво по-точно? — попита Ричард и изтри лице с треперещата си ръка.

— Искам да отворя един или два от сандъците в открития вагон и да видя дали не можем да се снабдим с оръжие.

— Мразя и ненавиждам пушките. Ти също би трябвало. Ако хората нямаха пушки, баща ти…

— Да, а ако свинчетата имаха криле, щяха да летят. Но просто съм сигурен, че някой ни догонва.

— Може би е татко — с надежда каза Ричард.

Джек изсумтя и освободи лоста. Влакът започна да губи скорост. Когато напълно спря, Джек закрепи лоста в неутрално положение.

— Можеш ли да слезеш?

— Да — каза Ричард и се изправи твърде бързо. Краката му се подгънаха и той тежко се свлече на пейката. Лицето му изглеждаше още по-сиво, по челото му избиха капчици пот. — А може би не — прошепна той.

— Само не се притеснявай. — Джек го хвана за лакътя и изтри мокрото му чело. — Отпусни се.

Ричард затвори очи, после отново ги отвори и доверчиво погледна Джек.

— Направих го твърде бързо. Цялото ми тяло е изтръпнало.

— Ами опитай бавно и внимателно — каза Джек и помогна на охкащия Ричард да се изправи.

— Всичко ме боли.

— Ще ти мине като се раздвижиш. Имам нужда от помощта ти.

Ричард пристъпи за опит и отново изохка. След това премести другия си крак. После леко се наведе напред и потупа бедрата и прасците си. Изражението му отново се промени, но този път не от болка, а от учудване. Джек проследи погледа му и видя как една от птиците без пера бавно се носи покрай влака, обърнала към тях маймунското си лице.

— Да, тук има доста странни неща. Наистина ще се почувствувам по-добре, ако под брезента намерим някакво оръжие.

— А какво мислиш, че има зад хълмовете? — попита Ричард. — Същото като тук ли?

— По-скоро ми се струва, че има някакви хора. Ако изобщо можем да ги наречем така. Два пъти усетих, че някой ни наблюдава. — Джек забеляза уплахата, изписала се по лицето на приятеля му, и добави: — Едва ли е някой от твоето училище, но би могло да бъде нещо също толкова лошо. Не искам да те плаша, приятелю, но докато спа, видях доста от Прокълнатите земи.

— Прокълнатите земи — колебливо повтори Ричард и с премрежени очи огледа червената прашна долина, осеяна с участъци жълта като урина трева. — Ооо… това дърво май…

— Знам. Ще трябва да свикнеш някак си да не им обръщаш внимание.

— Кой за Бога е могъл така да опустоши всичко? Това едва ли е станало от само себе си.

— Може би ще разберем някой ден. — Джек помогна на Ричард да се измъкне от кабината и двамата застанаха на тясното стъпало, под което се намираха колелата. — Не стъпвай долу. Не знаем колко е дълбока проклетата пръст. Не ми се ще да те вадя от нея.

Ричард потрепера, но може би просто защото отново бе забелязал едно от страдащите, измъчени дървета. Хванати за ръка, двете момчета бавно се придвижиха напред, докато стигнаха до буферите на закрития вагон. Тясна метална стълба водеше към покрива му. След това по стълбата в другия му край се спуснаха до открития вагон.

Джек подръпна дебелото космато въже и се опита да си спомни как го беше развързал Андерс.

— Мисля, че трябва да се започне оттук — каза Ричард и повдигна някакъв стегнат клуп, приличащ на примка на палач.

— Опитай.

Ричард не беше достатъчно силен, за да се справи с възела сам, но когато Джек му помогна и дръпна стърчащия край, „примката“ просто изчезна и брезентът се свлече върху сандъците. Джек го отметна назад. Показаха се няколко големи сандъка с надпис „Машинни части“ и няколко по-малки, които той не беше забелязал преди, с надпис „Лещи“.

— Ето ги — каза Джек. — Ако имахме и един лост, всичко щеше да бъде наред. — Той погледна към хълмовете и едно от нещастните дървета отвори уста и мълчаливо изпищя. Какво ли още се криеше зад скалите и надничаше насам? Може би някой от огромните червеи събираше сили да запълзи към тях. — Хайде, ела да се опитаме да махнем капака на един от сандъците — рече той и Ричард покорно се приближи.

След шест мощни напъна Джек най-сетне усети леко помръдване и чу изскърцването на гвоздеи. Ричард продължаваше да се напряга срещу него. Изглеждаше още по-сив и по-болен.

— Стига толкова — каза Джек. — Почини. Мисля, че вече ще успея и сам.

Ричард отстъпи назад и едва не се строполи върху един от по-малките сандъци. Посъвзе се и започна да оглежда какво друго има под брезента.

Джек застана пред високия сандък и стисна челюсти. Хвана ъгъла на капака, пое си дъх и започна да тегли нагоре, докато му се разтрепериха мускулите. Точно преди да се откаже гвоздеите отново изскърцаха и започнаха да се измъкват от дървото. „Опа!“ — извика той и повдигна капака.

Вътре наредени лежаха половин дузина лъщящи от смазка автомати, каквито не бе виждал никога преди. Той извади един и го разгледа отблизо. Опитваше се да види дали може да разбере как действува. Беше автоматично оръжие, значи трябваше да има пълнител. Наведе се и с помощта на цевта отвори капака на един от сандъците с надпис „Лещи“. Както и очакваше, там между пластмасовите прегради имаше добре смазани пълнители.

— Това е „Узи“ — обади се Ричард зад него. — Израелски автомати. Доста модерно оръжие, струва ми се. Любимата играчка на терористите.

— И откъде знаеш всичко това?

— Редовно гледам телевизия, приятелю. Откъде другаде бих могъл да знам?

Джек се мъчеше да сложи пълнителя, отначало се опитваше да го напъха наопаки в кухината, но след това откри правилното положение. После намери предпазителя. Отвори го и отново го затвори.

— Тези неща са направо отвратителни! — възкликна Ричард.

— Ти също ще вземеш едно, така че недей много-много да мърмориш. — Джек извади един пълнител и за Ричард, но след като поразмисли малко, реши да вземе всичките. Два пъхна в джобовете си, два подхвърли на приятеля си, който успя да ги хване, а останалите пусна в торбата.

— Уф! — изпъшка Ричард.

— Така е по-сигурно — каза Джек.

9.

Ричард се свлече на седалката в мига, в който се върнаха в кабината. Пътешествието нагоре и надолу по стълбите и бавното напредване по тесните стъпала над колелата бяха изцедили всичките му сили, но той все пак направи място на Джек до себе си и с натежали клепачи проследи как приятелят му отново подкара влака. Джек вдигна пончото си от пода и започна да лъска автомата с него.

— Какво правиш?

— Изтривам смазката. Като свърша, няма да е лошо и ти да направиш същото.

През останалата част от деня момчетата седяха в откритата кабина на влака, потяха се и се опитваха да не обръщат внимание на ревящите дървета, на гадната воня и на глада си. Джек забеляза, че около устата на Ричард е разцъфнала градинка от херпеси. Най-накрая взе автомата от ръцете му, избърса го и му сложи пълнителя. Напуканите устни го боляха от солената пот. Затвори очи. Може би не бе видял онези глави да надничат иззад хълмовете, може би в края на краищата те не ги следваха. Чу как акумулаторите изсъскаха, как искрите изпращяха и усети, че Ричард подскочи. След секунда вече спеше и сънуваше, че яде.

10.

Когато Ричард го разтърси за рамото и го събуди, Джек тъкмо сънуваше, че довършва една пица с големината на автомобилна гума. Над долината сенките бяха започнали да се удължават и да омекотяват агонията на плачещите дървета. Даже те — изкривени и приведени, разперили ръце пред лицата си — изглеждаха прекрасни на слабата, гаснеща светлина. Тъмночервената пръст блещукаше и проблясваше. Сенките се очертаваха върху нея видимо удължени. Ужасната жълта трева изглеждаше бледооранжева. Залязващата слънчева светлина бе обагрила околните хълмове в прекрасни преливащи се цветове.

— Просто си мислех, че може би ще искаш да видиш това — въздъхна Ричард и изнурено се усмихна. Още няколко рани се бяха появили около устата му. — Изглежда някак си по-особен. Спектърът, искам да кажа.

Джек се уплаши, че Ричард ще се впусне в научни обяснения за природата на светлината, но приятелят му беше твърде изморен и болен, за да го занимава с физика. Двете момчета мълчаливо наблюдаваха как здрачът потъмнява цветовете около тях и превръща небето на запад в пурпурно сияние.

— Знаеш ли какво още превозваш в онзи вагон?

— Какво? — попита Джек. Всъщност изобщо не го беше грижа. Едва ли бе нещо добро. Просто се надяваше, че ще доживее да види още един подобен залез — толкова прекрасен и наситен с чувства.

— Пластичен експлозив. Надлежно опакован в еднокилограмови пакети. Имаш достатъчно, за да вдигнеш във въздуха цял град. Ако един от тези автомати случайно гръмне или някой друг улучи с куршум онези торби, от влака няма да остане и помен.

— Е, нито аз, нито ти ще направим това — каза Джек и отново се остави залезът да го завладее. А той сякаш беше едновременно странно предупреждение и сбъдната мечта и го поведе назад и му припомни всичко, което бе преживял, откакто напусна хотел „Алхамбра“ и парка. И Джек видя как майка му пие чай в малката сладкарница и изведнъж се превръща в изморена старица, как Спийди Паркър седи под едно дърво, как Вълк пасе стадото си. После видя Смоуки и Лори от ужасната кръчма в Оутли и всички омразни лица от дома „Слънчева светлина“: Хек Баст, Съни Сингър… И въпреки че Джек непрекъснато тъгуваше за Вълк, прекрасният залез направи мъката му още по-горчива и болезнена, макар че той не би могъл да обясни защо. Прииска му се да хване ръката на Ричард. „А защо не?“ — внезапно си помисли той и плъзна пръсти по пейката. Те докоснаха една доста мръсна, влажна ръка и се сключиха около нея.

— Толкова ми е зле — каза Ричард, — но не както преди. Гадно ми е на стомаха и цялото лице ме сърби.

— Мисля, че ще се почувствуваш по-добре, веднага щом се измъкнем от това място. — „Но какви доказателства имаш за това, докторе? Какви доказателства имаш, че всичко наоколо не го трови в момента?“ Нямаше нито едно. Утеши се със своята новоизмислена (новооткрита?) идея, че Ричард е неотменима част от това, което щеше да се случи в черния хотел. Той щеше да има нужда от Ричард Слоут и то не защото Ричард Слоут можеше да различи пластичен експлозив от чувал изкуствен тор.

Ходил ли е Ричард някога в черния хотел? Бил ли е всъщност и преди в близост до талисмана? Той погледна приятеля си, който дишаше учестено. Ръката му лежеше като студена восъчна фигурка в неговата.

— Не го искам повече този автомат — каза Ричард и го махна от скута си. — Повръща ми се от миризмата му.

— Добре, дай ми го. — Джек го пое със свободната си ръка и го сложи в собствения си скут. Едно от дърветата, попаднало в обсега на периферното му зрение, безмълвно изрева от болка: Скоро кучетата-мутанти щяха да започнат да тършуват за храна. Джек погледна към хълмовете вляво, откъм страната на Ричард, и видя как някаква човекоподобна фигура се промъква между скалите.

11.

— Хей — невярващо възкликна той. Безразличен към ужаса му, огненият залез продължаваше да разхубавява неразхубавимото. — Хей, Ричи!

— Какво? И на теб ли ти е лошо?

— Мисля, че видях някого горе. От твоята страна. — Той отново се втренчи във високите скали, но не забеляза никакво движение.

— Изобщо не ми пука — каза Ричард.

— По-добре е да ти пука. Помисли само как са избрали момента! Решили са да ни нападнат, когато стане съвсем тъмно, за да не можем да ги видим.

Ричард отвори лявото си око и направи небрежна проверка.

— Не виждам никого.

— В момента и аз не виждам, но се радвам, че взехме автоматите. Стой нащрек и си отваряй очите, ако искаш да се измъкнеш жив оттук!

— Господи, ама и ти си едно зрънце! — възкликна Ричард, но въпреки това се поизправи и отвори и двете си очи. — Джек, горе наистина не виждам нищо. Пък и вече съвсем се стъмва. Вероятно само ти се е сторило…

— Шшшт. — Джек сякаш видя още едно тяло да се прокрадва между скалите на билото на хълмовете. — Двама са. Чудя се дали няма и трети.

— А аз се чудя дали изобщо има някой. Пък и да има защо ще иска да ни причинява зло в края на краищата? Или…

Джек обърна глава и огледа релсите пред влака. Нещо мръдна зад дънера на едно от пищящите дървета. Нещо по-голямо от куче.

— Охо! Мисля, че още някой ни чака там отпред. — За миг страхът го скова. Просто не можеше да измисли какво да направи, за да се защити от тримата убийци. Стомахът му замръзна. Той взе автомата от скута си и тъпо го загледа. Чудеше се дали изобщо ще може да го използува. Дали бандитите от Прокълнатите земи също имаха пушки?

— Ричард, съжалявам, но мисля, че този път яйцето наистина е опряло до задника и ще имам нужда от помощта ти.

— Какво мога да направя аз? — с пискливо гласче попита Ричард.

— Първо си вземи автомата — отвърна Джек и му го подаде. — Освен това трябва да коленичим долу. Както сме седнали, сме чудесна цел.

Той даде пример и Ричард със забавени движения го последва. Зад тях се чу проточен вик, високо горе — още един.

— Разбраха, че сме ги видели — отбеляза Ричард — Но къде са те?

Отговорът дойде почти незабавно. Все още различим в здрача, един човек — или нещо, което приличаше на човек — излетя иззад прикритието си и затича надолу по склона към влака. Зад гърба му се вееха някакви дрипи. Той крещеше като индианец и размахваше нещо в ръце. То приличаше на извит прът и Джек все още се опитваше да разгадае функциите му, когато повече чу, отколкото видя, една тясна пръчица да прорязва въздуха покрай главата му.

— Мили Боже! Те имат лъкове и стрели!

Ричард простена и Джек се уплаши да не би приятелят му да повърне.

— Трябва да го застрелям.

Ричард преглътна и издаде нечленоразделен звук.

— О, дявол да го вземе! — нервно каза Джек и освободи предпазителя на автомата си. Вдигна глава и видя, че дрипавото същество зад тях тъкмо пуска нова стрела. Ако изстрелът се беше оказал точен, той никога повече нямаше да може да види каквото и да било, но стрелата просто безобидно изтропа по стената на кабината. Джек вдигна автомата и натисна спусъка.

Изобщо не очакваше това, което се случи. Смяташе, че автоматът ще остане кротък в ръцете му и покорно ще изхвърли няколко патрона. Само че той се замята като животно и издаде серия звуци, способни да спукат тъпанчетата му. Мирисът на барут се вряза в носа му. Дрипавият човек зад влака изхвърли ръцете си встрани, но от удивление, а не защото беше ранен. Джек най-сетне отдръпна пръста си от спусъка. Изобщо нямаше представа колко изстрела е дал или колко куршума са останали в пълнителя.

— Улучи ли го, улучи ли го? — питаше Ричард.

Човекът сега тичаше нагоре през долината, размахал огромни плоски стъпала. Джек изведнъж разбра, че това са някакви странни, приличащи на чинии приспособления — снегоходките на Прокълнатите земи. Онзи се опитваше да се скрие зад едно от дърветата.

Джек вдигна автомата с две ръце и насочи късата цев. След това внимателно натисна спусъка. Оръжието подскочи в ръцете му, но по-леко от първия път. Куршумите се разлетяха и поне един от тях попадна в целта, понеже човекът се катурна встрани, сякаш току-що го бе блъснал камион. Снегоходките изхвръкнаха от краката му.

— Дай ми твоя автомат — каза Джек. Пое го и както бе на колене, изстреля половин пълнител напред в тъмнината. Надяваше се, че е улучил създанието, което ги чакаше там.

Още една стрела улучи кабината. Друга солидно изтрака в стената на покрития вагон.

Ричард, свит на пода на кабината, трепереше и плачеше.

— Зареди моя — нареди Джек, извади пълнителя от джоба си и го пъхна под носа му. После затърси с поглед втория нападател. След по-малко от минута щеше да бъде твърде тъмно, за да се види каквото и да било.

— Виждам го! — извика Ричард — Видях го. Точно там! — Сочеше към една безмълвна, бързо движеща се между скалите сянка и Джек шумно изпразни остатъка от втория пълнител по нея. После Ричард пое празния автомат и му подаде заредения.

— Симпатицни момцета, добри момцета. — Гласът идваше от дясната им страна, но бе невъзможно да се разбере от какво разстояние. — Вие сте спрете сега. Аз състо сте спра, радзбрано? Свърсваме с тази работа, радзбрано? Симпатицни момцета, вие мозе би сте ми продадете тази пуска. Тя много добре убива, виздам аз.

— Джек! — уплашено прошепна Ричард, за да го предупреди.

— Хвърли лъка и стрелите! — изрева Джек.

— Джек, не можеш — прошепна Ричард.

— Веднага сте ги хвърля — каза гласът, все още пред тях. Нещо леко тупна в праха. — Вие момцета спрете. Продайте ми пуска, радзбрано?

— Добре — каза Джек. — Приближи се, за да можем да те виждаме.

— Радзбрано — отвърна гласът.

Джек дръпна лоста назад.

— Когато извикам, го блъсни напред толкова бързо, колкото можеш — прошепна той в ухото на приятеля си.

— О, Господи! — простена Ричард.

Джек провери дали предпазителят на автомата, който му бе подал Ричард, е освободен. Струйка пот се стече право в дясното му око.

— Всицко е наред веце — каза гласът. — Момцетата могат да се изправят. Изправете се, момцета.

„Събуди се, събуди се, моля, моля.“ Влакът, движещ се по инерция, почти спря.

— Сложи ръката си върху лоста — прошепна Джек. — Той скоро ще се покаже.

Треперещата ръка на Ричард докосна лоста. Изглеждаше твърде малка, твърде детска.

Джек изведнъж си спомни как старият Андерс беше коленичил пред него на изкорубения под и го бе попитал: „Но вие шъ се измъкнете ли невредим, милорд?“ Той изобщо не се беше отнесъл към въпроса му сериозно, бе му отговорил твърде лекомислено. Та какво са Прокълнатите земи за момче, което е мъкнало бурета за Смоуки Ъпдайк?

Сега Джек много повече се страхуваше, че ще се напишка, отколкото че Ричард ще блъвне обяда си върху лодена на Майлс П. Кигър, превърнал се тук в пончо.

Силен смях изригна в тъмнината край кабината. Джек се изправи, вдигна автомата и изкрещя в мига, в който едно тежко тяло се блъсна в стената на кабината и прилепна там.

Ричард натисна лоста и влакът рязко пое напред.

Една гола космата ръка здраво стисна стената на кабината. „Толкова за Дивия запад“ — помисли си Джек и в този миг цялото туловище на човека се надвеси над тях. Ричард изпищя, а той наистина едва не се напишка.

Лицето сякаш беше само зъби и изглеждаше по-зло от готова да ухапе гърмяща змия. Някаква капка (Джек инстинктивно реши, че е отрова) падна от един от дългите, изкривени зъби. С изключение на малкия нос, създанието, изправило се срещу момчетата, изключително много приличаше на човек със змийска глава. В ципестата си ръка държеше нож. Джек даде един изстрел напосоки.

Създанието се поколеба, олюля се назад за миг и Джек изведнъж видя, че ципестата ръка и ножът са изчезнали. То замахна напред с окървавения си чукан и върху ризата на Джек цъфна червено петно. Джек, загубил ума и дума, насочи автомата към гърдите на нападателя и дръпна спусъка.

Огромна червена дупка се появи в средата на нашарените гърди и дългите, изкривени зъби изтракаха. Джек продължаваше да натиска спусъка, автоматът от само себе си повдигна цевта си и след секунда-две главата на създанието се превърна в кървава каша. Още миг и то изчезна. Единствено огромното кърваво петно до стената на кабината показваше, че двете момчета не бяха сънували цялата схватка.

— Внимавай — кресна Ричард.

— Улучих го — въздъхна Джек.

— Къде отиде той?

— Падна. Мъртъв е.

— Ти му откъсна ръката — прошепна Ричард. — Как успя да го направиш?

Джек разпери ръце и видя, че те неистово треперят. Във въздуха се носеше мирис на барут.

— Просто се опитвах да подражавам на някой, който стреля добре. — Той отпусна ръце и облиза устните си.

Дванадесет часа по-късно, когато слънцето отново се показа над Прокълнатите земи, никое от момчетата не беше спало. Бяха прекарали цялата нощ стегнати като войници — седяха нащрек, стискаха автоматите и се ослушваха и за най-малкия шум. Като знаеше колко много амуниции превозва влакът, Джек сегиз-тогиз пускаше по някой откос напосоки вляво и вдясно. И дори да имаше хора или чудовища в този отдалечен сектор на Прокълнатите земи, през целия втори ден те ги оставиха да пътуват необезпокоявани. Джек изморено си мислеше, че това би могло да означава две неща. Те или знаеха за пушките, или пък тук, толкова близо до западния бряг, никой не искаше да си има вземане-даване с влака на Морган. Той не каза нищо от това на Ричард, чиито очи бяха замъглени и нефокусирани, и който сякаш изгаряше от температура през повечето време.

12.

В късния следобед на същия ден Джек започна да долавя във въздуха мириса на солена вода.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА

ДЖЕК И РИЧАРД ТРЪГВАТ НА ВОЙНА

1.

Същата вечер залезът беше по-широк, но не така ефектен. Гледката бе започнала да се разгръща с приближаването им към океана. Джек спря влака на върха на един ерозирал хълм и няколко пъти ходи до товарния вагон, за да пренесе шест от сандъците с надпис „Лещи“. Това му отне близо час. На изток се показа рогчето на луната.

— Отвори сандъците и преброй пълнителите — нареди той на Ричард. — Произведен си в Пазач на пълнителите.

— Прекрасно. Винаги съм знаел, че не трупам знания за тоя, дето духа.

Джек отново се върна в открития вагон и започна да откъртва капака на един от сандъците с надпис „Машинни части“. Някъде в тъмнината прозвуча висок, дрезгав вик, последван от жалостив, болезнен писък.

— Джек? Джек, къде си?

— Тук съм, отзад — отвърна той. Помисли си, че едва ли е много мъдро да се надвикват като перачки през висока ограда, но Ричард явно беше на ръба на паниката.

— Идваш ли вече?

— Да, ей сега — отговори той и още по-бързо продължи да действува с цевта на автомата. Прокълнатите земи бяха останали зад тях, но все още не му се искаше да стоят на едно място дълго време. Щеше да бъде по-просто да пренесе целия сандък в кабината, но той бе твърде тежък.

„Не са тежки, те просто са моите узита“ — помисли си Джек и изхихика в тъмното.

— Джек? — Гласът на Ричард бе уплашен, френетичен.

— Успокой топката, приятелче.

— Не ме наричай приятелче — сопна се Ричард.

Гвоздеите най-после изскърцаха и капакът поддаде. Джек успя да го отмести. Грабна два от автоматите и тъкмо тръгваше обратно, когато забеляза някакво сандъче с размер на портативен телевизор, преди това очевидно скрито под някоя гънка на брезента.

Той претича по покрива на закрития вагон под бледата лунна светлина. Усети как лекият бриз подухва срещу лицето му. Беше чист и свеж — нито следа от аромат на загнили цветя, нито помен от разложение — само ясно доловима миризма на сол и приятна влажност.

— Какво правиш? — сгълча го Ричард. — Имаме автомати! Имаме патрони! Защо искаш да ходиш за още? Нещо може да се качи тук, докато ти се разтакаваш насам-натам!

— Имаме нужда от повече автомати, понеже те загряват при дълга стрелба, и от повече патрони, понеже наистина може да ни се наложи да стреляме много. И аз гледам телевизия, както виждаш. — Той отново тръгна към открития вагон. Искаше да види какво има в квадратното сандъче.

Ричард се вкопчи в него.

— Ричи, всичко ще бъде наред…

— Нещо може да те сграбчи и да те отмъкне!

— Смятам, че почти излязохме от Про…

— Нещо може да сграбчи мен! Джек, не ме оставяй сам!

Ричард се разплака. Не се обърна встрани, не скри лицето си с ръце. Стоеше пред него, сбърчил лице, и от очите му се лееха сълзи. Изглеждаше съвсем беззащитен. Джек го прегърна.

— Ако нещо те докопа и те убие, какво ще стане с мен? — хлипаше Ричард. — Как ще се измъкна оттук, ще мога ли някога изобщо да се измъкна от това място?

„Не знам — помисли си Джек. — Наистина не знам.“

2.

И така Ричард се присъедини към последното пътешествие на Джек до товарния вагон, което означаваше да бъде повдиган нагоре по стълбите и да бъде подкрепян като старица по покрива и надолу. Ричард Рационалния възвръщаше душевното си равновесие, но физически ставаше все по-зле.

Въпреки че между дъските му сълзеше консервираща смазка, квадратното сандъче носеше надпис: „Плодове“. Когато го отвори, Джек откри, че в надписа има известна истина. Сандъчето бе пълно с ананаси. Експлодиращи.

— О, Богородице, закриляй ни! — прошепна Ричард.

— Която и да си ти! — съгласи се Джек. — Ричи, помогни ми. Мисля, че всеки от нас може да вземе четири-пет в ризата си.

— И за какво са ти всички тези амуниции? Да не си решил да се биеш с цяла армия?

— Нещо такова.

3.

Докато прекосяваха покрива на вагона, Ричард погледна към небето и му призля. Олюля се и Джек трябваше да го сграбчи, за да не се прекатури долу. Изведнъж бе осъзнал, че не може да разпознае съзвездията нито на северното, нито на южното полукълбо. Звездите горе изглеждаха чужди… подредени в непознати съзвездия… но някъде в този странен, невероятен свят, моряци може би се ориентираха по тях. Тази мисъл накара Ричард да почувствува реалността на всичко, което го заобикаляше, да приеме окончателно и завинаги. Той смътно дочу гласа на Джек.

— Хей, Ричи! Язон! Ти едва не падна!

Най-сетне отново бяха в кабината.

Джек премести лоста напред, натисна го докрай и гигантската светкавица на Морган дьо Орис потегли отново. Джек огледа пода на кабината: четири автомата, двадесетина купчини пълнители — по десет във всяка, и десет ръчни гранати.

— Е, дори да не ни стигне всичко това, поне изглежда внушително.

— Какво очакваш, Джек?

Той само поклати глава.

— Струва ми се, че ме смяташ за истински хахо — каза Ричард.

— Винаги съм те смятал, приятелче — ухили се Джек.

— Не ме наричай приятелче!

— Приятелче, приятелче, приятелче!

Този път старата шега предизвика лека усмивка. Почти незабележима, тя едва освети плътната редица херпеси около устата на Ричард… но все пак беше по-добре от нищо.

— Ще имаш ли нещо против, ако поспя малко? — попита Ричард, поразбута пълнителите, настани се в ъгълчето на кабината и се зави с пончото на Джек. — Цялото това катерене и мъкнене… мисля си, че наистина съм болен. Чувствувам се като пребит.

— Добре ще е да поспиш — съгласи се Джек и си помисли, че всъщност му се открива възможност да си поеме дъх. Имаше нужда от това преди да стане напечено.

— Долавям мириса на океана — каза Ричард. В гласа му се усещаше изумителна смесица от обич, ненавист, носталгия и страх. Очите му се затвориха.

Джек натисна лоста докрай. Предчувствието му, че краят — някакъв край — е близо, никога не е било по-силно.

4.

Последните злокобни и окаяни следи от Прокълнатите земи изчезнаха преди луната да изгрее напълно. Житните растения отново се появиха. Бяха по-мизерни, отколкото в хълмистата равнина Елис, но въпреки това навяваха усещане за чистота и здраве. Джек дочу далечни крясъци на птици. Звучаха му като чайки. Писъкът им беше неописуемо самотен в това огромно разлюляно поле, напоено с миризма на океан и едва доловим аромат на плодове.

След полунощ влакът започна да се промъква през горски масиви от вечнозелени дървета. Повечето бяха борови и ароматът им се смесваше с миризмата на сол във въздуха и сякаш заздравяваше връзката между мястото, към което се приближаваше, и мястото, откъдето бе тръгнал. Джек и майка му никога не бяха отсядали за дълго в северна Калифорния, може би понеже Слоут често почиваше там, но той си спомняше думите на Лили, че околностите на Мендосино и Сосълито много приличали на Нова Англия — чак до солниците и едноетажните къщурки с островърхи покриви. Филмовите компании, които се нуждаели от обстановката на Нова Англия, обикновено просто отивали в северната част на щата, вместо да пресичат цялата страна, и по-голямата част от публиката никога не можела да открие никаква разлика.

„Очевидно е така. По някакъв странен начин аз просто се връщам на мястото, от което съм тръгнал.“

"Ричард: „Да не си решил да се биеш с цяла армия?“ Джек се радваше, че приятелят му спи и не трябва да отговаря на въпроса му — поне още не.

"Андерс: „Дяволски неща. За лошите вълкодлаци. За да ги закарат до черния хотел.“

Дяволските неща бяха автомати, пластичен експлозив и гранати. Дяволските неща бяха тук. Лошите вълкодлаци още ги нямаше. Обаче покритият вагон беше празен и на Джек този факт му се струваше повече от убедителен.

„Имам една приказка за теб, Ричи, и много се радвам, че спиш, понеже така няма да ми се наложи да ти я разказвам. Морган знае, че идвам, и планува купон с изненади в моя чест. Само че вместо голи мацки от тортата ще изскочат вълкодлаци. Предвидено е приветствено да размахват автомати и гранати в ръце. Е, ние един вид отвлякохме този влак и се движим десет-дванадесет часа предсрочно, но понеже смятам, че ще се озовем право в лагер, пълен с вълкодлаци, очакващи пристигането на пуф-пафа от Териториите, няма да е лошо да ги изненадаме максимално.“ Джек потри лицето си с ръка.

Щеше да бъде по-лесно да спре влака по-далеч от мястото, където чакаше ударният отряд на Морган, и предпазливо да заобиколи лагера. По-лесно и по-безопасно.

„Но това би оставило лошите вълкодлаци невредими, Ричи. Схващаш ли?“

Той погледна към арсенала на пода на кабината и се зачуди възможно ли е наистина да планира изненадващо нападение срещу отряда вълкодлаци. Ами да, имаше си и десантници — добре известния Джек Скитников, крал на миячите на чинии, и неговия близък приятел, Ричард Сънливия. Дали не беше изкрейзил? Положително, понеже точно това възнамеряваше. То беше-последното нещо, което някой от онези очакваше… а му се бе насъбрало много, дяволски много. Той беше шибан с камшик, а Вълк бе убит. Бяха разрушили училището и съсипали голяма част от разсъдъка на Ричард, а от всичко, което знаеше, можеше да предположи, че Морган е в Ню Хампшир, за да измъчва и тормози майка му.

Побъркан или не, времето за разплащане бе дошло.

Джек се наведе, взе един от заредените автомати и го подпря на рамо. Пред него проблясваха релсите, а миризмата на солена вода във въздуха ставаше все по-силна.

5.

В малките часове на нощта Джек поспа малко, облегнат на лоста за скоростите. На развиделяване Ричард го събуди.

— Отпред има нещо.

Преди да отправи взор натам, Джек добре огледа приятеля си. Бе се надявал, че на дневна светлина Ричард ще изглежда по-добре, но даже зората не можеше да прикрие факта, че той е болен. Багрите на новия ден бяха променили преобладаващия оттенък на кожата му от сив в жълт… това беше всичко.

— Хей! Влак! Привет на теб, голям шибан влак! — Викът бе гърлен и почти не се различаваше от животински рев.

Джек погледна напред. Приближаваха се към тясна дървена будка, очевидно служеща като караулно. Пред нея стоеше вълкодлак, но всяка прилика с Вълк свършваше с пламтящите оранжеви очи. Главата на този изглеждаше ужасно приплескана, сякаш нечия огромна ръка бе отсякла горната, извита част на черепа му. Лицето стърчеше над увисналата му челюст като скала над стръмен склон и даже настоящата радостна изненада не можеше да прикрие изписаната върху него прекомерна, животинска тъпота. От бузите му висяха валма козина. Голям белег прорязваше челото му. Беше облечен в нещо подобно на това, което носеха наемниците — торбести зелени панталони, затъкнати в черни ботуши. Джек забеляза, че върховете на ботушите бяха отрязани и оттам стърчаха космати пръсти с дълги нокти.

— Влак! — ръмжеше и лаеше вълкодлакът, докато машината изминаваше последните петдесетина метра. После се ухили дивашки и започна да подскача от радост. От устата му се разхвърча пяна. — Влак! Влак! Шибан влак точно тук и сега! — Челюстите му се разтвориха в гигантска обезпокоителна усмивка, разкриваща изпочупени жълти зъби. — Вие, момчета, дяволски сте подранили, браво, браво!

— Джек, какво е това създание? — попита Ричард и до болка стисна рамото му, но за негова чест трябваше да се отбележи, че гласът му бе равен и спокоен.

— Един от вълкодлаците на Морган.

„По дяволите, Джек, изпусна се, каза името му!“ Но точно сега не беше време да се тревожи за това. Почти се изравняваха с будката и вълкодлакът очевидно възнамеряваше да се метне в кабината. Той тромаво подскачаше в праха, ботушите без пръсти потупваха. В кожения колан, който носеше през голите си гърди като патронташ, имаше затъкнат нож. Нямаше пушка. Джек нагласи автомата на единична стрелба.

— Морган ли? Кой е Морган? Какъв Морган?

— Не сега — каза Джек и концентрира цялото си внимание в една-единствена точка — вълкодлака. Успя да намести широка усмивка върху лицето си и да държи автомата ниско долу, извън полезрението му.

— Влакът на Андерс! Тук и сега!

От дясната страна на машината, над широко стъпало стърчеше дръжка, подобна на голяма скоба. Дивашки ухилен, ръсещ пяна над брадичката си и очевидно нищо неподозиращ, вълкодлакът сграбчи дръжката и леко скочи върху стъпалото.

— Хей, къде е старецът? Вълк! Къде е…

Джек вдигна автомата и пусна един куршум в лявото му око.

Ярката оранжева светлина угасна като пламък на свещ при силен повей на вятър. Вълкодлакът се люшна назад като човек, падащ от трамплин, и тупна на земята.

— Джек! — дръпна го Ричард. Лицето му изглеждаше по диво, отколкото бе било лицето на вълкодлака, само че бе изкривено от ужас, а не от радост. — Баща ми ли имаше предвид? Баща ми замесен ли е в това?

— Ричард, имаш ли ми доверие?

— Да, но…

— Вземи един автомат.

— Джек…

— Ричард, вземи един автомат!

Ричард се наведе и изпълни нареждането му.

— Мразя оръжията — каза той.

— Да, знам. Аз също не ги обичам особено, Ричи. Но времето за разплащане дойде.

6.

Релсите водеха към висока ограда. Зад нея се чуваше ръмжене, викове, одобрителни възгласи, ритмично пляскане с ръце, равномерно потракване на токове по голата земя. Имаше и други, по-трудно различими звуци, но Джек причисли всичко в един и същи кюп — военна подготовка. Разстоянието между будката на часовоя и стената беше около километър и Джек се съмняваше, че някой е чул изстрела при невъобразимия шум, който долиташе отвътре. Влакът се движеше с електричество и също бе почти безшумен. Предимството на изненадата би трябвало все още да е на тяхна страна.

Релсите се мушваха и изчезваха под затворена двойна порта от обелени трупи.

— Джек, най-добре намали.

Бяха на сто и петдесет метра от портите. Отвътре се чуваха почти нечленоразделни команди. Джек потрепера.

— Няма начин, приятелю. През портите сме. Имаш време да извикаш ура.

— Джек, ти си се побъркал!

— Знам.

Сто метра. Акумулаторите изпращяха. Синя искра подскочи и изсъска. Покрай тях от двете страни на линията пробягваше гола земя. "Тук не расте жито — помисли си Джек. — Ако Ноел Кауард беше написал пиеса за Морган Слоут, предполагам, че щеше да я озаглави „Пагубен дух“.

— Джек, какво ще стане, ако това пълзящо влакче изхвръкне от релсите?

— Нищо чудно и това да се случи.

— Ами ако се вреже през портите и релсите просто свършат?

— Значи сме дотук.

Петдесет метра.

— Джек, ти май наистина си си загубил ума, а?

— Мисля, че да. Махни предпазителя, Ричард.

Ричард изщрака с автомата.

Тропот… сумтене… маршируване… скърцане на кожа… викове… нечовешки писък или може би по-скоро смях, който накара Ричард да се свие. Но въпреки това върху лицето му ясно бе изписано решение, изпълващо с гордост сърцето на Джек. „Той няма да ме изостави, Ричард Рационалния наистина е решил докрай да остане с мен!“

Двадесет и пет метра.

Викове… писъци… шумни команди… и гърлен крокодилски хрип — „Кррррруууууу!“, който накара Джек да настръхне.

— Ако се измъкнем от това, ще те черпя двойна мелба в „Дейри Куин“.

— Нещо по-гадно не можа ли да измислиш! — сопна се Ричард и — невероятно, но се разсмя. В този миг нездравият жълт цвят на лицето му сякаш поизбледня.

Пет метра.

Портите изглеждаха солидни, да, доста солидни и на Джек му остана време да се запита дали не бе направил голяма, огромна, фатална грешка.

— Клекни долу, приятелче!

— Не ме наричай при…

Влакът удари портите и ги понесе напред.

7.

Портата наистина беше доста стабилна, а и допълнително бе укрепена отвътре с две кръстосани греди. Влакът на Морган не бе особено голям, а и акумулаторите съвсем се бяха изтощили след дългия преход през Прокълнатите земи. Влакът като нищо можеше да дерайлира при сблъсъка и двете момчета сигурно щяха да загинат при катастрофата, но портата си имаше Ахилесова пета. Бяха поръчани нови панти, изковани по последни американски технологии, но за късмет още не бяха пристигнали и старите ръждавейки се скъсаха, когато машината джасна портите.

Влакът навлезе в лагера с четиридесет километра в час, бутайки откъснатата порта пред себе си. Успоредно на оградата се виеше писта с подредени по нея препятствия. Портата, действуваща като снегорин, загреба няколко от импровизираните дървени препятствия и започна да ги преобръща, да ги премята и да ги прави на трески.

След това подхвана един вълкодлак, който объркан се бе изпречил на пътя й. Краката му изчезнаха под долната част на движещата се порта, отрязани барабар с ботушите. Той пищеше и ръмжеше. Промяната му започна и той се закатери по портата с нокти, които за секунди достигнаха дължината и остротата на шишове за лед. Портата вече беше на около дванадесет метра навътре в лагера. Вълкодлакът изумително се бе покатерил почти до горния й край, преди Джек да премести лоста за скоростите в неутрално положение. Влакът спря. Портата падна напред, вдигна облаци прах и смаза нещастния вълкодлак под себе си. Под последния вагон на влака отрязаните му крака продължаваха да се покриват с косми и щяха да го правят още няколко минути.

Ситуацията в лагера се оказа по-добра, отколкото Джек се бе надявал и в най-смелите си мечти. Очевидно тук се ставаше рано, както на всички свързани с военните места, и по-голямата част от състава май беше навън, за да премине през затъпяващата строева подготовка и укрепващите тялото физически упражнения.

— Надясно — кресна Джек на Ричард.

— После какво? — отзова се той.

Джек отвори уста и извика заради чичо Томи Удбайн, премазан на средата на улицата, заради непознатия колар, пребит да смърт в калния двор, заради Фърд Джанклоу, заради Вълк, убит в задимения кабинет на Сънлайт Гардънър, и заради майка си, но най-много заради кралица Лаура де Лосиан, която също беше негова майка, и заради престъплението, извършващо се върху тялото на Териториите. Той изкрещя като Язон и гласът му бе гръмовен.

— Да ги разпердушиним! — изрева Джек Сойер/Язон де Лосиан и откри огън наляво.

8.

От страната на Джек имаше параден плац, от страната на Ричард — дълга дървена постройка. Тя изглеждаше като хотел във филм на Рой Роджърс, но Ричард предположи, че е казарма. Всъщност цялото място му се струваше по-познато от всичко, което бе видял в този странен свят, където го беше довел Джек. Бе виждал подобни места в новините по телевизията. Подкрепяните от ЦРУ превратаджии, подготвяни за прехвърляне в Южна и Централна Америка, се обучаваха на подобни места. Само че техните лагери обикновено се намираха във Флорида, пък и съществата, които изскачаха от казармата, никак не приличаха на кубинци. Ричард изобщо не можеше да определи какви са.

Някои от тях донякъде напомняха средновековните рисунки на дяволи и сатири. Други приличаха на изродени човешки същества, изглеждаха почти като пещерни човеци. А едно от създанията, клатещо се насам-натам под ранните слънчеви лъчи, имаше покрита с люспи кожа и очи с мигателна ципа… и му приличаше на алигатор, който някак си успява да се движи изправен. Докато го гледаше, то вдигна муцуната си и нададе вика-хрип, чут от него и Джек по-рано: „Кррррруууууу!“ Остана му време да забележи, че повечето от тези дяволски същества изглеждат напълно шашардисани, преди автоматът на Джек гръмовно да разцепи въздуха.

От страната на Джек две дузини вълкодлаци очевидно бяха правили гимнастически упражнения на парадния плац. Повечето от тях също носеха зелени панталони, ботуши с отрязани върхове и колани, сложени като патронташи. Също като вълкодлака пред караулното, те изглеждаха тъпи, плоскоглави и зли.

Стояха като замръзнали по местата си и наблюдаваха приближаването на влака, тикащ пред себе си портата и нещастния им другар, залепнал за нея. Когато Джек извика, те се размърдаха, но беше твърде късно.

Вълкодлаците на Морган грижливо бяха подбирани в продължение на пет години съобразно тяхната сила и бруталност, страх и лоялност. По-голямата част от този прецизно сформиран отряд бе ликвидирана за секунди от автомата в ръцете на Джек. Вълкодлаците изпокапаха с разкъсани гърди и кървящи глави. Разнесоха се викове на болка и гняв… но не много. Повечето от тях просто умряха.

Джек изстреля пълнителя и грабна друг. От лявата страна на плаца имаше четирима оцелели, в средата още двама се бяха снижили под огневата линия. Те бяха ранени, но сега се приближаваха към него. Дългите им нокти риеха земята, по лицата им никнеше козина, очите им пламтяха. Докато тичаха към машината, Джек видя как растящите им зъби си проправят път през твърдата козина, току-що пораснала по брадите им.

Той натисна спусъка на автомата, с усилия задържа горещата му цев надолу, тъй като силният откат се опитваше да повдигне дулото. Нападащите го вълкодлаци бяха отхвърлени назад толкова силно, че се преметнаха във въздуха като акробати. Другите четирима не спираха и за миг, още преди две минути бяха търтили към мястото, на което по-рано се намираше вратата.

Разнородните създания, изсипали се от казармата, най-накрая сякаш успяха да схванат, че новодошлите, макар и да карат влака на Морган, съвсем не са приятелски настроени. Без сигнал за атака, те с ръмжене се понесоха напред като плътна маса. Ричард опря цевта на автомата на стената на кабината и откри огън. Куршумите ги разкъсваха и ги отхвърляха назад. Две от съществата, изглеждащи като козли, застанаха на ръце и колене — или копита — и изприпкаха обратно вътре. Ричард видя как три от другите се завъртяха и се строполиха под куршумите. Обзе го дива радост, но и някак си му призля.

Куршуми разкъсаха и белезникаво-зеленикавия корем на човека-алигатор и от него потече не кръв, а черна течност — сукървица. Той се олюля назад, но опашката му, изглежда, го подпря. Пристъпи, отскочи нагоре и заподскача към Ричард. Отново нададе грубия си, силен вик… и този път на момчето му се стори, че в него дочува нещо ужасно женско.

Дръпна спусъка на автомата. Не стана нищо. Пълнителят бе празен.

Човекът-алигатор тичаше бавно, тромаво, решително. Очите му искряха с убийствена ярост… и интелигентност. Остатъците от разкъсания му гръден кош и люспестите му гърди се вееха пред него.

Ричард се наведе, без да изпуска от очи алигатора-върколак, и напипа една от гранатите.

„Сийбрук Айланд — помисли си той. — Джек нарича това място Териториите, но то всъщност е Сийбрук Айланд и няма нужда да се страхувам, наистина няма нужда. Всичко това е само сън и ако това същество сключи люспестите си лапи около шията ми, сигурно ще се събудя. А даже и да не е сън, Джек някак си ще ме спаси. Знам, че ще го направи, знам го, понеже тук отвъд Джек е нещо като Бог.“

Махна предпазителя на гранатата, потисна желанието си яростно да я запрати с всичка сила и внимателно я хвърли нагоре изпод рамо.

— Джек, залегни!

Джек веднага се снижи край стената на кабината, без да се оглежда. Ричард направи същото, но не преди да види едно невероятно, изпълнено с черен хумор нещо: създанието-алигатор хвана гранатата с уста… и се опита да я изяде.

Експлозията нямаше нищо общо с глухия тътен, очакван от Ричард. Високият, разтърсващ трясък сякаш му проби ушите и жестоко ги нарани. Той чу плисък, като че ли някой бе хвърлил ведро с вода срещу влака. Вдигна глава и видя, че машината и двата вагона са покрити с топли черва, черна кръв и парчета от плътта на създанието-алигатор. Предната стена на казармената постройка бе отнесена. Много от дървените отломъци бяха кървави. В средата на развалините мерна космат крак в ботуш с отрязан връх.

Докато разглеждаше пораженията, една от купчините се размърда, няколко греди се отместиха и две от съществата, които приличаха на козли, се заизмъкваха изпод тях. Ричард се наведе, намери нов пълнител и го сложи на автомата си, който наистина беше горещ, точно както Джек бе предвидил.

„Ура!“ — помисли си Ричард и отново откри огън.

9.

Джек се надигна и видя, че четиримата вълкодлаци, спасили се от стрелбата му първите два пъти, тъкмо се измъкват през дупката, където по-рано бе вратата. Виеха от ужас. Тичаха един до друг и той можеше да ги унищожи с един откос. Вдигна автомата, после го отпусна, въпреки че чудесно разбираше, че отново ще се срещне с тях по-късно, около черния хотел най-вероятно, разбираше, че е глупак… но глупак или не, просто не можеше да ги застреля в гърба.

Зад казармата се разнесоха високи, почти женски крясъци:

— Излизайте оттук! Излизайте навън, казах! Мърдайте! Мърдайте по-бързо!

Изплющя камшик.

Джек познаваше този звук. Чудесно познаваше и гласа. Бе стегнат в усмирителна риза, когато го чу за последен път. Джек би познал този глас винаги и навсякъде.

„Ако се покаже неговият бавноразвиващ се приятел, застреляй го!“

„Е, ти успя тогава, но сега може би времето за разплащане дойде и май ти също го знаеш, понеже гласът ти звучи уплашено.“

— Хайде, какво става с вас, страхливци такива? Не ги оставяйте да се измъкнат. Трябва ли да ви показвам как да свършите всичко? След нас, след нас!

Три създания излязоха от това, което бе останало от казармата, и само едно от тях изцяло приличаше на човек — Озмънд. В едната си ръка размахваше камшик, в другата — пистолет. Бе облечен с червена мантия и бели копринени панталони. Широките им крачоли бяха изпръскани с кръв. От лявата му страна вървеше космат човек-козел с дънки и каубойски ботуши. Това същество и Джек се познаха от пръв поглед, та то беше ужасният каубой от кръчмата в Оутли. То бе Рандолф Скот. То беше Елрой, който му се ухили и дългият му език се стрелна навън и облиза широката му долна устна.

— Хвани го! — кресна Озмънд.

Джек се опита да вдигне автомата, но той изведнъж му се стори прекалено тежък. Озмънд беше истинско зло, появата на Елрой бе още по-голямо зло, но изчадието между тях бе същински кошмар. То бе двойникът на Руел Гардънър, разбира се, синът на Озмънд, синът на Сънлайт. И донякъде наистина изглеждаше като дете — като дете, нарисувано от някой умен и надарен със зловещо подсъзнание ученик в детска градина.

Изглеждаше кльощаво, кожата му имаше цвят на пресечено мляко, едната от ръцете му завършваше с подобно на глист пипало, което някак си напомняше на Джек за камшика на Озмънд. Двете му очи бяха на различно ниво. Едното се кривеше. Червени рани покриваха бузите му.

„Част от това са последствия от лъчевата болест… о, Язон, момчето на Озмънд май е стояло твърде близо до някоя от онези огнени топки… но останалото… о, Язон… о, Исусе… каква ли е била майка му? В името на всички светове, каква е била майка му?“

— Хванете измамника! — крещеше Озмънд. — Пазете сина на Морган, но се справете с Лъжеязона! Хванете го! Излезте, страхливци! Те свършиха куршумите!

Вой, рев. Джек знаеше, че след миг още вълкодлаци, подкрепени от разновидни създания-върколаци, ще се появят от полуразрушената казарма, където се бяха скрили от експлозията и където вероятно бяха стояли с ниско наведени глави и където биха останали… ако не беше Озмънд.

— Не трябваше да се изпречваш на пътя ми, малко пиленце — изръмжа Елрой и се затича към влака. Опашката му се размахваше във въздуха. Руел Гардънър — или това, което Руел беше в този свят — издаде някакъв мяучещ звук и се опита да го последва. Озмънд се протегна и го дръпна назад. Джек забеляза как пръстите му сякаш потънаха в отвратителната, тънка като летва шия на момчето-чудовище.

После Джек вдигна автомата, изстреля целия пълнител в лицето на Елрой и превърна главата му в каша. Но макар и без глава, Елрой продължи да се клати към него още секунда-две и една от ръцете му (със сраснали в странна пародия на копито, пръсти) сляпо посегна към главата му, преди окончателно да рухне.

Джек го гледаше зашеметен. Бе сънувал кошмарното стълкновение от последната нощ в Оутли отново и отново безброй пъти, опитваше се да се избави от преследващото го чудовище през някаква тъмна джунгла от пружини за легло и счупени стъкла. Сега пред него на земята лежеше същото чудовище, което той някак си бе успял да убие. Съзнанието му отказваше да приеме този факт. Имаше чувството, че е убил някакво страшилище от детството си.

Ричард пищеше, автоматът му оглушително трещеше.

— Това е Руел! О, Джек, о, Боже мили, о, Язон, това е Руел, това е Руел…

Автоматът в ръцете му изстреля още няколко куршума и замлъкна с празен пълнител. Руел се отскубна от ръцете на баща си и се заклати и заподскача към влака, като мяучеше пронизително. Долната му устна се изви надолу и разкри дълги зъби. Те изглеждаха кухи и изкуствени. Приличаха на восъчните зъби, които децата си надяват за празника Вси Светии.

Последният откос на Ричард го улучи в гърдите и шията, проби дупки в кафявата дреха, с която бе облечен, и раздра плътта му От раните бавно закапа тъмна кръв, но не се случи нищо друго. Руел може би някога е бил човешко същество, поне Джек приемаше това за възможно, но сега не беше човек. Улучен от куршумите, той дори не забави крачка. Съществото, което тромаво прескочи трупа на Елрой, беше демон. Миришеше като намокрена отровна гъба.

Нещо започна да излъчва топлина досами крака на Джек. Отначало само топлина… след това горещина. Какво ли беше? Момчето сякаш имаше чайник в джоба си. Но сега нямаше време да мисли. Нещата се въртяха като на филмова лента пред очите му. Цветна.

Ричард хвърли автомата и отстъпи назад, обхванал лицето си с ръце. Ужасените му очи не се откъсваха от Руел през пролуките между пръстите.

— Джек, не му давай да ме хване! Не му давай да ме хванеееее…

Руел клокочеше и мяучеше. Ръцете му удариха стената на кабината и звукът приличаше на шляпане на плавници в гъста кал.

Джек видя, че между пръстите му наистина има плътни, жълтеникави ципи.

— Върни се! — крещеше Озмънд на сина си и гласът му трепереше от страх. — Върни се, той е лош, ще те нарани, всички момчета са лоши, това е аксиома, върни се, върни се!

Руел клокочеше и ентусиазирано ръмжеше. Повдигна се нагоре и Ричард изпищя като обезумял и се отдръпна в далечния ъгъл на кабината.

— Не му давай да ме хванеееее…

Още вълкодлаци, още странни същества-върколаци се показаха иззад ъгъла. Едно от тях, създание с извити като на овен рога, падна и останалите го премазаха.

Горещина до крака на Джек.

Руел прехвърля тънкия си крак в кабината, от устата му се точеха лиги. Посягаше към него, кракът му се извиваше, но това изобщо не беше крак, а пипало. Джек вдигна автомата и натисна спусъка.

Половината лице на Руел-чудовището отхвръкна встрани като тапа. От останалата на мястото си част започнаха да падат червей след червей.

Руел продължаваше да се приближава, да протяга към него ципестите си ръце.

Ричард пищи. Озмънд пищи. Писъците им се сливат.

Нещо изгаря крака му като нагорещено желязо, нещо сякаш иска да го жигоса.

И изведнъж Джек разбра какво е то. Даже когато ръцете на Руел натиснаха раменете му, той знаеше, че това е монетата, дадена му от капитан Фарън, монетата, която Андерс бе отказал да вземе.

Бръкна в джоба си. Монетата приличаше на парче руда. Той я стисна в юмрука си и усети, как силата й премина в него. Руел също го усети. Триумфалното му ръмжене секна. Започна да мяучи от страх. Опита да се отдръпне назад, единственото му око неистово се въртеше.

Джек извади монетата. Тя нажежена светеше в ръката му. Той усещаше топлината й, но тя не го изгаряше.

Профилът на кралицата грееше като слънце.

— Ти гадно, недоразвито създание! Изчезни от лицето на този свят! — извика Джек, разтвори юмрук и залепи длан в челото на Руел.

Руел и баща му се разпищяха едновременно, пискливият тенор на Озмънд съзвучно пригласяше на бръмчащия, животински бас на сина му. Монетата потъна в челото на Руел като връх на нагорещен ръжен в каца с масло. Гадна тъмна течност с цвят на дълго запарван чай потече от главата му и обля китката на Джек. Течността беше гореща. Дребни червейчета мърдаха в нея. Те се загърчиха и заизвиваха върху кожата му и той усети, че го хапят. Въпреки това продължи да притиска с пръстите на дясната си ръка монетата и тя потъна още по-дълбоко в главата на чудовището.

— Разкарай се от лицето на този свят, гад проклета! В името на кралицата и в името на нейния син, изчезни от лицето на този свят!

Руел виеше и пищеше. Озмънд виеше и пищеше с него. Подкрепленията бяха спрели и нервно пристъпваха от крак на крак зад гърба на Озмънд. По лицата им бе изписан суеверен ужас. Струваше им се, че Джек расте пред очите им, че излъчва ярка светлина.

Руел се разтресе. Издаде още един клокочещ писък. Черната течност, изтичаща от главата му, промени цвета си в жълт. Един последен червей — дълъг и мътнобял — изпълзя от дупката, пробита от монетата, и падна на пода. Джек го настъпи и го размачка с обувката си. Руел се свлече и се превърна в безформена влажна купчина.

В прашния двор на лагера се понесе такъв отчаян вой от скръб и ярост, че Джек имаше чувството, че ще му се пръсне черепът. Ричард седеше свит на топка, обвил ръце около главата си.

Озмънд продължаваше да вие. Бе захвърлил камшика и пистолета.

— О, ти отвратително момче! — крещеше той и размахваше юмрук към Джек. — Виж какво направи! О, отвратително, гадно, най-гадно момче! Мразя те, мразя те завинаги и още по-завинаги! О, Лъжеязон такъв! Ще те убия! Морган ще те убие! О, моят любим единствен син! Гадно момче! Морган ще те убие за това, което направи! Морган…

Другите подеха вика с шепнещ глас и напомниха на Джек за момчетата от дома „Слънчева светлина“. „Кажете: «алилуя»!“ И след това изведнъж замлъкнаха, понеже се понесе друг звук.

Джек мигновено се сети за приятния следобед, който беше прекарал с Вълк, докато двамата бяха седели край потока и наблюдавали пасящото му стадо, а Вълк му бе разказвал за семейството си. Наистина беше приятно… изключително приятно, докато не се бе появил Морган.

Но сега Морган отново пристигаше и както и тогава не само се пренасяше, а гръмовно пореше пространството и раздираше въздуха.

— Морган! Това е…

— … Морган, господарят на…

— Господарят на Орис…

— Морган… Морган… Морган…

Раздиращият въздуха звук ставаше по-силен и по-силен. Вълкодлаците се свиваха в праха. Озмънд пристъпваше напред-назад с танцова стъпка, черните му ботуши настъпваха металните шипове на камшика.

— Лошо момче! Гадно момче! Сега ще си платиш! Морган пристига! Морган пристига!

Въздухът на четири-пет метра вдясно от Озмънд започна да трепти като въздуха над горяща пещ.

Джек се огледа и видя, че Ричард се е свил между автоматите, амунициите и гранатите като невръстно хлапе, заспало, както си е играло на война. Само че приятелят му не спеше и това не бе игра и ако Ричард видеше баща си да пристъпва от дупката между световете, като нищо можеше да загуби разсъдъка си.

Джек коленичи до него и го прегърна. Раздиращият звук се засили и изведнъж той чу как гласът на Морган яростно изрева:

— Какво прави влакът тук сега, глупаци такива?

— Лъжеязонът уби сина ми — проплака Озмънд.

— Тръгваме, Ричи — прошепна Джек и още по-стегнато обви ръце около раменете му. — Време е да скочим от кораба.

Той затвори очи, съсредоточи се… и усети характерното леко замайване, когато двамата се пренесоха.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И СЕДМА

РИЧАРД СИ СПОМНЯ

1.

Почувствува нещо като превъртане настрани и надолу, сякаш между двата свята имаше някакъв склон. Преди окончателно да се гмурне в нищото, Джек някак си смътно и отдалече дочу писъците на Озмънд.

— Лоши! Всички момчета! Аксиома! Всички момчета! Гадни! Гадни!

За миг бяха в разредено пространство. Ричард извика. После Джек удари едното си рамо в земята. Главата на Ричард го блъсна в гърдите. Прегърнал приятеля си, Джек продължи да лежи, без да отваря очи. Душеше и се ослушваше.

Тишина. Не абсолютна и пълна, но почти — чуваше се чуруликането на две-три птички.

Въздухът бе прохладен, миришеше на сол. Добра миризма… но не толкова, колкото уханията на Териториите. Дори тук — където и да беше това тук — Джек усещаше, че отдолу се надига и друга миризма, приличаща на вонята, напоила асфалта между колонките на бензиностанция. Беше миризмата, която се получава, когато твърде много хора карат твърде много коли, миризмата, отровила цялата атмосфера. Носът му бе свикнал с нея и я долавяше даже тук, на мястото, където не чуваше движение на коли.

— Джек? Добре ли сме?

— Да — отвърна Джек и отвори очи, за да види дали казва истината.

Първият му поглед го наведе на ужасната мисъл, че някак си във френетичния си устрем да измъкне оттам себе си и Ричард преди да е пристигнал Морган, не се бе пренесъл в Американските територии, а просто бе преместил себе си и приятеля си напред във времето. Това сякаш бе съвсем същото място, но остаряло и запустяло, сякаш бяха минали още един-два века. Влакът продължаваше да стои на релсите и той единствен изглеждаше същият. Всичко друго се бе променило. Релсите, които пресичаха буренясалия плац и продължаваха Бог знае накъде, бяха покрити с дебел слой ръжда. Траверсите изглеждаха изгнили и гъбясали. Високи бурени растяха между тях.

Джек неволно стисна Ричард, който изохка и отвори очи.

— Къде сме? — попита той и се огледа. На мястото, на което се бе намирала казармата, се виждаше заобленият метален покрив на някаква сграда, покрит тук-там с ръждиви петна. Останалата част от сградата бе скрита зад гъст бръшлян. Отпред самотно стърчаха два стълба, вероятно преди време поддържали някаква табела. От самата табела нямаше и помен.

— Не знам — отвърна Джек и докато гледаше към мястото, на което си спомняше, че бе имало подредени препятствия, и на което сега се провиждаше утъпкана пътека, обрасла с остатъци от флокс и златник, сподели най-лошите си страхове: — Може би сме се преместили напред във времето.

За негово изумление Ричард се изсмя.

— Хубаво е човек да знае, че в бъдещето нищо няма да се промени. — Той посочи лист хартия, закрепен на един от стълбовете. Бе поизбелял от времето, но буквите все още се разчитаха:

„Минаването забранено!

По нареждане на шерифа на окръг Мендосино и

по нареждане на полицията на щата Калифорния

НАРУШИТЕЛИТЕ СЕ ГЛОБЯВАТ!“

2.

— Е, щом знаеше къде сме, защо попита? — сопна се Джек, който хем се чувствуваше като глупак, хем изпитваше огромно облекчение.

— Тогава още не го бях видял — отвърна Ричард и целият гняв на Джек се стопи. Приятелят му изглеждаше ужасно. Изглеждаше така, сякаш развиваше някаква странна туберкулоза, която разяждаше съзнанието вместо дробовете му. И това не се дължеше само на пътешествието до Териториите и обратно, понеже Ричард сякаш бе започнал да свиква с нещата там. Не, сега той знаеше и нещо друго. Не само реалността бе коренно различна от грижливо изгражданите му представи. С това приятелят му би могъл да свикне и да се примири, ако му се дадеше достатъчно време. Но да откриеш, че баща ти е един от хората с черните шапки, едва ли е едно от най-приятните и рутинни неща в живота.

— Добре — каза Джек, като се опитваше гласът му да звучи радостно. Той наистина се чувствуваше почти радостен и смяташе, че спасяването от чудовище като Руел би накарало даже човек, умиращ от бързоразвиващ се рак, да се чувствува почти радостен. — Хайде, Ричи, път ни чака.

— Къде отиваме?

— Не знам, но сигурно някъде тук наблизо. Поне така ми се струва.

— В Пойнт Венути ли?

Джек обърна глава и се втренчи в него. Изморените очи на Ричард изглеждаха безизразни.

— Защо реши така?

— Там ли отиваме?

Джек сви рамене. „Може би. А може би не.“ Бавно тръгнаха през обраслия с бурени плац и Ричард смени темата.

— Всичко това истина ли беше? — Приближаваха се към ръждясалата двойна порта. — Имаше ли поне частица истина във всичко това?

— Прекарахме няколко дни в един електрически влак, който се движеше с четиридесет километра в час — отвърна Джек. — Освен това някак си стигнахме от Спрингфийлд, Илиной, в северна Калифорния, близо до брега на океана. Сега ти ми кажи, дали е било истина.

— Да… но…

Джек вдигна дясната си ръка. Китката й бе покрита с възпалени червени петънца, които сърбяха и смъдяха.

— Погледни това. Така ме подредиха червеите, които падаха от главата на Руел Гардънър.

Ричард се обърна встрани и шумно повърна.

Джек го прихвана. Имаше чувството, че в противен случай Ричард просто ще се свлече на земята. Ужаси се като усети колко много е отслабнал приятелят му, колко горещо е тялото му под ученическата риза.

— Извинявай, че го казах. Беше жестоко от моя страна — каза той, когато видът на Ричард се подобри малко.

— Да, наистина беше, но предполагам, че то бе единственото нещо, което можеше да… знаеш какво…

— Да те убеди ли?

— Да, струва ми се. — Ричард го погледна с беззащитните си, наранени очи. Цялото му чело се бе покрило с пъпки. Херпеси ограждаха устата му. — Джек, трябва да те попитам нещо и искам да ми отговориш… направо. Искам да те попитам…

„О, знам какво искаш да ме попиташ, Ричи.“

— След няколко минути — каза Джек. — Ще стигнем до въпросите и отговорите, които знам, след няколко минути. Но първо трябва да се погрижим за нещо друго.

— За какво?

Вместо да отвърне, Джек се приближи до малкия влак. Застана до него и го огледа. Ниска машина и два вагона — открит и закрит. Дали някак си бе успял да пренесе цялото това нещо в северна Калифорния? Едва ли. Пренасянето с Вълк бе дребна работа, издърпването на Ричард в Териториите от двора на „Тейър“ за малко не му беше откъснало ръката, но и двете бяха изисквали съсредоточаване и напрягане на съзнанието от негова страна. Доколкото можеше да си спомни, той изобщо не бе мислил за влака в момента на пренасянето, единствената му мисъл беше да успее да измъкне Ричард от лагера на вълкодлаците, преди той да види своя старец. Освен това при пренасянето си от единия в другия свят обикновено всичко друго се променяше в известна степен — актът на пренасянето, изглежда, изискваше и някаква трансформация. Ризите биха могли да станат къси палтенца, джинсите — вълнени панталони, парите — съчленени броеници. А този влак изглеждаше тук точно такъв, какъвто бе изглеждал и там отвъд. Морган бе успял да създаде нещо, което не загубваше нищо при пренасянето си.

„Освен това те носеха сини дънки там отвъд, Джеки.“ „Дааа. И въпреки че Озмънд държеше верния си камшик, той държеше и пистолет.“

„Пистолетът на Морган. Влакът на Морган.“ Джек настръхна. Чу Андерс да промърморва: „Лоша работа.“ Точно така. Много лоша работа. Прав беше Андерс. „Демони, наблъскани един до друг.“ Джек се пресегна към кабината, взе един от автоматите, сложи му нов пълнител и тръгна обратно към мястото, откъдето Ричард го наблюдаваше блед и замислен.

— Това изглежда като изоставен тренировъчен лагер на Гражданската отбрана — каза той.

— Имаш предвид едно от местата, където войниците на бъдещето се подготвят за Третата световна война, така ли?

— Ами да, нещо такова. Подобни лагери има на две-три места в северна Калифорния… те се създават и процъфтяват някой и друг месец, но когато избухването на Третата световна война отново се отдалечи за неопределено време, хората загубват интерес или закриват лагерите заради търговия с оръжие или наркотици, или нещо такова. Знам го от… от баща ми.

Джек не отвърна.

— Какво ще правиш с автомата, Джек?

— Ще се опитам да се отърва от този влак. Някакви възражения?

Ричард потрепери и направи отвратена гримаса.

— Абсолютно никакви.

— Как мислиш, дали ще стане с автомата? Ако стрелям в пластичния експлозив?

— С един куршум едва ли ще успееш, но можеш да опиташ с цял пълнител.

— Ами в такъв случай да проверим. — Джек махна предпазителя.

Ричард сграбчи ръката му.

— Не мислиш ли, че ще бъде по-разумно да се преместим до оградата, преди да започнеш с експеримента си?

— Добре.

Застанал до покритата с бръшлян ограда, Джек насочи автомата към пакетите с експлозив. Дръпна спусъка и автоматът раздра тишината. Изстрелите прозвучаха ужасяващо силно в тихия като параклис двор. Птички изненадано изкряскаха от страх и литнаха, за да търсят по-тихи места. Ричард се намръщи и затисна ушите си с длани. Брезентът се вееше и танцуваше. След това автоматът замлъкна, въпреки че Джек продължаваше да натиска спусъка. Пълнителят беше свършил, а влакът все така си стоеше на релсите.

— Е — каза Джек, — това беше страхотно. Случайно да имаш някаква друга и…

Откритият вагон избухна с гръм и се обви в сини пламъци. Джек видя как той просто подскочи върху релсите, сякаш някой го бе повдигнал нагоре. Той хвана Ричард за врата и го натисна надолу.

Експлозиите продължиха дълго. Изкривени парчета метал хвърчаха на всички страни. Върху заобления покрив на сградата се изсипа истински метален дъжд. От време на време някое по-голямо парче издаваше звук като китайски гонг или изхрущяваше така, като че ли нещо наистина обемисто бе решило да влезе оттам. След това нещо удари оградата точно над главата на Джек и остави дупка по-голяма от двата му юмрука и той реши, че е време да се измитат. Хвана Ричард и го задърпа към портите.

— Не! — извика Ричард. — Релсите!

— Какво?

— Рел…

Нещо прелетя над тях и момчетата се наведоха. Главите им се чукнаха.

— Към релсите — извика Ричард и заразтрива черепа си с бледата си ръка. — Не към пътя! Към релсите!

Джек бе озадачен, но не зададе въпрос. Така или иначе трябваше да тръгнат нанякъде.

Запълзяха покрай оградата като войници, пресичащи ничия земя. Ричард бе малко по-напред и водеше към отвора в оградата, през който релсите излизаха от двора. Докато пълзяха, Джек погледна през рамо. По-голямата част от влака сякаш просто се беше изпарила. Изкривени парчета метал — някои разпознаваеми, повечето не — лежаха в широк кръг около мястото, на което влакът се бе върнал в Америка, където е бил построен, продаден и платен. Това, че те не бяха убити от някой летящ шрапнел, бе изумително. Това, че даже не бяха одраскани, изглеждаше почти невероятно.

Най-лошото вече бе минало. Бяха се измъкнали от изоставения лагер. Стояха прави (все още готови да се наведат и да побягнат, ако последват остатъчни експлозии).

— Джек, на баща ми няма да му хареса, че вдигна във въздуха влака му — каза Ричард.

Гласът му беше съвършено спокоен, но когато го погледна, Джек видя, че Ричард плаче.

— Ричи…

— Не, изобщо няма да му хареса — повтори Ричард, сякаш си отговаряше сам.

3.

Между железопътните релси, водещи извън лагера в посока, която според Джек бе приблизително южна, растеше гъста ивица високи до коленете бурени. Самите релси, отдавна неизползувани, бяха ръждясали и на места странно извити — накъдрени почти вълнообразно.

„Това е от земетресенията“ — със страхопочитание си помисли Джек.

Зад тях пластичният експлозив продължаваше да избухва сегиз-тогиз. Джек тъкмо решаваше, че всичко окончателно е свършило, и отново чуваше дълъг, дрезгав звук, сякаш някой великан си прочистваше гърлото. Веднъж погледна назад и видя черен облак дим, увиснал в небето. Ослуша се за пращене на огън (като всеки, живял известно време на калифорнийския бряг, той се страхуваше от пожари), но не чу. Даже горите тук изглеждаха новоанглийски — гъсти и натежали от влага. Цялата местност със сигурност беше пълна противоположност на кафеникавия пейзаж на южна Калифорния и нейния сух като кибрит въздух. Горите бяха толкова свежи, че му изглеждаха почти самодоволни. Самата железопътна линия приличаше на бавно стесняваща се пътека между настъпващите дървета, храсти и плъзнал навсякъде бръшлян („Бас хващам, че е отровен“ — помисли си Джек и несъзнателно почеса изпохапаната си китка) със свой почти огледален образ от ивица бледо-синьо небе. Даже чакълът по линията беше покрит с мъх. Мястото изглеждаше уединено — място, изпълнено с тайни.

Джек наложи бърза крачка и то не само с цел да се отдалечат преди да се покажат полицаите или пожарникарите. Бързата крачка осигуряваше мълчанието на Ричард. Той вървеше твърде трудно, за да може да продължи да говори… или да задава въпроси.

Бяха изминали може би около три километра и Джек тъкмо се поздравяваше за този задушаващ разговора номер, когато Ричард с тънък, разтреперан глас извика:

— Хей, Джек…

Обърна се тъкмо навреме, за да види как приятелят му, който бе малко поизостанал, полита напред. Беше бял като платно. Джек едва успя да го хване. Ричард сякаш се беше стопил.

— Господи, Ричард!

— Чувствувах се добре до преди секунда-две — каза Ричард със същия тънък, разтреперан глас. Дишането му беше твърде бързо, твърде сухо. Очите му бяха полузатворени. Джек виждаше само част от сините му ириси. — Просто… ми се зави свят. Съжалявам.

Зад тях се разнесе нова експлозия, последвана от изтракващия звук на падащи върху ламаринения покрив на сградата метални останки. Джек погледна нататък, след това тревожно се втренчи в релсите, водещи напред.

— Можеш ли да се държиш за мен? Ще те понося на конче — каза той и си спомни за Вълк.

— Мога.

— Ако не можеш, кажи.

— Джек, ако не можех да се държа, нямаше да ти казвам, че мога. — В гласа му се усетиха насърчаващи нотки, нещо от предишния Ричард.

Джек го пусна. Приятелят му стоеше там и се олюляваше. Изглеждаше така, сякаш човек би могъл да го катурне с едно духване в лицето. Джек се обърна и клекна върху една от разядените траверси. Направи с ръцете си стреме и Ричард обви собствените си ръце около шията му. Джек се изправи и закрачи напред по траверсите. Вървеше толкова бързо, че почти тичаше. Изглежда изобщо нямаше да бъде проблем за него да носи Ричард и то не само защото приятелят му бе отслабнал. Джек бе влачил бурета с бира, бе пренасял кашони и брал ябълки. Беше прекарал доста време в Далечното поле на Сънлайт Гардънър, където бе вадил камъни — кажете „алилуя“. И всичко това го беше направило по-як и по-жилав. Но жилавостта бе проникнала твърде дълбоко във фибрите на самата му същност, за да се приеме, че това се дължи единствено на нещо толкова елементарно и безсмислено като физическите упражнения. Нито пък можеше да се разгледа като проста зависимост от пренасянето му напред-назад между двата свята или от това, че другият свят — прекрасен и величествен, както само той можеше да бъде — бе сложил своя отпечатък върху него. Джек смътно се досещаше, че се опитва да направи нещо повече, отколкото просто да спаси живота на майка си. От самото начало се беше опитвал да направи нещо по-значимо от това. Опитваше се да извърши добро дело и смътно долавяше, че подобни побъркани начинания винаги действуват закаляващо. Той наистина затича.

— Ако ме разболееш от морска болест — каза Ричард с глас, подскачащ в съзвучие със стъпките на Джек, — ще повърна точно върху главата ти.

— Знам, че мога да разчитам на теб, Ричи — задъхан отвърна Джек и се ухили.

— Доста глупаво се чувствувам тук горе. Сякаш съм на кокили.

— Вероятно така и изглеждаш, приятелче.

— Не ме… наричай приятелче — прошепна Ричард и усмивката на Джек стана още по-широка и той си помисли: „О, Ричард, приятелю мой, бъди жив и здрав навеки!“

4.

— И преди бях виждал този човек — прошепна Ричард над главата на Джек.

Той се сепна. Бе качил Ричард на раменете си преди десетина минути и бяха изминали още километър-два, но все още не се забелязваше какъвто и да било признак на цивилизация. Само релси и миризма на сол във въздуха.

„Дали релсите наистина отиват там, където мисля, че отиват?“ — чудеше се Джек.

— Кой човек?

— Човекът с камшика и пистолета. Познах го. Виждал съм го и преди.

— Кога? — задъхано попита Джек.

— Много отдавна. Когато бях малък. — Ричард замълча и след това неохотно добави: — По същото време, когато ми се присъни… онзи странен сън в дрешника… Само дето предполагам, че не е било сън, нали?

— Аха.

— А човекът с камшика бащата на Руел ли беше?

— Ти как мислиш?

— Че беше — мрачно отвърна Ричард.

Джек спря.

— Ричард, накъде отиват тези релси?

— Ти знаеш накъде отиват — отвърна Ричард с някакво странно спокойствие.

— Да, мисля, че наистина знам, но искам да го чуя от теб. — Джек замълча. — Струва ми се, че имам нужда да го чуя от теб. Накъде отиват тези релси?

— Отиват в град на име Пойнт Венути — каза Ричард и сякаш отново щеше да се разплаче. — Там има един голям хотел. Не знам дали това е мястото, което търсиш, но мисля, че вероятно е то.

— Аз също — въздъхна Джек и отново тръгна. Придържаше краката на Ричард с ръце, болката в гърба му ставаше все по-силна, но той неотлъчно следваше посоката на релсите, които щяха да го заведат — да ги заведат — до мястото, където се намираше спасението на майка му.

5.

Докато вървяха, Ричард разказваше. Той не започна веднага с участието на баща си в тази побъркана история, но бавно се приближаваше към него.

— Отдавна познавам този човек — каза Ричард. — Абсолютно съм сигурен. Той идваше вкъщи. Винаги влизаше отзад, през черния вход. Не звънеше на звънеца, нито чукаше. Просто някак си… подраскваше по вратата и мен винаги ме полазваха тръпки. Толкова се страхувах от него, че всеки път аха да се напишкам. Той беше висок човек. О, на малките хлапета възрастните винаги им се струват високи, но той наистина беше много висок. Косата му бе съвсем бяла. Обикновено носеше тъмни очила, а понякога слънчеви очила с огледални стъкла. Когато видях по телевизията репортажа за него, веднага разбрах, че и преди съм го срещал някъде. Същата вечер баща ми се занимаваше с някакви документи на горния етаж. Аз седях пред телевизора и когато той влезе и видя какво дават, едва не си изпусна чашата. След това бързо-бързо превключи на друг канал.

Ричард помълча, след това добави:

— Само че по времето, когато идваше вкъщи при баща ми, той не се наричаше Сънлайт Гардънър. Не мога да си спомня как точно беше името му. Но бе нещо като Банлънд… или Орлънд…

— Озмънд?

Ричард светна.

— Точно така. Никога не чух първото му име. Но той идваше веднъж на месец-два. Понякога и по-често. Веднъж идва през вечер в продължение на една седмица и след това изчезна за половин година. Когато идваше, винаги се заключвах в стаята си. Не харесвах миризмата му. Използуваше някакъв гаден одеколон, предполагам, въпреки че миришеше по-силно, като на парфюм. На евтин парфюм. Но отдолу…

— Отдолу избиваше миризма, като че ли не се е къпал поне десет години.

Ричард смаяно хлъцна.

— Аз също го срещнах като Озмънд — обясни Джек. Бе обяснявал и преди — поне част от това — но тогава Ричард не го бе слушал. Сега обаче слушаше. — В частта от Териториите, която съответствува на Ню Хампшир, още преди да го срещна като Сънлайт Гардънър в Индиана.

— В такъв случай сигурно си видял и… и сина му.

— Руел ли? — Джек поклати глава. — Руел тогава сигурно е бил в Прокълнатите земи и е получавал поредните няколко дози. — Джек си помисли за червените рани по лицето на чудовищното създание, после си спомни за червеите. Погледна зачервената си, подпухнала китка и потрепера. — Никога не бях виждал Руел преди края, никога не съм виждал и неговия американски двойник. Ти на колко години беше, когато Озмънд започна да се появява?

— Трябва да съм бил четиригодишен, понеже онова нещо… знаеш кое… в дрешника… още не се беше случило. Спомням си, че след това още повече се страхувах от него.

— След като животното те докосна в дрешника, така ли?

— Да.

— А това стана, когато беше на пет, нали?

— Да.

— Когато двамата бяхме на пет.

— Да. Можеш да ме свалиш за малко. Ще се опитам да повървя.

Джек се подчини. Двамата продължиха мълчаливо с наведени глави, без да се поглеждат. Когато Ричард е бил на пет, нещо се бе протегнало от тъмното и го бе докоснало. Когато двамата бяха на шест…

(на шест, Джеки беше на шест)

… Джек бе чул баща си и Морган да говорят за едно място, където ходели, едно място, което Джеки наричаше Страната на сънищата наяве. А по-късно през същата година нещо се беше протегнало от тъмното и бе докоснало него и майка му. И това нещо е било гласът на Морган Слоут — ни повече, ни по-малко. Морган Слоут, който се обаждаше от Грийн Ривър, Юта, и хлипаше. Той, Фил Сойер и Томи Удбайн бяха тръгнали три дни по-рано на ранния си ноемврийски лов. Друг техен колега — Ранди Гловър — имаше луксозна вила в Блесингтън, Юта. Гловър обикновено ловуваше с тях, но тази година кръстосваше Карибско море. Морган се обаждаше, за да съобщи, че Фил е застрелян, очевидно от някакъв друг ловец. Той и Томи Удбайн го измъкнали от пустошта на импровизирана носилка. Морган каза, че Фил дошъл в съзнание в джипа на Гловър и го помолил да предаде обичта му на Лили и Джек. Умрял петнадесет минути по-късно, докато Морган като обезумял карал към Грийн Ривър и най-близката болница.

Морган не беше убил Фил. Имаше си Томи, за да потвърди, че тримата са били заедно, когато е прозвучал изстрелът, в случай че изобщо някога се изискат свидетелски показания (което, разбира се, не бе станало).

Но сега Джек си мислеше, че това не означава, че не би могъл да си наеме някого, за да му го свърши. Нито пък означаваше, че чичо Томи не е таял съмнения относно случилото се. Ако е така, може би чичо Томи не е убит само за да останат Джек и умиращата му майка напълно без закрила срещу грабителските попълзновения на Морган. Може би е умрял, понеже Морган най-накрая се е изморил да се чуди дали единственият свидетел няма да намекне на оцелелия син, че смъртта на Фил Сойер е нещо повече от нещастен случай. Джек усети, че кожата му настръхва от ужас и погнуса.

— Този човек навърташе ли се у вас преди баща ти и баща ми да тръгнат на лов за последен път? — свирепо попита той.

— Джек, бил съм само четиригодишен…

— Не, не си бил на четири, а на шест. Бил си на четири, когато е започнал да идва, но беше на шест, когато убиха баща ми в Юта. А ти не забравяш, Ричард. Той идваше ли у вас преди да умре баща ми?

— Точно по това време идваше почти през вечер — каза Ричард. Гласът му едва се чуваше. — Точно преди този последен лов.

Въпреки че Ричард нямаше никаква вина, Джек не можа да сдържи горчивината си.

— Моят баща умира по време на лов в Юта, чичо Томи го прегазват в Лос Анжелос. Ричард, смъртността между приятелите на баща ти е дяволски висока!

— Джек…

— Обърне ли се колата, пътища много или счупи ли се стомната, няма защо да биеш детето. Ричард, можеш да си избереш клише, което ти харесва — каза Джек, — но когато дойдох при теб в училището „Тейър“, ти ме нарече побъркан.

— Джек, ти не разби…

— Да, наистина не разбирам. Бях изморен и ти ми предложи легло. Хубаво. Бях гладен и ти ми намери храна. Страхотно! Но това, от което имах най-голяма нужда, бе да ми повярваш. Знаех, че очаквам твърде много, но по дяволите, Ричард, ти си познавал човека, за когото ти говоря! Знаел си, че има нещо общо с баща ти, но просто каза нещо от сорта: „Бедният Джек е прекарал твърде много време под горещото слънце на Сийбрук Айланд и дрън-дрън-дрън!“ Господи, Ричард, мислех, че сме по-добри приятели!

— Ти все още не разбираш!

— Какво? Че си бил твърде уплашен от измишльотините на Сийбрук Айланд, за да ми повярваш поне малко? — Гласът на Джек трепереше от възмущение.

— Не. Страхувах се от нещо по-лошо.

— Така ли? — Джек спря и агресивно се вгледа в бледото, отчаяно лице на приятеля си. — И какво би могло да бъде по-лошо от това за Ричард Рационалния?

— Страхувах се — със съвършено спокоен глас отвърна Ричард, — страхувах се, че ако науча повече за всички тези тайни… за Озмънд или за онова, което преживях в дрешника тогава, няма да мога да обичам баща си повече. И бях прав.

Ричард покри очи с тънките си мръсни пръсти и заплака.

6.

Джек стоеше, гледаше плачещия Ричард и се проклинаше за сетен път. Нямаше значение какъв е Морган, след като той все пак беше баща на Ричард Слоут. Та нима не виждаше как духът му продължава да наднича от формата на ръцете на Ричард и от скулите на лицето му. Да не би случайно да беше забравил това? Не, но за миг горчивото му разочарование от Ричард просто го беше заслепило. Пък и нарастващата му нервност си бе казала думата. Талисманът беше много, много близо и той усещаше това с нервните си окончания по начина, по който конят помирисва вода в пустинята или далечен пожар в прерията и нервно се изправя на задните си крака.

„Да, добре, но се предполага, че този човек е най-добрият ти приятел, Джеки! Плаши се и повече, ако трябва, но не си го изкарвай на Ричард. Момчето е болно, в случай че не си забелязал.“

Той протегна ръка към Ричард. Ричард се опита да го отблъсне, но на него не му минаваха такива и той го прегърна. Двамата стояха на средата на изоставената железопътна линия, главата на Ричард се облягаше на рамото на Джек.

— Чуй — притеснено каза той, — опитай да не се тревожиш твърде много за това… знаеш… за всичко… просто недей, Ричи. Опитай се някак си да свикнеш с промените, ако можеш.

„Джек, това прозвуча наистина глупаво. Все едно да кажеш на някой, че е болен от рак, ама да не се тревожи, понеже съвсем скоро ще пуснат «Междузвездни войни» на видеокасети и той ще се ободри.“

— Да — каза Ричард и се отдръпна от Джек. Сълзите бяха оставили чисти следи по мръсното му лице. Той изтри очите си с ръка и опита да се усмихне. — „Сичко шъ бъде добре и сичко шъ бъде добре…“

— „И сички неща наистина шъ бъдат наред“ — включи се и Джек и те едновременно довършиха, после едновременно се засмяха и това беше добре.

— Хайде да тръгваме — каза Ричард.

— Накъде?

— Към твоя талисман. Като те слушам, ми се струва, че най-вероятно се намира в Пойнт Венути. Това е първият град по линията. Хайде, Джек. Тръгваме. Но недей да вървиш бързо, още не съм ти разказал всичко.

Джек го погледна въпросително и те отново тръгнаха, но бавно.

7.

Сега, когато се беше счупила стомната и Ричард си бе разрешил да започне да си припомня разни неща, той се оказа неочакван източник на информация. На Джек все повече му се струваше, че е започнал да реди някакъв пъзъл, без да знае, че няколко от най-важните парчета липсват. А през цялото време те са били в Ричард. Ричард бил ходил и преди в лагера на Гражданската отбрана. Това бе първото парче. Той бил собственост на баща му.

— Сигурен ли си, че това е същото място? — недоверчиво попита Джек.

— Сигурен съм. То ми се стори познато още там отвъд, но когато се върнахме… когато се върнахме тук… бях съвсем сигурен.

Джек кимна. Не знаеше какво друго да направи.

— Отсядахме в Пойнт Венути. Винаги отсядахме там, преди да дойдем тук. Влакът беше голямо преживяване. Колко бащи притежават свои собствени влакове, искам да кажа.

— Малко — съгласи се Джек. — Предполагам, че Диамантеният Джим Брейди и някои други са имали частни влакове, но не знам дали са били бащи.

— О, татко не е от тяхната категория — каза Ричард и се поусмихна, а Джек си помисли: „Приятелю, ти може би ще бъдеш изненадан.“

— В Лос Анжелос вземахме кола под наем и с нея отивахме до Пойнт Венути. Там отсядахме в един мотел. Само двамата. — Ричард замълча. Очите му се бяха замъглили от обич и спомени. — После — след като се помотавахме малко насам-натам — обикновено отивахме с влака на татко до лагера „Рединис“. Влакът всъщност беше съвсем малък.

— Лагер „Рединис“ ли?

Ричард сякаш не го чу. Беше се втренчил в ръждясалите релси. Те бяха цели тук, но Джек си помисли, че приятелят му може би си спомня изкривените и накъдрени участъци, покрай които бяха минали. На някои места краищата им просто стърчаха във въздуха като скъсани струни на китара. Джек предполагаше, че релсите в Териториите са в чудесно състояние — редовно и съвестно поддържани.

— Тук по-рано е имало теснолинейка. През тридесетте, както ми каза баща ми. Червената линия на окръг Мендосино. Само че тя не е била собственост на окръга, а на частна компания, която фалирала, понеже в Калифорния… знаеш, нали?

Джек кимна. В Калифорния всичко живо ползуваше коли.

— Ричард, защо никога не си ми споменавал за това място?

— Това беше едно от нещата, които татко ме бе помолил никога да не ти казвам. Ти и родителите ти знаехте, че понякога почиваме в северна Калифорния и той каза, че това е без значение, но че не трябва да ти казвам за влака или за лагера „Рединис“. Каза ми, че ако се изпусна, Фил щял да побеснее, понеже било страхотна тайна. — Ричард въздъхна. — Каза, че ако се изпусна, никога няма да ме вземе отново със себе си. Смятах, че не иска да се знае, понеже са съдружници. Но все пак предполагах, че в цялата работа може би се крие нещо повече. — Ричард отново въздъхна. — Теснолинейката фалирала заради колите и магистралите. Джек, имаше нещо в мястото, на което ме заведе. Колкото и да беше странно, то не миришеше на въглеводороди. Бих могъл да ти обясня по-подробно.

Джек отново кимна, но не каза нищо.

— Компанията най-накрая продала цялата линия — заедно с лицензията и всичко останало — на някаква строителна компания. Те мислели, че хората ще започнат да се местят към вътрешността на страната. Само че това не станало.

— И тогава я купил баща ти.

— Да, така предполагам. Не знам със сигурност. Той никога не говореше много за купуването на линията… или за подмяната на релсите с тези.

„Бая труд трябва да е хвърлил за това“ — помисли си Джек и после се сети за рудниците на Морган дьо Орис и за робите в тях.

— Знам, че ги е подменил, понеже ми попадна някаква книга за железниците и разбрах каква точно е разликата между теснолинейка и влак.

Джек коленичи и наистина видя едва забележими вдлъбнатини, успоредни на съществуващите релси.

— Той имаше малък червен влак — замечтано каза Ричард. — Само машина и два вагона. Движеше се с дизелово гориво. Винаги говореше със смях за него и казваше, че единственото нещо, което отделя мъжете от момчетата, е цената на играчките им. На хълма над Пойнт Венути имаше старо депо. Качвахме се дотам с взетата под наем кола, паркирахме и влизахме вътре. Още си спомням миризмата му — на нещо отлежало, но приятно… на дълго събирана слънчева светлина… А вътре беше влакът. И татко… татко казваше: „Всички за лагера «Рединис» да се качват! Ричард, купи ли си билет?“ И след това пиехме лимонада… или чай с лед… и седяхме в кабината… понякога той караше някакви неща отзад… доставки… но ние седяхме най-отпред… и… и… — Ричард преглътна и прекара ръка през очите си. — И беше чудесно. Само аз и той. Двамата. — Неловко се огледа. В очите му блестяха сълзи. — В онези дни в лагера „Рединис“ имаше обръщател за влака. В онези отдавна отминали дни…

Ричард изхлипа.

— Ричи… — Джек посегна да го докосне.

Той блъсна ръката му, отдръпна се и избърса сълзите от бузите си.

— Не бе толкова обрасло тогава — каза той и се усмихна. Поне се опита. — Нищо не бе толкова обрасло тогава, нали, Джек.

— Не — съгласи се Джек и откри, че самият той също плаче. „О, Ричард. О, скъпи приятелю.“

— Не, не беше — повтори Ричард, усмихна се, огледа настъпващите дървета и отри сълзите си с опакото на мръсните си ръце — нищо не бе толкова обрасло тогава. В отдавна отминалите дни, когато бяхме само хлапета. Когато всички живеехме в Калифорния и никой не живееше на друго място. — Той погледна към Джек и се помъчи да се усмихне. — Джек, помогни ми. Имам чувството, че кракът ми е хванат в някакъв глупав капан и ще… ще…

После Ричард падна на колене с коса, залепнала за измореното му лице, и Джек се смъкна до него и нямам сили да ви разказвам повече, обаче все пак ще ви прошепна, че те се утешиха един друг доколкото можаха, но както сигурно знаете от собствения си горчив опит, това никога не е съвсем резултатно.

8.

— Тогава оградата беше нова — каза Ричард, когато събра сили да продължи разказа си. Бяха тръгнали отново. В клоните на един висок, як дъб пееше козодой. Миризмата на сол във въздуха бе станала по-силна. — Много добре си спомням. Спомням си табелата на портите. На нея пишеше: "Лагер „Рединис“. Вътре имаше писта с препятствия и въжета за катерене и други въжета, на които увисваш и се залюляваш и се прехвърляш над разни басейни и канавки. Приличаше на лагер за новобранци във флотата от някой филм за Втората световна война. Но хората, които го използуваха, не приличаха на войници от флотата. Бяха дебели и облечени по един и същи начин — със сиви анцузи с надпис: "Лагер „Рединис“, избродиран с малки червени букви върху горнищата, и долнища с червени кантове. Изглеждаха така, сякаш всеки миг аха да получат инфаркт или мозъчен удар. А може би и двете едновременно. Понякога оставахме и през нощта. Два пъти отидохме в петък и останахме чак до понеделник сутрин. Не в сградата с ламаринения покрив, която видя. Тя беше нещо като казарма за хората, които си плащаха, за да влязат във форма.

— Ако наистина са правели това.

— Да, прав си. Ако наистина са правели това. Както и да е. Ние нощувахме в голяма палатка и спяхме на походни легла. Беше доста ветровито. — Ричард отново се усмихна с копнеж. — Но ти си прав, Джек, не всички хора, които се мотаеха там, приличаха на бизнесмени, опитващи се да влязат във форма. Другите…

— Какви бяха другите? — спокойно попита Джек.

— Някои от тях — много от тях — приличаха на едрите космати същества в другия свят — тихо прошепна Ричард. Джек трябваше да се напрегне, за да чува думите му. — На вълкодлаците. Имам предвид, че донякъде приличаха на обикновени хора, но не много. Изглеждаха… недодялани. Разбираш ли?

Джек кимна. Разбираше.

— Спомням си, че малко се страхувах да ги гледам в очите. От време на време в тях припламваха онези странни огньове… сякаш им се бяха подпалили мозъците. Други пък… — Ричард като че ли изведнъж осъзна нещо. — Други пък приличаха на колегата на треньора ми по баскетбол, за когото ти разказах. Онзи с коженото яке, който непрекъснато пушеше.

— Ричард, колко далече е този Пойнт Венути?

— Не знам съвсем точно. Но обикновено вземахме разстоянието за два-три часа, а влакът винаги се движеше бавно. Със скоростта на тичащ човек или малко по-бързо. Едва ли е на повече от тридесет километра от лагера. А може би е и по-близо.

— В такъв случай ние сме на около двадесет километра от него. От…

(от талисмана)

— Да. Сигурно.

Внезапно притъмня и Джек погледна нагоре. Сякаш за да покаже, че сантименталното одухотворяване на природата в края на краищата не е толкова сантиментално, слънцето се бе скрило зад гъсти облаци. Температурата като че ли изведнъж падна с десет градуса. Денят сякаш посивя. Козодоят замлъкна.

9.

Ричард пръв забеляза табелата — варосана квадратна дъсчица, надписана с черна боя. Стоеше от лявата страна на релсите, а около стълба й се бе обвил бръшлян, сякаш за да покаже, че тя е тук от доста дълго време. Текстът обаче бе съвсем актуален и гласеше: „Добрите птички могат да отлетят. Лошите момчета трябва да умрат. Това е последният ви шанс. Вървете си вкъщи!“

— Можеш да си тръгнеш, Ричард — спокойно каза Джек. — С мен всичко е наред. Те без съмнение ще те пуснат да си отидеш. Това изобщо не е твоя работа.

— Аз пък мисля, че може би е.

— Аз те въвлякох във всичко това.

— Не. Баща ми ме е въвлякъл във всичко това. Или може би съдбата. Или Бог. Или Язон. Но който ще да е, аз оставам.

— Добре — каза Джек. — Да вървим.

Когато минаваха покрай табелата, той подскочи, нанесе й доста сносен кунг-фу ритник и я събори.

— Браво, приятелче — каза Ричард и се поусмихна.

— Благодаря, но не ме наричай „приятелче“.

10.

Въпреки че пак бе започнал да изглежда изморен и отпаднал, Ричард не спря да говори през следващия час, докато вървяха по релсите към все по-засилващата се миризма на Тихия океан. Изля поток спомени, които бе потискал в себе си години наред. Джек се стараеше лицето му да не издаде огромното му удивление и… дълбокото състрадание към самотното дете, жадувало жалките трохи бащина обич, чийто образ Ричард рисуваше, неволно или не.

Той поглеждаше бледото му лице, раните по бузите и челото, херпесите около устата, слушаше напрегнатия му, почти шепнещ глас, в който сега, когато Ричард най-сетне имаше удобен случай да разкаже всички тези неща, изобщо нямаше колебание и запъване, и за сетен път се радваше, че Морган Слоут не е негов баща.

Ричард му каза, че си спомня всички забележителности покрай този участък на железопътната линия. На едно място забелязаха провиждащия се над дърветата покрив на някакъв хамбар, върху който все още се мъдреше избеляла реклама на „Честърфийлд Кингсайз“.

— Двадесет вида страхотен тютюн правят двадесет чудесни цигари! — усмихнат изрецитира Ричард. — Само че в онези дни се виждаше целият хамбар.

След това посочи на приятеля си огромен бор с разклонен връх, а петнадесет минути по-късно му каза:

— От другата страна на този хълм стърчеше една скала, която изглеждаше точно като жаба. Хайде да видим дали още я има.

Имаше я и Джек сметна, че наистина прилича на жаба. Малко. Ако понапрегнеш въображението си. „И може би тя помага да бъдеш на три. Или на четири. Или на седем. Или на колкото си.“

Ричард обичал железопътната линия и смятал, че лагерът „Рединис“ наистина си го бивало с пистата за бягане, с препятствията и въжетата за катерене. Но изобщо не харесвал самия Пойнт Венути. След известно напрягане на мозъка той си спомни даже името на мотела, в който отсядал с баща си по време на престоя им в малкия крайбрежен град. Мотел „Кингсланд“, каза той… и Джек откри, че името не го изненадва особено.

Ричард му съобщи, че мотел „Кингсланд“ се намирал съвсем близо до стария хотел, от който баща му сякаш винаги се бил интересувал. Той го виждал от прозореца си, но не го харесвал. Хотелът представлявал огромна, разперена постройка с кули и кулички, фронтони и кубета. На покрива му се въртели безброй медни ветропоказатели със странна форма. Въртели се даже когато нямало вятър, каза Ричард. Ясно си спомнял, че часове наред стоял до прозореца на стаята си и гледал как странните медни творения с форма на полумесец, на бръмбари скарабеи или на китайски идеограми се въртят и въртят и въртят и проблясват под слънчевите лъчи, докато отдолу океанът реве и се пени.

„О, да, докторе, сега си спомням всичко“ — помисли си Джек.

— Хотелът безлюден ли беше? — попита той.

— Да. Продаваше се.

— И как се казваше?

— „Азенкур“. — Ричард замълча и след това, съвсем по детски, добави още един цвят — този, който повечето деца най-вероятно биха оставили в кутията. — Беше черен. От дърво, но дървото изглеждаше като камък. Стар черен камък. И затова баща ми и приятелите му го наричаха така. „Черният хотел“.

11.

Донякъде (но не единствено) за да разведри Ричард, Джек попита:

— Баща ти купи ли и хотела, както е направил с лагера „Рединис“?

Ричард се замисли и след това кимна.

— Да. Така смятам. След известно време. Когато за пръв път ме заведе със себе си, на главния вход висеше табела „Продава се“, която по едно време просто изчезна.

— Но вие никога не сте нощували там, така ли?

— Господи, разбира се, че не! — Ричард потрепера. — Би могъл да ме вкара вътре само завързан с въже… но даже тогава сигурно не бих влязъл.

— Искаш да кажеш, че дори не си влизал?

— Не. Нито съм влизал, нито пък някога ще вляза.

„Ах, Ричи, не са ли те учили, че човек не бива никога да казва «никога»?“

— А баща ти? Той също ли не е влизал?

— Не, доколкото ми е известно — произнесе Ричард с чисто професорски тон и насочи показалец към основата на носа си, сякаш искаше да намести очилата, които не бяха там. — Мога да се закълна, че никога не е влизал. Та той се страхуваше не по-малко от мен самия. Само че аз… аз само се страхувах, докато при него… при него имаше и нещо друго. Този хотел сякаш…

— Какво сякаш?

— Мисля, че той просто му беше влязъл под кожата — неохотно каза Ричард и замълча, потънал в спомени. — Когато бяхме в Пойнт Венути, той всеки ден отиваше и стоеше пред него. Нямам предвид няколко минути или нещо такова, не, той стоеше пред него по два-три часа. Понякога и повече. Обикновено сам. Но не винаги. Имаше… странни приятели.

— Вълкодлаци ли?

— Така ми се струва — почти сърдито отвърна Ричард. — Да, някои от тях сигурно са били вълкодлаци, както ги наричаш. Те изглеждаха непохватни в дрехите си. Постоянно се почесваха, обикновено по онези места, на които не е прието да се почесва един възпитан човек. Други приличаха на заместника на треньора ми по баскетбол. Изглеждаха някак си жестоки и зли. Някои от тях срещах и в лагера „Рединис“… Джек, ще ти кажа нещо. Тези хора сякаш се страхуваха от хотела повече и от баща ми. Те просто се свиваха и трепереха от страх, когато бяха близо до него.

— А Сънлайт Гардънър? Той идваше ли там?

— Аха. Само че в Пойнт Венути приличаше повече на човека, когото видяхме там отвъд…

— На Озмънд, така ли?

— Да. Но тези хора не идваха много често. Обикновено баща ми отиваше сам. Понякога си носеше сандвичи, които му бяха приготвили в ресторанта на мотела, сядаше на една пейка на тротоара срещу хотела и го гледаше, докато си ядеше обяда. Аз стоях до прозореца във фоайето на „Кингсланд“ и гледах как баща ми гледа хотела и лицето му никак не ми харесваше. Изглеждаше уплашено, но в същото време и някак си… някак си злорадо.

„Злорадо значи“ — помисли си Джек.

— Понякога ме питаше дали искам да отида с него и аз винаги отказвах. Той кимваше и си спомням, че веднъж каза: „Има време. Някой ден ще разбереш всичко, Рич… след години.“ И си спомням как си помислих, че ако говори за черния хотел, изобщо не искам да разбирам. — Ричард въздъхна. — Веднъж, когато беше пиян, каза, че вътре имало нещо, че било там отдавна. Спомням си, че си бяхме легнали. Вятърът духаше силно през онази нощ. Чувах как вълните се удрят в брега и как ветропоказателите скърцат, докато се въртят по върховете на кулите на „Азенкур“. Звукът беше страховит. Мислех си за хотела и всички онези стаи, празни и безлюдни…

— Като изключим духовете — промърмори Джек. Стори му се, че чува стъпки, и бързо погледна назад. Нищо. Никой. Докъдето стигаше погледът му, релсите бяха пусти.

— Точно така. Като изключим духовете — съгласи се Ричард. — И тогава аз попитах: „А то ценно ли е, татко?“, а той отговори: „Най-ценното, което съществува.“ — Ами тогава някой маниак вероятно ще се вмъкне и ще го открадне — подметнах аз, въпреки че никак не ми се обсъждаше повече тъкмо тази тема, но пък и никак не ми се искаше да го оставя да заспи. Не и когато навън духаше такъв страховит вятър и когато ветропоказателите поскърцваха толкова злокобно. Той се засмя и чух как си налива още малко бърбън от бутилката, която стоеше на пода край леглото му. „Рич, никой не може да го открадне — каза той. — А ако някой маниак успее да влезе в «Азенкур», ще види неща, които не е виждал никога. — После отпи от чашата си и мога да ти кажа, че започна да се унася. — Само един човек на света би могъл някога да докосне това нещо, но той никога няма да се доближи до него, Рич. Обещавам ти това. Най-интересното е, че то е едно и също тук и там отвъд. Просто не се променя, поне доколкото на мен ми е известно, то наистина не се променя. Бих искал да го притежавам, но изобщо не мисля да се опитвам, поне не сега, а може би и никога. Какво ли не бих могъл да правя с него! О, наистина бих могъл, но, общо взето, смятам, че най ми харесва то да остане там, където си е.“ Вече и на мен ми се беше приспало, но аз го попитах какво е това то, за което говори.

— И какво ти отвърна той? — с пресъхнала уста запита Джек.

— Ами нарече го… — Ричард се поколеба и се смръщи. — Нарече го „оста на всички възможни светове“ и се засмя. А после го нарече нещо друго. Нещо, което изобщо не би ти харесало.

— И какво беше то?

— То направо ще те подлуди.

— Хайде, Ричард, изплюй го!

— Ами нарече го… хм… нарече го „безразсъдството на Фил Сойер“.

Само че Джек не изпита гняв, а изблик на гореща, замайваща възбуда. Това беше талисманът, точно така. Оста на всички възможни светове. Колко свята? Само Бог знаеше. Американските територии, самите Територии, хипотетичните Територии на Териториите и така нататък и така нататък… до безкрайност. Вселена от светове, необхватен макрокосмос от светове и във всички тях едно нещо, което винаги остава същото, една обединяваща сила — несъмнено добра, въпреки че сега е затворена на зловещо място. Талисманът, оста на всички възможни светове. Дали той наистина беше и безразсъдството на Фил Сойер? Сигурно. Безразсъдството на Фил… безразсъдството на Джек… на Морган Слоут… на Гардънър… и надеждата на две кралици, разбира се.

— Значи няма само двойници! — възкликна Джек.

Ричард, който крачеше с мъка и наблюдаваше как траверсите изчезват под краката му, нервно се втренчи в него.

— Не са двойници, а нещо повече, понеже има повече от два свята. Има тройници… четворници… кой знае? Морган Слоут тук, Морган дьо Орис там отвъд, вероятно Морган, херцог на Азриил, нейде другаде. Но той никога не е влизал в хотела.

— Не разбирам за какво говориш — въздъхна Ричард, а примиреният му глас сякаш казваше: „Но съм сигурен, че така или иначе ще продължиш и ще преминеш от глупости към същински безумия. Всички да се качват! Тръгваме към Сийбрук Айланд!“

— Той не може да влезе вътре. Това е. Морган от Калифорния не може… и знаеш ли защо? Защото Морган дьо Орис не може. А Морган дьо Орис не може, понеже Морган от Калифорния не може. Ако един от тях не може да влезе в своята версия на черния хотел, в такъв случай никой от тях не може. Разбираш ли?

— Не.

Джек изобщо не чу какво му отвърна Ричард. Изгаряше от откритието си.

— Двама Моргановци или дузини. Няма значение. Две кралици или дузини — дузини кралици в дузини светове, Ричард, помисли за това! Побира ли го мозъкът ти? Дузини от черни хотели! Само че в някои от световете те могат да бъдат черни лунапаркове… или черни стадиони… или не знам още какво. Но, Ричард…

Джек спря, сграбчи Ричард за раменете, обърна го към себе си и се втренчи в него с блеснали очи. Отначало Ричард понечи да се отдръпне, но спря като закован, омаян от огнената красота, излъчваща се от лицето на Джек. Изведнъж, за миг, Ричард повярва, че всички неща са възможни. Изведнъж, за миг, се почувствува излекуван.

— Какво? — прошепна той.

— Някои неща са изключения. Някои хора са изключения. Те са… те са… единствени по природа. Само това мога да измисля, за да го изразя. Те са като него — като талисмана. Единствени по природа. Аз. Аз съм единствен. Имал съм двойник, но той е умрял. Не само в света на Териториите, а във всички светове освен в този. Знам това, чувствувам го. Моят баща също го е знаел. Мисля, че и затова ме е наричал Джек Пътника. Когато съм тук, не съм там. Когато съм там, не съм тук. Ричард, ти също!

Ричард го гледаше онемял.

— Ти едва ли си спомняш, понеже беше в Страната на сънищата, докато говорех с Андерс, но той ми каза, че Морган дьо Орис е имал син. Ръштън. Разбираш ли какъв е бил той?

— Да — прошепна Ричард, все още неспособен да отмести очи от Джек. — Бил е моят двойник.

— Точно така. Андерс каза, че е умрял още като малко момченце. Талисманът е единствен по природа. Ние също. Баща ти обаче не е. Аз видях Морган дьо Орис отвъд. Той наистина прилича на баща ти, но не е баща ти. Ричард, Морган не е можел да влезе в черния хотел. Не може да влезе и сега. Но знае, че ти си единствен по природа, точно както знае, че и аз съм. И затова желае смъртта ми. Той има нужда да си на негова страна, понеже ако тогава реши, че наистина иска талисмана, винаги би могъл да те изпрати да го вземеш, нали?

Ричард се разтрепера.

— Както и да е — мрачно заключи Джек, — едва ли ще му се наложи да се тревожи за това. Ние ще изнесем талисмана, но той няма да го има.

— Джек, аз няма да мога да вляза там — прошепна Ричард, но Джек не го чу, понеже вече вървеше напред.

Ричард затупурка след него.

12.

Превали пладне. Двете момчета вървяха, без да разговарят. Гората се бе смълчала. На две места Джек забеляза дървета със странни чворести дънери и преплетени корени, растящи досами релсите. Видът им никак не му хареса. Струваха му се твърде познати.

Ричард, който вървеше, забил поглед в изчезващите под краката му траверси, се спъна, падна и си удари главата. Джек отново го понесе на конче.

— Джек, ето там! — след цяла вечност извика Ричард.

На височинката пред тях релсите се мушваха в старо депо. Вратите му зееха отворени и зад тях се мержелееше изпълнен със сенки и паяжини сумрак. Зад депото (което нищо чудно някога да било приятно място, както твърдеше Ричард, но на Джек сега му се струваше само изпълнено с призраци) имаше шосе.

Оттатък шосето беше океанът. Джек дочуваше шума на вълните.

— Май стигнахме — с пресъхнало гърло каза той.

— Почти — отвърна Ричард. — Пойнт Венути е на два-три километра по шосето. Господи, бих искал да не се налагаше да ходим там! Джек… Джек? Къде отиваш?

Но Джек не се обърна. Прекрачи релсите, заобиколи едно от странно изглеждащите дървета (точно това по-ниско и от храст) и се насочи към шосето. Високи бурени и треволяци шибаха прокъсаните му джинси. Нещо се раздвижи в сумрака на депото (някогашното частно депо на Морган Слоут) и се чу гаден лигав звук, но Джек дори не погледна нататък.

Стигна до шосето, пресече го и се насочи към брега.

13.

В средата на декември 1981 година Джек Сойер стоеше с ръце в джобовете на джинсите си там, където водата и земята се събираха, и гледаше към спокойния океан. Той беше дванадесетгодишно, изключително красиво за възрастта си момче. Океанският бриз отмяташе назад дългата му, може би твърде дълга кестенява коса и откриваше фино, гладко чело. Той стоеше и мислеше за майка си, която умираше, за приятелите — близки и далечни, живи или не, и за светове в световете, следващи пътя си.

„Изминах пътя — помисли си той и потрепера. — Джек Сойер Пътника стигна от единия до другия бряг.“ Изведнъж очите му се напълниха със сълзи и той дълбоко си пое дъх. Ето го най-сетне тук, близо до талисмана.

— Джек!

Не се обърна. Не можеше да откъсне поглед от окъпания в слънчева светлина океан, от проблясващите в златно гребени на вълните. Той беше тук, беше успял. Той…

— Джек! — Ричард го разтърси за рамото и го изтръгна от замайването му.

— Какво?

— Погледни! — Ричард учудено му сочеше нещо надолу по шосето, накъдето се предполагаше, че се намира Пойнт Венути. — Виж там!

Джек погледна. Разбра изненадата на приятеля си, но самият той почти не се изненада — или поне не повече от тогава, когато Ричард му бе съобщил името на мотела, в който едно време отсядал с баща си в Пойнт Венути. Не, не се изненада особено, но…

Но беше дяволски приятно отново да види майка си.

Лицето й бе дълго шест метра и много по-младо, отколкото Джек изобщо можеше да си го спомни. Така Лили беше изглеждала на върха на кариерата си. Меднорусата й коса бе опъната назад и завързана на конска опашка. Но безгрижната усмивка, на която не й пукаше от нищо, не можеше да бъде сбъркана. Тя бе нейна, единствено нейна. Никой друг от филмовата гилдия не бе успял да се усмихне по този начин — тя я беше измислила и все още държеше патента. Лили гледаше през голото си рамо. Към Джек… към Ричард… към синия океан.

Това беше майка му… но когато премигна, лицето мъничко се промени. Брадичката стана по-кръгла, скулите — по-заоблени, косата — по-тъмна, очите — още по-наситеносини. Сега към него гледаше лицето на Лаура де Лосиан, майката на Язон. Джек премигна отново и пред него отново беше майка му — майка му на двадесет и осем години, предизвикателно ухилила се на света с радостната си, приканваща към майтап усмивка.

Майка му го гледаше от огромен афиш. В горния му край пишеше:

"Трети годишен филмов фестивал Пойнт Венути, Калифорния Кино „Бъткър“ 10 — 20 декември

Тази година панорама на Лили Кавано — „Кралицата на второкласните филми“

— Джек, това е майка ти — дрезгаво каза Ричард. В гласа му се долавяше страх. — Едва ли е случайно съвпадение. Не може да е, нали?

Джек поклати глава. Не, не беше съвпадение.

Думата, която очите му продължаваха да фиксират, разбира се, беше „кралица“.

— Хайде — каза той на Ричард, — мисля, че почти стигнахме.

Двамата тръгнаха един до друг по шосето към Пойнт Венути.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ОСМА

КРАЯТ НА ПЪТЯ

1.

Докато вървяха, Джек внимателно разгледа отпуснатото тяло и лъщящото лице на Ричард, който сякаш се тътреше с последни усилия на волята. Още няколко тлъсти пъпки бяха разцъфнали по страните му.

— Ричи, добре ли си?

— Не. Не особено, но все още мога да вървя. Не трябва да ме носиш. — Той наведе глава и мрачно продължи да мести крака. Джек забеляза, че приятелят му, който имаше толкова много спомени от частната железопътна линия и от малкото частно депо, страда много повече от самия него от сега съществуващата действителност — ръждясали релси, изпочупени траверси, бурени, отровен бръшлян… и като капак — порутена постройка с олющени, избелели стени, постройка, където нещо неспокойно се бе плъзнало в сумрака.

„Имам чувството, че кракът ми е хванат в някакъв глупав капан“ — бе казал Ричард и Джек си помисли, че добре разбира това… но едва ли с дълбокото чувство, с което го приемаше Ричард. Беше сигурен, че той не би могъл да понесе такова нещо. Частица от детството на Ричард бе изпепелена, бе обърната наопаки. Железопътната линия и разнебитеното депо, облещило прозорци без стъкла, сигурно му се бяха сторили като някакви ужасяващи пародии — нови късчета от миналото едно след друго се разрушаваха, докато той научаваше или признаваше все повече и повече неща за баща си. Целият живот на Ричард, както и този на Джек, бе започнал да следва моделите на Териториите, но на Ричард бе дадена много по-малка възможност да се подготви за това превръщане.

2.

Но Джек можеше да се закълне, че това, което бе казал на Ричард за талисмана, е истина — талисманът знаеше, че те идват. Бе започнал да го усеща в мига, когато видя афиша със снимката на майка си. Сега го усещаше още по-силно и настоятелно, сякаш някакво огромно животно се бе събудило на няколко километра от него и земята бе започнала да кънти от мъркането му… или като че ли всички крушки в някаква стоетажна сграда току-що бяха светнали едновременно с блясък, достатъчно силен та звездите да изчезнат… или сякаш някой бе включил най-големия магнит на света и той дърпаше катарамата от колана му, монетите от джоба му и пломбите от зъбите му и нямаше да миряса, докато не го види придърпан в сърцевината си. И всичко това — гръмовното животинско мъркане, внезапната ярка илюминация и магнетичното придърпване — отекваше в гърдите на Джек. Нещо там, в Пойнт Венути, искаше да види Джек Сойер при себе си и го викаше с вътрешния си глас, а това, което Джек Сойер знаеше за него, бе, че то е голямо. Та кое малко нещо би могло да притежава такава сила? Никое! То бе по-голямо от слон, по-голямо от град.

И Джек се зачуди дали ще може да се справи с нещо толкова монументално. Вълшебният зловещ стар хотел бе затвор за талисмана, но може би той е бил поставен там не само за да бъде запазен от зли ръце. Не. Сигурно за всекиго е било трудно да се справя с него, независимо от това, какви са били намеренията му. И Джек си помисли, че вероятно Язон е бил единственият, способен да борави с него, способен да се оправи с него, без да причини зло на себе си или на самия талисман. И като чувствуваше силата и настоятелността, с която го викаше талисманът, Джек можеше само да се надява, че няма да се огъне пред него.

— Някой ден ще разбереш, Рич — приглушено прошепна Ричард. Джек се сепна. — Така каза баща ми. Каза, че ще разбера. — Ще разбереш, Рич.

Джек разтревожено огледа приятеля си.

— Ричард, как се чувствуваш?

В добавка към херпесите, ограждащи устата му, сега той се бе сдобил и с колекция от някакви гадни червени петна и отоци, настанили се между пъпките по челото и слепоочията му, сякаш рояк насекоми бе успял да проникне под повърхността на протестиращата му кожа. За миг Джек си спомни как бе изглеждал Ричард Слоут в деня, когато той се бе прехвърлил през прозореца му в пансиона „Нелсън“ — Ричард Слоут с добре закрепени върху носа очила и напъхано в панталоните пуловерче. Дали щеше да се върне някога онова свръхблаговъзпитано и спретнато момче?

— Все още мога да вървя — каза Ричард. — Но той това ли е имал предвид? Това ли е трябвало да разбера, или да схвана, или каквото, по дяволите…

— По лицето ти се появиха някакви нови неща. Искаш ли да си починеш малко?

— Хм. — Гласът му все още звучеше така, сякаш излизаше от дъното на тинясал варел. — Усещам, че съм се обринал. Сърби ме. Струва ми се, че и целият ми гръб е пламнал.

— Дай да видя — предложи Джек и Ричард спря на средата на шосето и послушен като куче затвори очи и задиша през устата. Червените петна грееха върху челото и слепоочията му. Джек застана зад него и повдигна якето и гърба на мръсната синя риза. Петната тук бяха по-малки и не чак толкова подути и подлютени. Бяха обхванали гърба му от кръста чак до под лопатките.

Ричард обезсърчено въздъхна.

— И тук има обрив, но не е толкова силен — осведоми го Джек.

— Благодаря. — Ричард си пое дъх и вдигна глава. Сивото небе сякаш всеки миг щеше да се стовари върху тях. Океанът кипеше и се пенеше долу в ниското. — Наистина остават не повече от два километра. Ще се справя.

— Ще те взема на конче, когато стане нужда — каза Джек, несъзнателно издавайки убеждението си, че не след дълго Ричард няма да може да върви.

Ричард поклати глава и неуспешно се опита да напъха ризата в панталоните си.

— Понякога си мисля… понякога си мисля, че не мога…

— Ще влезем в хотела, Ричи — каза Джек, хвана го под ръка и почти го повлече напред. — Ти и аз. Заедно. Нямам и най-малка представа какво ще стане, когато се озовем вътре, но ти и аз ще го направим. Без значение кой ще се опита да ни спре. Запомни това.

Ричард го погледна полустрахливо-полупризнателно. Джек забеляза неравномерните очертания на бъдещи подутини, появили се под кожата върху бузите на приятеля му. Отново усети как някаква сила го дърпа, как го притегля напред така, както той теглеше Ричард.

— Имаш предвид баща ми, нали? — Ричард премигна и Джек си помисли, че приятелят му полага усилия да не заплаче — изтощението бе изострило чувствата му.

— Имам предвид всичко — не съвсем честно отвърна той.

— Но какво е трябвало да разбера? Не мога да… — Той се огледа и премигна с късогледите си очи. Джек си спомни, че светът бе загубил ясните си очертания за Ричард.

— Ти вече разбра твърде много, Ричи.

И тогава за миг горчива усмивка изви устните на Ричард. Той бе накаран да разбере много повече от това, което някога бе искал да знае, и Джек откри, че горещо желае онази вечер да бе избягал сам от училището „Тейър“. Но времето, когато можеше да запази невинността на Ричард, беше останало далеч зад тях, ако изобщо някога бе съществувало — Ричард бе съществена част от неговата мисия. Той усети как около сърцето му се обвиват някакви силни ръце. Ръцете на Язон. Ръцете на талисмана.

— Следваме пътя си — каза той и Ричард изравни крачки с неговите.

— Ще видим ли татко в Пойнт Венути?

— Ще се грижа за теб, Ричард. Ти си стадото сега.

— Какво?

— Никой няма да те нарани, освен ако ти самият не се издереш до смърт.

Ричард тихичко си мърмореше, докато се тътреха по шосето. Не отместваше ръце от възпалените си слепоочия — чешеше ги и ги дращеше безспир. От време на време забиваше пръсти в косата си, чешеше се като куче и грухтеше, облекчен донякъде.

3.

Малко след като Ричард вдигна ризата си и показа червените мехури, осеяли гърба му, видяха първото от дърветата на Териториите. Растеше до шосето, точно на пътя им. Тъмните му изкривени клони и дебелата му, груба кора надничаха между червеникавата, восъчна плетеница от отровен бръшлян. По чворестата му кора зееха дупки — страховити уста и очи. Долу между сплетения бръшлян шушнеха недоволни корени, шушнеха и разместваха восъчните листа, които се поклащаха като че ли ги духаше вятър.

— Хайде да пресечем шосето — предложи Джек.

Надяваше се, че Ричард не е забелязал дървото. Зад гърба си продължаваше да чува как дебелите, еластични корени се провират между бръшляна.

„Това момче ли е? Може ли тук наистина да има момче? Сигурно е някое много специално момче, а?“

Ръцете на Ричард продължаваха обиколката си — мишници, рамене, слепоочия, теме — и отново по същия маршрут. Избилата по бузите му втора вълна отоци приличаше на ужасен грим — той с успех би могъл да изпълни ролята на малолетно чудовище в някой от старите филми на Лили Кавано. Джек забеляза, че червеникавите петна на обрива по ръцете му бяха започнали да се сливат и да оформят огромни ивици.

— Ричи, наистина ли все още можеш да вървиш? — попита той.

Ричард кимна.

— Да. Поне засега. — После погледна с присвити очи назад през пътя. — Това не беше обикновено дърво, нали? Никога не съм виждал такова, даже и в книга. То беше от Териториите, нали?

— Страхувам се, че да.

— Това означава, че Териториите наистина са близо, а?

— Да, предполагам.

— Значи нагоре ще има още такива дървета, така ли?

— Щом знаеш отговора, защо питаш? — сопна се Джек. — О, Язон, и аз съм един… Извинявай, Ричи. Просто се надявах, че не си го видял. Да, струва ми се, че нагоре наистина ще има още. Трябва да внимаваме да не заставаме твърде близо до тях — въздъхна той и си помисли, че във всеки случай „нагоре“ едва ли правилно определя посоката, в която се движеха. Шосето определено се спускаше стръмно надолу и всеки тридесет метра сякаш все повече го отдалечаваха от светлината. Всичко наоколо изглеждаше като завладяно от Териториите.

— Би ли погледнал пак гърба ми? — помоли Ричард.

— Разбира се. — Джек отново повдигна ризата му. Успя да не издаде звук, въпреки че му идеше да изстене. Целият гръб на Ричард бе покрит с подути червени мехури, които сякаш излъчваха топлина. — Изглежда малко по-зле.

— Така си и мислех. Само малко, така ли?

— Аха.

„Не след дълго — помисли си Джек — Ричард ще изглежда като куфар от крокодилска кожа. Момче-крокодил, син на човек-слон.“

Малко по-нататък две дървета растяха заедно, увили покритите си с брадавици дънери по начин, предполагащ главно насилие, а не любов. Джек втренчено ги огледа, докато бързешком минаваха покрай тях, и му се стори, че вижда как черните дупки в кората им се разтварят насреща им като усти и им изпращат псувни или целувки. Беше сигурен, че чува плачливия глас на преплетените им корени. (Момче! Тук има момче! Нашето момче е тук!)

Въпреки че беше едва средата на следобеда, цареше полумрак. Въздухът изглеждаше замъглен като снимка от стар вестник. Там където по банкета на шосето бе расла трева, там където бяха цъфтели дребни бели цветчета, земята бе покрита с ниски бурени. Лишени от цветове и листа, те приличаха на свити на кълбо змии и миришеха на дизелово гориво. От време на време слънцето прорязваше зърнестия здрач като слаб оранжев огън. Джек си спомни за една нощна снимка на Гари, Индиана, която бе видял преди години — адски огньове, поддържани с отрова, пламтят в черно отровено небе. Там някъде от ниското талисманът го дърпаше толкова сигурно, сякаш беше някакъв великан, хванал с ръце дрехите му. Връзката на всички възможни светове. Той щеше да вкара Ричард в този ад — и да се бори за живота му с всичките си сили — даже ако трябваше да го влачи по земята за глезените. И Ричард сигурно бе видял решимостта, изписала се по лицето му, защото продължаваше да се тътри до него и да чеше раменете и лицето си.

„Ще го направя — рече си Джек и се помъчи да не забелязва, че просто сам си дава кураж. — Ще го направя, даже ако трябва да премина през дузина различни светове.“

4.

На двеста метра по-надолу няколко от грозните дървета бяха надвиснали над шосето като бандити. Докато минаваха покрай тях, движейки се от другата страна на пътя, Джек погледна към преплетените им корени и видя полузарит в земята избелял скелет, бил някога осем-деветгодишно момче, все още облечен в полуразпаднала се риза на зелени и черни квадрати. Джек преглътна и забърза напред, без да престане да тегли Ричард като кутре на каишка.

5.

Няколко минути по-късно Джек Сойер за пръв път съзря Пойнт Венути.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА

ПОЙНТ ВЕНУТИ

1.

Вписан в пейзажа долу в ниското, Пойнт Венути бе накацал около урвата, спускаща се към океана. Зад него стърчеше масивна, но назъбена верига скали, които приличаха на набръчкани от старост слонове. Шосето водеше надолу покрай високи дървени стобори, преди да направи завой покрай дълга кафява метална постройка — фабрика или склад, и да изчезне между редица други постройки с плоски покриви. Не се появяваше отново, чак докато не започнеше да се изкачва по хълма от другата страна на градчето, за да се насочи на юг към Сан Франциско. Поне от мястото, на което стоеше Джек, всичко изглеждаше точно така. Той виждаше само стъпаловидно подредените покриви на складовете, оградените паркинги и малко по-вдясно — смразяващата сивота на водата. Никакви хора не се движеха по видимите участъци от шосето, никой не се мярваше край редицата прозорчета на гърба на най-близката фабрика. Единствените обитатели на пустите паркинги бяха вихрушките прах. Пойнт Венути изглеждаше безлюден, но Джек знаеше, че не е. Морган Слоут и кохортата му — поне тези от нея, които бяха оцелели след изненадващото пристигане на пуф-пафа от Териториите — очакваха пристигането на Джек Пътника и Ричард Рационалния. Гласът на талисмана кънтеше в ушите му, дърпаше го напред, караше го да бърза.

— Е, това е положението — каза Джек и отново закрачи. Незабавно забеляза две нови подробности от Пойнт Венути. Първата беше появата на почти двадесет сантиметра от задната част на някаква лимузина. Джек мерна лъскавата черна боя, блестящата броня, част от десния фар на кадилак и горещо пожела вълкодлакът-ренегат зад волана да е един от участвувалите в сблъсъка в лагера „Рединис“. После отново погледна към океана. Сивата вода обливаше с пяна брега. Бавно движение над покривите на фабриката и складовете привлече вниманието му по средата на следващата крачка. „Ела при мен!“ — викаше го талисманът по своя настоятелен, магнетичен начин. Пойнт Венути някак си приличаше на свита в юмрук ръка. Някъде високо над покривите и видим единствено оттук, тъмен, но без определен цвят ветропоказател с форма на вълча глава се въртеше насам-натам, без да се подчинява на вятъра.

Джек забеляза как неподвластният ветропоказател се обръща отдясно-наляво, а после отляво-надясно, как описва пълни окръжности, и разбра, че току-що за пръв път е видял черния хотел — или поне част от него. От покривите на складовете, от шосето пред него, от целия скрит от погледа му град се излъчваше ясно забележима враждебност, осезаема като плесница. Джек разбра, че Териториите превземат Пойнт Венути. Тук реалността сякаш бе посипана с пясък. Вълчата глава продължаваше да се върти безсмислено, а талисманът — да притегля Джек. „Ела при мен! Ела при мен! Сега! Сега! Сега!…“ Момчето осъзна, че едновременно с невероятното и засилващо се придърпване, талисманът пее за него. Пее без думи, без звук, но той долавя мелодията, нечута от никого другиго.

Талисманът знаеше, че той току-що бе видял ветропоказателя на хотела.

И Джек, внезапно посъбрал смелост, си помисли, че дори Пойнт Венути да се окаже най-поквареното и опасно място в цяла Северна и Южна Америка, това няма да го спре да отиде в хотел „Азенкур“. Обърна се към Ричард. Чувствуваше се така, сякаш цял месец бе почивал и играл гимнастика, и се опита да попречи на уплахата си от състоянието на Ричард да се покаже върху лицето му. Ричард също не би могъл да го спре — ако се наложеше, той щеше да го натика направо през стените на проклетия хотел. Забеляза, че измъченият му приятел дърли с нокти кожата под косата си и обринатите си слепоочия и бузи.

— Ще го направим, Ричи. Знам, че ще успеем. Изобщо не ме е грижа колко смахнати гадове ще хвърлят насреща ни. Просто ще го направим!

— Нашите неприятности ще си имат неприятности с нас — каза Ричард, цитирайки (със сигурност несъзнателно) доктор Сейс. — Не знам дали мога да го направя. Наистина. Едва се държа на краката си. — Измъчено го погледна. — Какво става с мен?

— Не знам, но знам как да го спра — отвърна Джек. Надяваше се, че казва истината.

— Моят баща ли ми причинява това? — отчаяно попита Ричард и опипа подутото си лице. После издърпа ризата от панталоните си и проучи червения обрив върху стомаха си. Петната, които се бяха слели и очертали някакво подобие на картата на щата Оклахома, започваха от пъпа и стигаха почти до шията му. — Прилича на вирус или нещо такова. Моят баща ли ми го е пратил, Джек?

— Мисля, че не го е направил нарочно, Ричи. Ако това има някакво значение.

— Няма — въздъхна Ричард.

— Всичко ще се оправи, Ричи. Експресът от Сийбрук Айланд наближава последната си спирка.

Джек пристъпи напред и видя стоповете на кадилака да просветват, а след това да угасват. Колата се изгуби от полезрението му.

Този път нямаше да има изненадваща атака, нито гръмовно нахлуване директно през оградата с влак, пълен с оръжие и амуниции, но дори ако всичко живо в Пойнт Венути знаеше, че те идват, Джек бе на път. Изведнъж му се стори, че е облечен в ризница, че държи вълшебен меч. Никой в Пойнт Венути не притежаваше необходимата сила да му причини зло, поне не преди да стигне до хотел „Азенкур“. Той следваше пътя си, Ричард Рационалния бе до него и всичко щеше да бъде наред. Джек тръгна и мускулите му запяха заедно с талисмана, и той изведнъж се почувствува като рицар, отиващ на бой. После нов образ изплува в съзнанието му като небесно знамение, изплува от един от филмите на майка му. Сякаш бе на кон с широкопола шапка на главата и револвер на кръста и препускаше, за да премине през Дерето на изсъхналите дървета.

„Последният влак за Хангтаун“, спомни си той. С Лили Кавано, Клинт Уокър и Уил Хъчинс, 1960. Точно така.

2.

Четири или пет от дърветата, дошли от Териториите, си пробиваха път през опечената кафява почва край първата от изоставените постройки. Може би и по-рано са били там, надвесили змиевидните си клони над шосето почти до бялата линия, а може би не. Джек не можеше да си спомни дали ги беше видял, когато за пръв път бе погледнал надолу към скрития град. И все пак му се струваше невъзможно да ги е пропуснал — нима би пропуснал глутница побеснели кучета? Чуваше как корените им шумолят по повърхността на земята, докато той и Ричард наближаваха склада.

(„Нашето момче? Нашето момче?“)

— Ела да пресечем шосето — каза Джек и хвана грапавата му ръка, за да го преведе.

Щом стигнаха от другата страна, едно от дърветата видимо протегна клон и корен към тях. Ако дърветата имаха стомаси, със сигурност щяха да ги чуят как куркат. Чворестият клон и гладкият змиевиден корен се прехвърлиха през разделителната линия, след това през половината от оставащото до момчетата разстояние. Джек ръгна с лакът зяпналия Ричард, после хвана ръката му и го задърпа.

(Моето, моето, моето момче! Даааааа!)

Внезапно разцепващ въздуха звук изпълни пространството и за миг Джек реши, че Морган дьо Орис отново си проправя път между световете и се превръща в Морган Слоут… Морган Слоут с последна оферта, на която не може да се откаже, оферта, включваща пистолет, горелка, чифт нажежени до червено клещи… но вместо разярения баща на Ричард, короната на едно от дърветата, дошли от Териториите, удари средата на шосето, подскочи веднъж и се килна на една страна като мъртво животно.

— Мили Боже! — възкликна Ричард. — Та то просто се изтръгна от земята зад нас!

Точно това си мислеше и Джек.

— Дърво-камикадзе — каза той. — Нещата тук, в Пойнт Венути, май наистина ще бъдат малко сложни.

— Заради черния хотел ли?

— Да, но сигурно и заради талисмана. — Джек погледна шосето и видя друга група дървета-хищници на десетина метра от тях. — Вибрациите или атмосферата, или както искаш го наречи, всичко е изкривено до крайност — понеже всичко е добро и зло, черно и бяло, всичко е объркано.

Не изпускаше от око групата дървета, към която бавно се приближаваха, и видя, че най-близкото навежда короната си към тях, сякаш беше чуло гласа му.

Може би целият този град бе един голям Оутли и вероятно той в края на краищата щеше да успее да премине през всички изпитания, но ако отпред имаше тунел, последното нещо, което би направил, бе да влезе в него. В никакъв случай не искаше да се срещне с местната версия на Елрой.

— Страх ме е — каза Ричард зад гърба му. — Какво ще стане, ако и други дървета изскочат от земята като онова?

— Бъди спокоен. Даже когато са подвижни, дърветата не могат да стигнат твърде далеч. Дори паток като теб би могъл да ги надбяга.

Той навлезе в последния завой на шосето, спускащо се по хълма покрай редицата складове. Талисманът викаше и викаше звучно като огромна пееща арфа. Най-сетне Джек излезе от завоя и пред погледа му се откри и останалата част от Пойнт Венути.

Неговото второ аз (Язон) настояваше да продължи напред. Пойнт Венути вероятно някога е бил приятно курортно градче, но това време бе отминало твърде отдавна. Сега Пойнт Венути всъщност бе тунелът пред Оутли и той трябваше да го прекоси целия. Напуканата настилка на шосето водеше към зона от изгорели къщи, заобиколени от дървета-хищници. В паянтовите къщурки сигурно бяха живели работниците от запустялата фабрика и околните складове. От една-две бе останало достатъчно, за да се разбере какви са били. Корените на дърветата, дошли от Териториите, бавно настъпваха през порутените основи. Тук-там между къщичките лежаха разкривени останки от изгорели коли, обрасли с гъсти бурени. Покритата с пепел земя бе осеяна с почернели тухли и дъски, смачкани очукани вани, изкривени тръби. Нещо бяло привлече погледа на Джек, но той врътна глава веднага щом видя, че е белезникава кост от разтрошен скелет, щръкнала изпод кълбо преплетени корени. Някога по тези улици деца бяха карали велосипеди, домакини се бяха събирали по кухните, за да се оплакват от надниците и безработицата, мъже бяха лъскали колите пред къщите си — сега от всичко това нямаше и помен. Прекатурена люлка, покрита с ръжда, бе промушила железа през боклуци и бурени.

Червеникави пламъчета проблясваха сегиз-тогиз в навъсеното небе.

Над една безлюдна пресечка под зоната с изгорели къщи и зловещи дървета висеше угаснал светофар. От другата страна на пресечката, на стената на обгорена сграда все още се мъдреше част от надпис, гласящ: "Охо! По-добре купете „Ма…“, а под него — набъбнала, подкожушена рисунка на предната част на кола, подала се през стъклена витрина. Огънят не бе успял да отиде по-нататък, но на Джек му се искаше да го беше направил. Пойнт Венути бе прокълнат град, но огънят беше за предпочитане пред разрухата. Магазинът с рекламата на боите „Мако“ бе първият от редицата. Следваха книжарница „Опасна планета“, сладкарница „Симпатия“, магазин за екологично чисти храни на някой си Фърди, електронни игри „Неон“. Джек успя да разчете само част от имената на магазините, понеже боята отдавна се бе излющила от фасадите им. Бяха затворени и изглеждаха изоставени като фабриката и складовете. Даже от мястото, на което стоеше, Джек видя, че стъклените витрини са счупени толкова отдавна, че приличат на празни рамки за очила, на слепи идиотски очи. Петна от боя — червени и черни, и жълти — украсяваха фасадите на магазините и изпъкваха като ярки белези в сивотата на въздуха. Някаква гола жена, гладувала толкова дълго, че Джек би могъл да й преброи ребрата, се въртеше пред магазините насред покритата с боклуци улица бавно и церемониално като ветропоказател. Лицето над бледото й тяло с увиснали гърди бе боядисано в крещящооранжево. Косата й също беше оранжева. Джек, застанал като истукан, видя как лудата вдигна ръце, изкриви горната част на тялото си с отсеченото движение на човек, трениращ бойни изкуства, протегна крак над покрития с мухи труп на някакво умряло куче и замръзна като статуя. Остана в тази поза безкрайно дълго — като емблема на целия Пойнт Венути. След това свали крака си и завъртя кльощавото си тяло.

След редицата изоставени магазини Главната улица се превръщаше в жилищна зона — поне Джек предположи, че някога е била такава. По фасадите на сградите също имаше ярки петна боя. Малките двуетажни къщи — някога бели — бяха нашарени с мацаници и графити. Един от надписите веднага се наби в очите му: „Сега ти си мъртъв.“ Бе надраскан набързо върху олющената стена на отделена от останалите сграда, която сигурно е била общежитие. Думите сякаш бяха там открай време.

„Язон, имам нужда от теб!“ — зовеше го талисманът по магнетичния си начин.

— Не мога — прошепна Ричард до него. — Джек, знам, че не мога.

След редицата олющени, безнадеждно изглеждащи сгради шосето отново се гмурваше надолу и отначало Джек забеляза само покривите на два черни кадилака, по един от всяка страна на Главната улица. Бяха паркирани с носове към подножието на хълма. Моторите им работеха. Над черните кадилаци и занемарените къщурки се издигаше покривът — половината? третината? — на черния хотел и изглеждаше толкова невероятно голям, толкова зловещ, че приличаше на фотомонтаж. Сякаш плуваше, отрязан от извивката на последното възвишение.

— Не мога да вляза там — повтори Ричард.

— Аз пък даже не съм сигурен, че ще успеем да минем покрай онези дървета — каза Джек. — Ричи, внимавай да не се напишкаш.

Ричард издаде странен, подсмърчащ звук и на Джек му бяха нужни няколко секунди, за да осъзнае, че приятелят му плаче. Прегърна го. Хотелът владееше пейзажа — това бе повече от очевидно. Черният хотел владееше Пойнт Венути, въздуха над него и земята под него. Докато го гледаше, Джек забеляза, че ветропоказателите се въртят в противоположни посоки, че куличките и кубетата стърчат като брадавици в сивия въздух. „Азенкур“ наистина изглеждаше като направен от камък — хилядогодишен камък, черен като катран. В един от прозорците на горния етаж внезапно припламна светлина и на Джек му се стори, че хотелът му намига, доволен най-сетне да го види толкова близо. Покрай прозореца сякаш се плъзна неясна фигура. След секунда по стъклото заплува сянката на облак.

А някъде вътре талисманът извиваше трелите на мелодия, която само Джек можеше да чуе.

3.

— Мисля, че е станал по-голям — изпъшка Ричард. Беше забравил да се чеше, откакто видя плуващия над хълма хотел. По и през червените отоци по бузите му се стичаха сълзи. Очите му бяха станали на малки цепчици — обривът ги бе обградил и притиснал отвсякъде. — Знам, че е невъзможно, но хотелът наистина беше по-малък, Джек. Сигурен съм.

— Точно сега няма нищо невъзможно — почти ненужно заяви Джек. Доста отдавна бяха навлезли в царството на невъзможното. Пък и „Азенкур“ беше толкова огромен, толкова потискащ, че дяволски не се връзваше с останалата част от града.

Архитектурната екстравагантност на черния хотел, всичките кули и кулички, фронтони и медни ветропоказатели вместо да го направят приказен, му придаваха заплашителен, кошмарен вид. Той изглеждаше като част от някакъв Антидисниленд, в който Доналд Дък удушава Хюи, Дюи и Луи, а Мики Маус, натъпкан с хероин, застрелва Мини.

— Страх ме е — каза Ричард.

„Язон, ела. Сега!“ — пропя талисманът.

— Само стой плътно до мен, приятелю, и ще се изнижем покрай тях като мокра връв.

„Язон, ела!!! Сега!!!“

Когато Джек пристъпи, групата дървета пред тях прошумоля.

Уплашен, Ричард се дръпна назад. Джек осъзна, че приятелят му вече сигурно е почти сляп, лишен от очилата си и с полузатворени от обрива очи. Хвана го и го затегли напред. Усети колко тънка е станала китката му.

Ричард се запрепъва след него. Кльощавата му китка изгаряше ръката на Джек.

— Каквото и да става, не спирай. Просто трябва да минем покрай тях, това е всичко.

— Не мога — изхлипа Ричард.

— Искаш ли да те нося? Сериозно те питам. А освен това всичко можеше да бъде и по-зле. Бас хващам, че ако не бяхме помели толкова много от войските му, той щеше да постави постове на всеки пет крачки.

— Няма да можеш да вървиш достатъчно бързо, ако ме носиш. Само ще те забавя.

„А какво, по дяволите, мислиш, че правиш сега?“

— Ричи, застани отсам и щом кажа „три“, тичай като дявол. Разбра ли? Едно… две… три!

Джек го дръпна за ръката и се юрна покрай дърветата. Ричард залитна, изохка, но успя да се задържи и не падна. Под дърветата изригнаха гейзери прах — облаци въртяща се пръст и някакви буболечки, които изглеждаха като огромни бръмбари, лъскави като стъкло. Малка кафява птичка излетя от туфа плевели близо до дърветата-хищници, но един гъвкав корен се протегна от праха като слонски хобот и я докопа във въздуха.

Друг корен запълзя към левия глезен на Джек, но се оказа твърде къс. Устите в грапавата кора ревяха и пищяха.

(Любимооо! Любимо момчеее!)

Стиснал зъби, Джек се мъчеше да накара Ричард Слоут да лети. Короните на зловещите дървета започнаха да се люлеят и наклоняват. Цели гнезда и котила корени пълзяха към бялата линия, движеха се така, сякаш притежаваха своя собствена воля. Ричард залитна, после видимо намали ход и обърна глава, за да погледне настигащите ги дървета.

— Мърдай! — изкрещя Джек и неистово задърпа ръката му. Червените подутини приличаха на горещи камъни, заровени под кожата на Ричард. Джек се опита да го изблъска встрани. Безброй лъщящи корени пълзяха към тях през бялата линия. Обви ръка през кръста му в мига, в който един от тях се протегна и се омота около ръката на приятеля му.

— Божичко! — изпищя Ричард. — О, Язон! Хвана ме! Хвана ме!

Джек с ужас забеляза, че върхът на корена, същинска глава на сляп червей, се надига и се втренчва в него. После лениво се заизвива във въздуха и още веднъж се обви около горещата ръка на Ричард. Все нови и нови пълчища пълзяха към тях през шосето.

Джек задърпа Ричард с всички сили и постигна успех от десет-дванадесет сантиметра. Коренът още повече се стегна около ръката на приятеля му. Джек отново безмилостно го затегли. Ричард изпищя нечовешки и Джек се уплаши, че ръката му се е изтръгнала, но някакъв глас в него каза: „Дърпай!“ и той заби пети в земята и продължи.

След секунди момчетата едва не се строполиха в гнездо пълзящи корени, тъй като ластарът около ръката на Ричард най-сетне се бе скъсал. Джек с мъка се задържа на крака и някак си успя да не изпусне приятеля си. Тъкмо минаваха покрай последното от дърветата, когато отново гръмнаха пронизителните, раздиращи въздуха звуци, които бяха чули и преди. Този път не стана нужда Джек да подсеща Ричард да тича.

Близкото дърво се изтръгна от земята и с трясък се катурна на шосето само на три-четири стъпки зад момчетата. Останалите се срутиха зад него. Лъскавите им корени се вееха като коси.

— Ти ми спаси живота — каза Ричард. Отново плачеше, но повече от слабост, изтощение и ужас, отколкото от страх.

— Отсега нататък, добри ми приятелю, ще пътуваш на конче — задъхан заяви Джек и се наведе, за да помогне на Ричард да се качи.

4.

— Трябваше да ти кажа — прошепна Ричард. Лицето му пламтеше досами врата на Джек, устата му изгаряше ухото му. — Не искам да ме мразиш, но няма да те обвинявам, ако го сториш, наистина няма. Знам, че трябваше да ти кажа. — Той сякаш изобщо не тежеше, от него като че ли бе останала само кожата.

— За кое? — Джек го намести на гърба си и отново му се стори, че носи само някаква празна обвивка. — За човека, който идваше при баща ми… за лагера „Рединис“… и за дрешника. — Привидно кухото тяло на Ричард трепереше. — Трябваше да ти кажа. Но не можех да го кажа дори на себе си. — Горещият му дъх изгаряше ухото на Джек, който си помисли: „Талисманът прави това с него. — След секунда се поправи. — Не, не талисманът, а черният хотел.“

Двете лимузини, паркирали на отсрещния хълм, бяха изчезнали от погледа им по време на борбата с дърветата, но хотелът продължаваше да се извисява срещу тях и да става по-голям при всяка следваща крачка. Кльощавата гола жена, друга от жертвите на хотела, все още изпълняваше бавния си луд танц пред редицата пусти магазини. Малките червени пламъчета трептяха, примигваха, танцуваха в смрачения въздух. Времето сякаш бе подменено (и вече не съществуваха сутрини, следобеди или нощи), изместено от астрономическата версия на Прокълнатите земи. Хотел „Азенкур“ наистина изглеждаше направен от камък, макар Джек да знаеше, че не е. Дървото сякаш се беше калцирало и сбило, сякаш бе почернявало от само себе си отвътре навън. Месинговите ветропоказатели — вълк и врана, и змия, и някаква кръгла и тайнствена, непозната на Джек фигура — се въртяха като че ли за да опровергаят вятъра. Някои от прозорците предупреждаващо просветваха срещу Джек, но това може би бяха просто отражения на някое от червените блещукащи пламъчета. Той все още не виждаше подножието на хълма и партера на „Азенкур“ и нямаше да може да ги съзре преди да премине покрай книжарницата, сладкарницата и останалите магазини, спасили се от огъня. Къде ли беше Морган Слоут?

Къде всъщност беше проклетият организационен комитет? Джек още по-здраво хвана клечестите крака на Ричард, отново чу талисманът да го вика и усети прилив на нови сили.

— Моля те, недей да ме мразиш, просто не можех… — Гласът на Ричард се скъса.

„Язон, ела! Сега! Ела сега!“

Хванал тънките крака на Ричард, Джек закрачи надолу през опустошената от огъня зона, където някога бе имало толкова много къщи. Нахлулите от Териториите дървета, разположили се в развалините като на своя собствена трапеза, шушнеха и шаваха, но бяха твърде далеч, за да го притеснят.

Жената в средата на пустата, покрита с боклуци улица бавно се завъртя — усети, че момчетата се приближават към нея. Заряза сложното упражнение, отпусна ръце, свали протегнатия си крак и като закована застана до мъртвото куче, втренчила взор в Джек, който натоварен слизаше по хълма. За миг това кльощаво тяло с щръкнала оранжева коса и също толкова крещящооранжево лице му се стори като мираж, като странна халюцинация. Бе твърде неправдоподобно, за да бъде истинско. После жената-скелет сковано хукна през улицата и се мушна в един от безименните магазини. Джек се ухили, без да разбира, че го прави, изненадващо завладян от странно чувство на триумф и от още нещо, което би могъл да опише единствено като сила на въоръжен срещу всичко човек.

— Наистина ли можеш да влезеш там? — изпъшка Ричард.

— Точно сега мога да направя всичко!

Той би могъл да носи Ричард през целия път чак до Илиной, ако огромното пеещо нещо, затворено в хотела, му наредеше да го направи. И Джек отново изпита онова чувство за приближаващ край и си помисли: „Тук е толкова тъмно, понеже на това място са наблъскани всички светове, притиснати са един в друг като тройно експониране върху лента.“

5.

Усети хората от Пойнт Венути преди да ги види. Нямаше да го нападнат — Джек знаеше това с абсолютна сигурност, откакто лудата жена бе избягала в един от пустите магазини. Те го наблюдаваха. Надзъртаха към него изпод веранди, през огради, от дъното на празни стаи, но той не би могъл да каже дали със страх, дали с ярост или с чувство на немощ и безсилие.

Ричард бе заспал или припаднал върху гърба му и дъхът му излизаше на горещи, накъсани изпуфтявания.

Джек заобиколи трупа на кучето и погледна към дупката, където навремето сигурно се бе намирала витрината на книжарницата „Опасна планета“. Отначало забеляза само невероятна кочина от безразборно разхвърляни употребявани спринцовки, които покриваха пода и разпилените тук-там купчинки книги. Високите етажерки покрай стените бяха празни като прозевки. След това някакво конвулсивно движение в дъното на помещението привлече погледа му и той различи в мрачината две бледи фигури — с бради и високи голи тела с изпъкнали като въжета сухожилия. Бялото на четири луди очи проблесна срещу него. Единият от голите мъже беше само с една ръка и се хилеше. Членът му се вееше пред него като дебела бледа бухалка. Джек реши, че не е възможно наистина да е видял такова нещо. Къде бе другата ръка на човека? Отново погледна и този път съзря само плетеница от кльощави бели крайници.

Не изви глава към който и да било от другите магазини, но докато минаваше покрай тях, неспирно го следяха очи.

Скоро стигна до малките двуетажни къщи. На една от стените изпъкваше наклоненият надпис: „Сега ти си мъртъв.“ Той се зарече да не поглежда в прозорците, просто не можеше.

Оранжеви лица под оранжеви коси се поклащаха зад един от тях.

— Бебенце — прошепна от следващата къща някаква жена. — Сладко бебенце Язон.

Този път не издържа и погледна. „Сега ти си мъртъв.“ Жената почти бе долепила лице до малкия счупен прозорец, въртеше с пръсти халките, промушени през зърната на гърдите й, и му се усмихваше с изкривена уста. Джек се втренчи в блуждаещите й очи и тя отпусна ръце и колебливо отстъпи назад. Веригата се разлюля между гърдите й.

Очи го наблюдаваха от тъмни стаи, от пролуки между тарабите, от ниските ниши под верандите.

Хотелът продължаваше да се издига застрашително, но вече не точно отпред. Пътят сигурно бе направил лек завой, понеже сега „Азенкур“ определено се падаше от лявата му страна. И дали той наистина бе толкова внушителен, колкото му се струваше? Частта от Язон в него или самият Язон погледна през очите на Джек и видя, че черният хотел наистина е голям, но в никакъв случай невероятно грамаден.

„Ела! Имам нужда от теб! Веднага ела! — пропя талисманът. — Ти си прав. Не е толкова грамаден, колкото му се иска да вярваш, че е!“

На последната гърбица на пътя той спря и погледна надолу. Там бяха, вярно. Всички. Черният хотел също беше там — целият. Главната улица се спускаше към плажа, който представляваше ивица бял пясък, прорязвана от високи скали, щръкнали като обезцветени зъби. „Азенкур“ се издигаше малко вляво от него, защитен откъм океана от масивен каменен вълнолом, който се простираше доста навътре във водата. Пред хотела, подредени в редица, чакаха дузина дълги черни лимузини — някои прашни, други лъщящи като огледало. Моторите им работеха. Струйки белезникави отработени газове — ниски, по-бели от въздуха облачета — се разнасяха от повечето от колите. Хора в черни костюми на агенти от ФБР патрулираха покрай оградата, вдигнали ръце пред очите си. Джек видя две червени светлини да лумват пред лицето на един от тях и инстинктивно се скри зад най-близката къща, още преди да осъзнае, че мъжете държат бинокли.

За секунда-две сигурно бе изглеждал като мишена — нали беше стърчал прав като колец на фона на небето. Разбираше, че моментната небрежност може веднага да доведе до залавянето му. Въздъхна дълбоко и опря рамо в олющените сиви дъски на къщата. После намести Ричард по-удобно върху гърба си.

Да става каквото ще. Сега поне знаеше, че трябва някак си да се опита да достигне хотела откъм океана, което означаваше да пресече плажа, без да го забележат.

Отлепи рамо от къщата, надникна зад ъгъла и погледна към подножието на хълма. Редуцираната армия на Морган Слоут седеше в лимузините или безцелно се щураше напред-назад пред високата черна ограда. За миг Джек си припомни с абсолютна точност първия си поглед към павилиона на кралицата. Тогава по същия начин бе стоял на една височинка и бе наблюдавал как тълпата спокойно и безцелно се движи насам-натам. Как ли изглеждаше сега всичко там? В онзи ден — който му се струваше едва ли не праисторически, толкова неща се бяха случили след него — от гледката пред павилиона независимо от всичко бе лъхала атмосфера на спокойствие, на ред. Джек знаеше, че от нея не е останал и помен. Сега Озмънд властвуваше там и хората, събрали достатъчно смелост да влязат в огромната палатка, сигурно вървяха бързешком, ниско свели глави. А какво ли ставаше с кралицата? Не можеше да не си спомни онова ужасно познато лице, потънало в белотата на чаршафите.

И тогава сърцето му просто замръзна и виденията потънаха обратно в гънките на паметта му. Пред хотела се разхождаше Сънлайт Гардънър, стиснал мегафон в ръка. Вятърът, духащ откъм океана, рошеше гъстата му бяла коса. Слънчевите му очила проблясваха. За миг Джек бе сигурен, че долавя мириса на сладникавия му парфюм. За пет-шест секунди той просто забрави да диша. Стоеше до напуканата олющена стена и гледаше как този луд с крясъци раздава заповеди на мъжете в черни костюми, върти се на пръсти, посочва към нещо, скрито от погледа на Джек, и с изразително кълчене показва разочарованието си. Спомни си, че трябва да диша.

— Хм. Ричард, свидетели сме на твърде интересна ситуация. Пред нас има един хотел, който според мен може да удвоява размерите си, когато си поиска, а пред него се разхожда най-лудият човек на света.

Мислеше, че Ричард спи, но той доста го изненада, понеже измърмори нещо, което прозвуча като „двай“.

— Какво?

— Давай! Тръгвай към него, приятелче — изнурено прошепна Ричард.

Джек наистина се засмя. След секунда вече вървеше през високата трева зад къщите и предпазливо слизаше към плажа.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТА

СПИЙДИ НА ПЛАЖА

1.

В подножието на хълма Джек легна в тревата и запълзя напред, като носеше Ричард така, както едно време бе носил раницата си. Стигна ивицата високи жълти бурени покрай пътя, понадигна глава и се огледа. Точно пред него, от другата страна на шосето, започваше плажът. Високи, очукани от ветровете скали стърчаха от сивкавия пясък. Сивкава вода обливаше с пяна брега. Джек погледна наляво. Малко оттатък хотела, на крайбрежната улица, се виждаше някаква дълга порутена постройка, която приличаше на разрязана сватбена торта. Над нея дървена табела с огромна дупка в средата гласеше: „Мот гсланд“. Мотел „Кингсланд“, спомни си Джек. Мотелът, където Морган Слоут бе настанявал себе си и своето малко момче по време на вманиачените си инспекции на черния хотел. По-нататък по крайбрежната улица блуждаеше нещо бяло, което очевидно бе Сънлайт Гардънър, без съмнение гълчащ няколко от мъжете в черни костюми и размахващ ръце към хълма. „Той не знае, че вече съм тук долу“ — осъзна Джек, когато един от мъжете започна да обхожда крайбрежната улица и внимателно да се оглежда наляво и надясно. Гардънър направи нов отсечен, заповеден жест и лимузината, паркирана в дъното на Главната улица, бавно зави пред хотела и запълзя успоредно на мъжа с черния костюм. В момента, в който стъпи на тротоара на Главната улица, той разкопча сакото си и извади пистолет от кобура, висящ под мишницата му.

Шофьорите на лимузините извиха глави и се втренчиха към хълма. Джек благослови късмета си — ако бе закъснял само с пет минути, някой вълкодлак-ренегат с голям пистолет щеше да сложи край на експедицията му към огромното пеещо нещо в хотела.

Виждаше само последните два етажа на „Азенкур“ и лудо въртящите се приспособления, закрепени върху архитектурните екстравагантности на покрива. Понеже наблюдаваше от място, от което обикновено наблюдават само червеите, му се струваше, че вълноломът, разполовяващ плажа от дясната страна на хотела, се издига на двадесет и повече стъпки, простира се по пясъка и нататък във водата.

„Ела! Ела! Сега! Веднага!“ — извика талисманът с думи, които не бяха думи, а почти материално изразена настойчивост.

Човекът с пистолета вече не се виждаше, но шофьорите продължаваха да наблюдават изкачването му. Сънлайт Гардънър вдигна мегафона и изрева:

— Изкорени го! Искам го изкоренен! — Насочи мегафона към един мъж с черен костюм, който тъкмо вдигаше бинокъла си, за да огледа пространството около Джек. — Хей ти! Овчи мозък такъв! Я не се мотай, а хващай другата страна на улицата… и изкорени това лошо момче, о, да, това най-лошо, най-лошо… — Гласът му заглъхна, когато онзи затупурка към срещуположния тротоар, вече успял да измъкне пистолета си.

Джек осъзна, че едва ли някога ще му се открие по-добър шанс. В момента никой не наблюдаваше крайбрежната улица.

— Дръж се здраво — прошепна той на Ричард, който не помръдваше. — Време е да отлепяме. — Надигна се с ясното съзнание, че гърбът на Ричард вероятно стърчи над жълтите бурени и високата трева, и превит на две изхвръкна от буренака и стъпи на платното.

След секунди Джек Сойер лежеше по корем върху едрия пясък и се придвижваше напред, като се отблъскваше с крака. Ръката на Ричард стискаше рамото му. Пълзя, докато успя да се скрие зад първата от високите, оголени скали, и след това просто спря и легна с глава върху ръцете си и с лекия като листо Ричард върху гърба си. Дишаше тежко. На по-малко от двадесет стъпки от него водата се блъскаше в брега. Продължаваше да чува как Сънлайт Гардънър пищи и крещи нещо за дебили и некадърници. Побърканият му глас се носеше откъм Главната улица. Талисманът го дърпаше напред, караше го да бърза, да…

Ричард се смъкна от гърба му.

— Добре ли си?

Ричард вдигна изпосталялата си ръка, подпря палец в бузата си и потри челото си с пръсти.

— Горе-долу. Виждаш ли баща ми?

Джек поклати глава.

— Още не.

— Но той е тук.

— И аз така мисля. Поне би трябвало. — Джек си спомни за мотела „Кингсланд“, представи си омърляната сивкава фасада, счупената дървена табела. Морган Слоут сигурно надзърташе като животно от дупката си от мотела, който бе използувал толкова често преди шест-седем години. Джек незабавно усети яростното присъствие на Морган Слоут недалеч от себе си, сякаш самото знаене къде е Слоут го беше повикало.

— Е, не се тревожи за него. — Гласът на Ричард бе по-тънък от цигарена хартийка. — Искам да кажа да не се тревожиш, че аз се тревожа за него. Мисля, че е мъртъв, Джек.

Джек погледна приятеля си с подновено безпокойство. Дали беше възможно Ричард наистина да загуби разсъдъка си? Със сигурност изгаряше от температура.

— Разпръснете се! — изрева мегафонът на Сънлайт Гардънър нейде от хълма.

— Значи ти мислиш, че…

И тогава Джек наистина чу още един глас — един полупознат глас. Бе му се сторило, че го чува, още докато Сънлайт Гардънър раздаваше сърдитите си команди. Разпозна тембъра и интонацията още преди да може да го идентифицира. И странно, но звукът на този специфичен глас го накара да се отпусне (сякаш би могъл да спре да пресмята и да се терзае, понеже някой друг ще се погрижи за всичко) преди да успее да назове притежателя му.

— Джек Сойер — повтори гласът. — Ела насам, сине.

Гласът беше на Спийди Паркър.

— Да, наистина — каза Ричард, затвори подпухналите си очи и заприлича на труп, изхвърлен от прилива.

„Да, наистина смятам баща си за мъртъв“ — бе имал предвид Ричард, но умът на Джек беше твърде зает, за да разгадава бълнуванията му.

— Ела насам, Джеки — отново го позова Спийди и момчето разбра, че гласът идва откъм най-голямата група скали — три съединени вертикални грамади само на няколко стъпки от водата. Тъмна линия, показваща най-високата точка на приливите, ги пресичаше едва на четвърт от височината им.

— Спийди — прошепна Джек.

— О-йеее — долетя в отговор. — Примъкни се насам, без онез зомбита да те видят. Дотътри и приятеля си.

Ричард продължаваше да лежи по гръб върху пясъка, покрил лицето си с ръце.

— Хайде, Ричи — прошепна Джек в ухото му. — Трябва да се преместим малко по-нататък. Спийди е там.

— Спийди ли? — толкова тихо промълви Ричард, че Джек едва разбра какво казва.

— Да, един приятел. Виждаш ли онези скали? — Джек повдигна главата му. — Той е зад тях и ще ни помогне. Точно сега наистина имаме нужда от малко помощ.

— Не мога да видя добре — оплака се Ричард. — Пък и съм така изморен…

— Качи се пак на гърба ми. — Джек се обърна и почти легна върху пясъка. Ръцете на Ричард се прехвърлиха през раменете му и немощно ги стиснаха.

Джек надникна иззад ръба на скалата. В долния край на крайбрежната улица Сънлайт Гардънър оправяше косата си и крачеше към входа на мотел „Кингсланд“. Черният хотел страховито се извисяваше. Талисманът пак зина, за да повика Джек Сойер. Гардънър се поколеба пред вратата на мотела, приглади с две ръце косата си, поклати глава, чевръсто се връцна кръгом и бързо закрачи обратно към редицата черни лимузини. Мегафонът се вдигна.

— Докладвайте на всеки петнадесет минути! — изграчи Гардънър. — Чуйте ме добре! Съобщавайте ми, дори ако видите, че се движи някоя буболечка! Точно така! Съвсем сериозно ви нареждам!

После отново се насочи към мотела. Останалите го наблюдаваха. Време беше. Джек стисна тънките ръце на Ричард, напусна скалното си убежище и наведен затича през плажа. Краката му затъваха във влажния пясък. Спасителните скали, които му се бяха стрували толкова близо, докато бе говорил със Спийди, сега сякаш бяха на цял километър. Откритото пространство между него и тях изобщо не се скъсяваше. Скалите като че ли отстъпваха, докато той тичаше. Джек всеки миг очакваше да чуе изпукването на изстрел. Дали първо щеше да усети куршума или щеше да чуе детонацията преди куршумът да го повали? Най-сетне трите скали започнаха да стават все по-големи и по-големи — и той изведнъж стигна благословената им закрила.

— Спийди — каза той и въпреки всичко почти се засмя. Но видът на Спийди, който седеше край някакво малко сгънато одеяло, облегнат на средната от скалите, задуши не само смеха в гърлото му, а и поне половината от надеждите му.

2.

Понеже Спийди Паркър изглеждаше по-зле от Ричард. Много по-зле. Той изнурено кимна на Джек и момчето си помисли, че Спийди потвърждава обзелата го безнадеждност. Кожата на лицето му бе напукана и сълзеше. Беше облечен само с някакви овехтели кафяви спортни гащета и цялото му тяло бе покрито с ужасни рани, сякаш беше болен от проказа.

— Сега приседни, пътниче Джек — с дрезгав, стържещ глас прошепна негърът. — Добре наостри уши, щото има много неща, дет трябва да чуеш.

— А ти как си? Имам предвид… Господи, Спийди… мога ли да направя нещо за теб? — попита Джек и внимателно свали Ричард върху пясъка.

— Хич не се тревожи за Спийди, а си отвори ушите, както ти рекох. Не съм баш добре, сам виждаш, ама лесно ще се оправя, напрайш ли каквот тряба. Таткото на приятелчето ти ме подреди тъй. Своето собствено момче също, чини ми се. Дъртият Блоут хич не ще чедото си в тоз хотел, не, господине. Но ти тряба да го заведеш там, сине. Няма друг начин. Тряба и толкоз.

Спийди сякаш отпадаше все повече и повече, докато говореше, а Джек едва се сдържаше да не заплаче. Очите го смъдяха и той усещаше, че не му се е плакало толкова много още от смъртта на Вълк.

— Знам, Спийди. Отдавна разбрах това.

— Добро момче си ти — рече старецът, облегна глава на скалата и внимателно го разгледа. — Единствен си, вярно. Пътят е оставил отпечатък върху лицето ти, виждам. Единствен си и ще го направиш.

— Как е мама, Спийди? Моля те, кажи ми. Още е жива, нали?

— Ти скоро ще можеш да й се обадиш, да, сине, и ще открийш, че е добре — отвърна Спийди. — Ама първом трябва да го вземеш. Понеже не го ли вземеш, тя ще бъде мъртва. Лаура, кралицата, също. И тя ще е мъртва. — Спийди се понадигна, за да си изправи гърба, и се смръщи. — Чакай да ти кажа. Почти сички в двора са се отрекли от нея, зарязали са я, га че ли вече е мъртва. — На лицето му се изписа отвращение. — Щото сички се страхуват от Морган. Понеже знаят, че Морган ще им смъкне кожицата от гърбовете, не му ли се закълнат във вярност сегинка, когат в Лаура все още има искрица живот. Но в покрайнините на Териториите двукраки змии като Озмънд и шайката му обикалят насам-натам, за да шушнат на людете, че тя вече е мъртва. А ако тя умре, пътниче Джек, ако тя умре… — Спийди наведе израненото си лице към него. — Тогаз ще настане черен ужас и в двата свята. Черен ужас! А ти можеш да се обадиш на майка си. Но първом тряба да го вземеш. Тряба. Сега той е сичко, дет е останало.

Джек нямаше нужда да го пита какво има предвид.

— Радвам се, че разбираш, сине. — Спийди затвори очи и облегна глава на камъка. След секунда очите му отново бавно се отвориха. — Съдби. Затова е сичко туй. Повече съдби, повече човешки живота, отколкот знайш. Чувал ли си името Ръштън? Не мож да не си го чул през цялото туй време на път.

Джек кимна.

— И сички тез съдби са причината твоята майка да те заведе чак в хотел „Алхамбра“, пътниче Джек. А аз просто си седях и чаках, щото знаех, че ще се явиш. Талисманът пък те издърпа тук, момче. Язон. Туй име също си го чувал, чини ми се.

— Това съм аз — каза Джек.

— Тогаз вземи талисмана. Донесох туй малко нещо, все ще ти е от полза. — Той немощно посегна към одеялото и Джек забеляза, че то е от гума и следователно е нещо съвсем друго.

Пое гумения вързоп от протегнатата ръка на Спийди и попита:

— Но все пак как ще вляза в хотела? Не мога да се прехвърля през оградата, нито пък мога да доплувам до него с Ричард.

— Надуй туй нещо. — Очите на Спийди отново се бяха затворили.

Джек разгъна гумения предмет, който се оказа надуваема лодка с форма на безкрако конче.

— Позна ли я? — В гласа на Спийди се долавяше носталгия. — Аз и ти я преместихме еднаж, гат ти обясних за имената.

Джек изведнъж си спомни как бе отишъл при Спийди в онзи ден, който беше изглеждал пълен с отрязъци от черно и бяло, и го бе намерил да поправя кончетата от въртележката в кръглата барака. „Тя мъчно позволява подобни волности, но ми се чини, че няма да има нищо против, ако ми помогнеш да я върнем, дет й е мястото.“ Сега тези думи също имаха много по-дълбоко значение. И за Джек още едно късче от света застана на мястото си.

— Сребърната дама — каза той.

Спийди му намигна и Джек отново изпита странното чувство, че всичко в живота му се е подреждало така, че да го доведе тъкмо тук.

— Твоят приятел добре ли е, а? — попита Спийди сякаш между другото.

— Така мисля. — Джек неспокойно погледна към Ричард, който се бе обърнал на една страна и затворил очи, дишаше тежко.

— Ами тогаз, докат още мислиш тъй, надуй Сребърната дама. Щото знайш, че трябва да заведеш туй момче със себе си без значение как. То също е част от всичко.

Кожата на Спийди сякаш ставаше все по-зле. Бе придобила странен сивопепеляв оттенък. Преди да надуе лодката, Джек попита:

— Мога ли да направя нещо за теб, Спийди?

— Аха. Прескочи до аптеката на Пойнт Венути и ми примъкни кутишка крем против изгаряне. — Той поклати глава. — Знайш как да помогнеш на Спийди Паркър, момче. Вземи талисмана. Това е цялата помощ, дет ми е нужна.

Джек започна да надува лодката.

3.

Не след дълго вече слагаше запушалката. Лодката с форма на кон с ненормално широк гръб бе дълга около четири стъпки.

— Не знам дали ще мога да закарам Ричард с това нещо — въздъхна Джек. Не се оплакваше, просто мислеше на глас.

— Той ще изпълнява сички нареждания, пътниче Джек. Просто ще седиш зад него, та да го подкрепяш. Само туй му е нужно.

Ричард се бе преместил на завет досами скалите и сега дишаше почти нормално през отворената си уста. Джек не би могъл да каже дали спи, или е буден.

— А там отзад има ли кей или нещо подобно?

— По-добро от кей, Джеки. Стигнеш ли зад вълнолома, ще видиш големи колони, дет стърчат от водата и подпират частта от хотела, която виси над океана. Ще видиш и стълба между тез колони. И щом качиш Ричард по стълбата, ще се озовеш на голяма тераса с едни мнооого високи прозорци. От онез, дет са кат врати. Знайш ги, нали? Отвориш ли един от тях, вече си в трапезарията. — Успя да се поусмихне. — А влезеш ли еднаж в трапезарията, смятам, че ще успейш да надушиш талисмана. И не се страхувай от него, сине. Той те чака и ще скочи в ръцете ти кат добро куче.

— А какво ще попречи на всички тези хора да тръгнат след мен?

— Пфу!!! Мчи те не могат да влязат в черния хотел! — Отвращение от глупостта на Джек надникна от всяка бръчка по лицето на Спийди.

— Знам. Имах предвид във водата. Те биха могли да ме погнат с лодка или нещо такова.

Сега върху лицето на Спийди наистина разцъфна усмивка — болезнена, но искрена.

— Туй, смятам, ще видиш и сам, пътнико Джек. Блоут и неговите хора трябва да стоят далеч от водата, хе-хе. Сега хич, ама хич, не си го слагай туй на сърцето. Само помни какво ти казах и гледай да влезеш, чу ли?

— Вече съм там — каза Джек и се примъкна към скалите, за да огледа обстановката. Беше успял да пресече улицата и да стигне до скривалището на Спийди, без да бъде забелязан. Сигурно щеше да успее да завлече Ричард до водата и да го качи на лодката. С още мъничко късмет би трябвало да може да се добере незабелязан и до колоните — Гардънър и мъжете с биноклите бяха съсредоточили вниманието си главно върху градчето и хълмовете.

Джек надникна иззад високите скали. Лимузините все още стояха пред хотела. Подаде глава още три-четири сантиметра, за да погледне през улицата. Един от мъжете с черни костюми тъкмо излизаше през вратата на полуразрушения мотел „Кингсланд“. Джек забеляза, че той се стреми да не поглежда към черния хотел.

Изведнъж нечия свирка запищя високо и настоятелно като жена.

— Мърдай — дрезгаво прошепна Спийди.

Джек бързешком отметна глава и видя, че на върха на тревистото възвишение зад порутените къщурки един от хората с черни костюми продължава да надува свирката и да сочи право към него. Тъмната коса се полюляваше край раменете му. С черния си костюм, черната коса и черните очила той приличаше на ангела на смъртта.

— Открит е! Открит е! — изрева Гардънър. — Застреляйте го! Хиляда долара на този, който ми донесе топките му!

Джек се дръпна зад прикритието на скалите. След половин секунда един куршум отскочи от средната грамада тъкмо преди звукът от изстрела да достигне до тях. „Е, сега поне знам, че куршумът те поваля преди да чуеш изпукването на пистолета“ — помисли си Джек, докато теглеше Ричард към лодката.

— Тръгвай, не се бави — бързо рече Спийди. — След тридесет секунди куршумите ще завалят тук кат дъжд. Стой зад вълнолома, докат можеш, и после сечи направо. Вземи го, Джек!

Втори куршум се разплеска в пясъка пред малкия им редут и Джек хвърли на Спийди безумно уплашен поглед. После натика Ричард в предната част на лодката и се зарадва, когато видя, че приятелят му показва достатъчно признаци на разум, за да се вкопчи и да се държи за гумената шия на кобилата. Спийди вдигна дясната си ръка с жест, изразяващ сбогуване и благословия. Както стоеше на колене, Джек блъсна лодката и я запрати почти до водата. Чу нов писък на свирката и се изправи. Още тичаше, когато лодката пльосна във водата. Успя да се намести в нея мокър до кръста.

Загреба усилено покрай вълнолома. Когато стигна до края му, зави и навлезе в открити води.

4.

Продължаваше да гребе съсредоточено, твърдо решил да не разреши на мозъка си да обмисля въпроса какво ще прави, ако хората на Морган са убили Спийди. Трябваше да стигне под колоните и толкоз. Един куршум удари водата на около два метра вляво и се разхвърчаха пръски. Чу как друг с изсвирване рикошира от вълнолома. Гребеше напред с всички сили.

Загуби представа за времето. В един миг се претърколи във водата и доплува до задната част на лодката, за да я бута по-бързо напред с ножичното движение на краката си. Едва забележимо течение го носеше към целта му. Най-сетне колоните започнаха — високи дървени диреци с дебелината на телефонни стълбове. Джек вдигна брадичка над водата и видя и самият огромен хотел да стърчи над широката черна тераса, надвиснала над океана. Погледна назад и вдясно, но Спийди сякаш не помръдваше. Или напротив? Ръцете на негъра изглеждаха различни. Може би…

На тревистия склон зад редицата порутени къщурки цареше суматоха. Джек погледна нагоре и видя, че четирима от мъжете с черни костюми бързат към плажа. Една вълна удари лодката и почти я изтръгна от ръцете му. Ричард изстена. Двама от мъжете сочеха към него. Устите им се движеха. Втора висока вълна разклати лодката. Май имаше опасност да избута и нея, и Джек Сойер обратно на брега.

„Вълна ли? — помисли си Джек. — Каква вълна?!“

Погледна напред над лодката, веднага щом тя отново хлътна в ниското. Широкият сив гръб на нещо твърде огромно, за да бъде проста риба, тъкмо потъваше под повърхността. Акула? Джек сериозно се обезпокои за двата си пляскащи крака. Пъхна глава под водата. Страхуваше се, че ще види как дълъг стомах с форма на пура плува насреща му, оголил остри зъби.

Не видя — поне не точно образа, нарисуван от въображението му, но видяното го смая.

Водата, която сега изглеждаше много дълбока, бъкаше като аквариум, въпреки че не я населяваше нито една риба с нормален размер или описание. В този аквариум плуваха само чудовища. Под краката му се движеше цяла зоологическа градина от огромни, отвратително грозни животни. Сигурно са били под него и лодката, още откакто водата бе станала достатъчно дълбока, за да ги приюти, понеже сега накъдето и да погледнеше, виждаше цели тълпи от тях. Нещото, което бе уплашило вълкодлаците-ренегати плавно се носеше на десет стъпки под него и бе дълго колкото пътуващ на юг товарен влак. Докато го наблюдаваше, то започна да се издига нагоре. Ципата върху очите му премигна. Дългите мустаци, растящи около хищната му уста, се носеха далеч назад покрай тялото му. Джек си помисли, че самата уста прилича на врати на асансьор. Създанието се плъзна покрай него, тласна го към хотела с теглото на водата, която изместваше, и подаде муцуна над повърхността. Профилът му приличаше на профила на неандерталец.

„Блоут и неговите хора трябва да стоят далеч от водата“ — бе казал Спийди и се беше засмял.

Силата, затворила талисмана в черния хотел, бе населила водата с тези същества, за да е сигурно, че нежеланите посетители ще бъдат държани далеч. И Спийди бе знаел това. Огромните тела на животните внимателно прибутваха лодката все по-близо и по-близо към колоните, но вълните, създавани от тях, пречеха на Джек да придобие цялостна представа за ставащото на брега.

От гребена на една вълна видя как Сънлайт Гардънър стои с развяна от вятъра коса до черната ограда и се прицелва с дълга ловджийска пушка. Лодката се хлъзна между две вълни. Куршумът изшумоля като прелитащо колибри високо над главата на Джек. След това се чу и самият изстрел. Следващия път, когато Гардънър стреля, едно подобно на триметрова риба животно с огромна като корабно платно перка се надигна от водата и спря куршума. С едно-единствено движение животното се преобърна назад и отново се плъзна във водата. Джек видя зейналата отстрани на тялото му дупка. Когато следващата вълна го издигна върху гребена си, Гардънър тупкаше през плажа, очевидно насочил се към мотел „Кингсланд“. Гигантската риба продължаваше да блъска лодката към колоните.

5.

Спийди бе казал, че има стълба, и в мига, в който Джек се озова под широката тераса, той започна да се взира в мрачината, за да я открие някъде между четирите реда дебели, плътно покрити с ракообразни и водорасли подпорни стълбове. „Ако стълбата е била монтирана по времето, когато е строена терасата, тя би могла да се окаже напълно безполезна сега“ — помисли си Джек. Понеже едва ли щеше да бъде лесно да се различи дървена стълба, обрасла с водорасли и ракообразни животинки. Големите стълбове сега бяха много по-дебели отколкото бяха били навремето. Джек се надигна, опря лакти на дъното на лодката и с помощта на дебелата гумена опашка успя да се прехвърли вътре. Зъбите му тракаха. Разкопча мократа си риза — същата, която бе с един номер по-малка от неговия размер и която Ричард му бе дал от другата страна на Прокълнатите земи — и я пусна на дъното на лодката. Събу подгизналите си чорапи и ги хвърли върху ризата. Ричард седеше превит към коленете си откъм носа на лодката със затворени очи и стиснати устни.

— Търсим стълба — каза Джек.

Ричард отговори с едва забележимо поклащане на глава.

— Ще можеш ли да се изкачиш по стълба, Ричи?

— Може би — прошепна той.

— Е, тя трябва да е някъде тук. Сигурно е прикрепена към някоя от колоните.

Като гребеше с две ръце, Джек придвижи лодката между две колони от първия ред. Зовът на талисмана вече се носеше неспирно — толкова силен, сякаш би могъл да го измъкне от лодката и да го спусне право върху терасата. Момчетата напредваха между първия и втория ред стълбове. Над тях тъмнееше тежката тераса. Тук, както и отвън, във въздуха просветваха, трепваха и угасваха червени пламъчета. Джек изчисли, че има (четири реда с по пет стълба във всеки) общо двадесет места, на които би могла да бъде стълбата. Поради тъмнината под терасата и множеството коридори между стълбовете, лутането му приличаше на обиколка из Римските катакомби.

— Не ни застреляха — констатира Ричард. Със същия тон би могъл да каже: „Хлябът в магазина е свършил.“

— Имахме си неочаквани помощници. — Джек погледна приятеля си, който седеше с подпряна върху коленете глава. Бе изключено Ричард да се изкачи по каквато и да било стълба, освен ако той не успееше някак си да го съживи. — Приближаваме се към колона. Наведи се напред и ни отблъсни от нея, моля те.

— Какво?

— Постарай се да предотвратиш блъсването на лодката в колоната — повтори Джек. — Хайде, Ричард. Имам нужда от помощта ти.

Изглежда подействува. Ричард отвори лявото си око и обви дясната си ръка около гумения нос на лодката. Когато се доближиха до дебелия стълб, той протегна лявата си ръка, за да ги отблъсне. В този миг нещо откъм колоната измляска, сякаш нечии лигави устни шумно се разтвориха.

Ричард изсумтя и отдръпна ръка.

— Какво беше това? — попита Джек, но не се наложи Ричард да му отговаря. Вече и двете момчета виждаха плужестите създания, прилепили се по подпорните стълбове. Очите им бяха затворени, устите им — също. Те възбудено започнаха да променят положението си върху колоните, като тракаха със зъби. Джек спусна ръце във водата и насочи носа на лодката покрай стълба.

— О, Господи — възкликна Ричард, втренчил взор в пълните със зъби устички без бърни. — Господи, не мога да понеса…

— Трябва да го понесеш, Ричард — заяви Джек. — Не чу ли какво каза Спийди на плажа? Той може би вече е мъртъв и ако това е така, значи е умрял единствено защото е искал да бъде сигурен, че аз знам, че ти трябва да влезеш в хотела!

Ричард отново бе затворил очи.

— Хич не ме е еня колко плужека ще трябва да убием, за да се качим по стълбата, но ти също ще го направиш, Ричард. Това е положението.

— Върви по дяволите! Откъде-накъде ще ми говориш по този начин! Повръща ми се от високомерието ти! До гуша ми дойде от надменността ти! Знам, че ще се кача по стълбата, където и да е тя. Изгарям от температура, но ще се кача по проклетата стълба. Просто не знам дали мога да понеса това. Така че върви по дяволите! — Ричард избълва цялата си реч със затворени очи. Насили се и отново ги отвори. — Много ти здраве!

— Имам нужда от теб — каза Джек.

— Много ти здраве. Ще се кача по проклетата стълба, гадняр такъв!

— В такъв случай най-добре да я намеря — въздъхна Джек, блъсна лодката напред към следващия ред стълбове и я видя.

6.

Стълбата висеше право надолу между два от вътрешните редове от колони и завършваше на около метър над водата. В тъмнината приличаше на стълба-призрак — почти невидима. Смътно очертаният над нея правоъгълник навеждаше на мисълта, че отворът към терасата е затворен с капак.

— Ето я, Ричи — каза Джек и внимателно насочи лодката покрай следващата колона, като внимаваше да не я закачи. Стотици плужести създания висяха по нея,оголили зъбите си. След секунди конската глава в предната част на лодката се плъзна под стълбата. Джек се протегна и хвана най-долното стъпало. Преметна единия от ръкавите на мократа си риза през него и го завърза, после стегна другия около гумената опашка до себе си. Поне лодката щеше да бъде тук, ако някога излезеха от хотела. Устата му изведнъж пресъхна. Талисманът пропя. Викаше го. Джек внимателно се изправи в лодката, без да изпуска стълбата.

— Първо ти — каза той. — Няма да бъде лесно, но аз ще ти помогна.

— Нямам нужда от помощта ти — сопна се Ричард. Изправи се, олюля се и едва не преобърна лодката.

— По-полека!

— Нямам нужда от съветите ти. — Ричард разпери ръце и запази равновесие. Бе стиснал уста и сякаш се страхуваше да диша. Пристъпи напред.

— Добре.

— Гадняр. — Ричард изнесе левия си крак напред, вдигна дясната си ръка и премести и десния. Примижал, улови стълбата с две ръце.

— Видя ли бе!

Джек кимна и разпери ръце, за да покаже, че няма да го обижда с предложения за физическа помощ.

Ричард се набра на ръце, краката му се плъзнаха напред и повлякоха лодката със себе си. След секунда горната половина на тялото му висеше над водата и само ризата на Джек предотврати изплъзването на лодката изпод краката му.

— Помощ!

— Бутни с крака назад.

Ричард се подчини и след секунда отново стоеше прав и дишаше тежко.

— Дай да ти подам ръка, става ли?

— Става.

Джек допълзя до него и внимателно се изправи. Ричард отново хвана с две ръце най-долната пречка. Трепереше. Джек подпря кльощавите му хълбоци.

— Сега ще те повдигна нагоре. Опитай се да не размахваш крака. Просто се набери, докато опреш коляно в пречката, но първо се хвани с ръце за следващата.

Ричард отвори едно око и изпълни указанията.

— Готов ли си?

— Давай.

Лодката се плъзна напред, но Джек избута Ричард достатъчно високо и той без проблем намести дясното си коляно върху най-долната пречка. След това Джек хвана страните на стълбата и използува цялата сила на ръцете и краката си, за да закрепи лодката. Ричард сумтеше и се опитваше да качи и другото си коляно върху стъпалото. След секунда успя. След още две секунди стоеше прав върху стълбата.

— Не мога да продължа — каза той. — Джек, май ще падна. Зле ми е.

— Само още малко, моля те. Моля те, Ричард. И ще мога да ти помогна.

Ричард премести ръцете си на следващата пречка. Джек погледна към терасата и реши, че стълбата е висока поне десет метра.

— Сега стъпи с крака. Моля те, Ричард.

Ричард бавно намести първо единия, а след това и другия си крак върху втората пречка.

Джек сложи ръцете си отстрани на краката му и се повдигна нагоре. Лодката бавно описа полукръг, но той вдигна колене и след секунди стоеше стабилно върху най-долната пречка. Завързана с ризата му, лодката мързеливо се върна като куче на каишка.

На една трета от пътя нагоре Джек трябваше да обвие ръка около кръста на Ричард и да го крепи да не падне в черната вода.

Най-сетне очертаният в черното дърво квадрат на капака бе точно над главата на Джек. Той притисна изпадналия в несвяст Ричард към себе си, за да може да държи него и стълбата само с лявата си ръка. После протегна дясната и опита капака. „Ами ако е закован?“ Но капакът незабавно се повдигна и се отметна върху терасата. Джек здраво стисна Ричард под мишниците с лявата си ръка и го изтегли през дупката.

ИНТЕРЛЮДИЯ

СЛОУТ В СВОЯ СВЯТ (V)

Мотел „Кингсланд“ бе стоял празен почти шест години и вонеше на мухъл като всички дълго необитавани сгради. Отначало миризмата подразни Слоут. Баба му по майчина линия умря вкъщи, когато той бе още момче — умирането й бе отнело четири години, но най-накрая се беше справила — и миризмата на агонията й приличаше на тази. Изобщо не му трябваше такава миризма, нито пък такива спомени в момента, когато щеше да постигне най-големия си триумф.

Но сега вече нямаше значение. Нямаха значение дори отвратителните загуби, които бе понесъл поради преждевременното пристигане на Джек в лагера „Рединис“. Първоначалният му смут и яростта му се превърнаха в трескава, нервна възбуда. С наведена глава, с потрепващи устни и светнали очи той крачеше из стаята, където някога бяха отсядали с Ричард. От време на време сключваше ръце зад гърба си, после удряше дланта си с юмрук или пък поглаждаше плешивото си теме с ръка, но най-вече крачеше със здраво стиснати юмруци — някак си напомнящи за анус — както бе правил в колежа, и злобно забиваше нокти в дланите си. Стомахът му ту натежаваше, ту след миг му се струваше съвсем празен.

Нещата назряваха.

Не, не. Същността е тази, но фразата е лоша.

Нещата просто си идваха на мястото.

„Ричард вече е мъртъв. Синът ми е мъртъв. Сигурно е така. Той преживя Прокълнатите земи — едва — но е изключено да преживее «Азенкур». Мъртъв е. Зарежи лъжливите надежди! Джек Сойер го уби и аз ще му избода очите!“

— Но и аз, аз също го убих — прошепна Морган и поспря за миг.

Внезапно се сети за баща си Гордън Слоут — мрачен лютерански пастор в Охайо. Морган бе прекарал цялото си детство в безплодни опити да се изплъзне от властта на този суров и ужасяващ човек. Накрая избяга в Йейл. През последната година в гимназията впрегна всичките си сили и насочи стремежите си към Йейл по причина, която, макар и непризната съзнателно, бе дълбока като дъното на морето — там грубият му баща-селяк никога не би посмял да дойде. Ако изобщо се опиташе да стъпи в двора на Йейл, сигурно щеше да му се случи нещо. Гимназистът Слоут не знаеше какво точно може да е това нещо… но усещаше, че то ще прилича на случилото се с Лошата магьосница, когато Дороти плисва ведрото с вода върху нея. Прозрението му излезе вярно. Баща му никога не стъпи в Йейл. Още от първия ден на Морган там властта на Гордън Слоут над него започна да чезне — дори само това си струваше всичките му усилия и старания.

Но сега, докато стоеше със стиснати юмруци и забити в меките длани нокти, баща му заговори: „Каква печалба е за човека да придобие целия свят, ако трябва да загуби собствения си син?“

За момент старата влажна миризма на мухъл — миризмата на празен мотел, миризмата на баба му, миризмата на смърт — изпълни ноздрите му и сякаш го задуши и Морган Слоут/Морган дьо Орис се уплаши.

„Каква печалба е за човека…“

„Защото в «Книгата на добрия земеделец» се казва, че човек не трябва да води плода на своето семе при жертвеника, понеже каква…“

„Каква печалба е за човека…“

„Такъв човек ще бъде прокълнат, прокълнат, и още веднъж прокълнат.“

„… за човека да придобие целия свят, ако трябва да загуби собствения си син?“

Вонящ хоросан. Суха миризма на престояли миши лайна, превръщащи се в прах в тъмните дупки зад стените. Смахнати. Улиците бяха пълни със смахнати.

„Каква е печалбата за човека?“

Мъртъв. Един мъртъв син в онзи свят, един мъртъв син и в този.

Синът ти е мъртъв, Морган. Несъмнено. Умрял е във водата или под подпорните стълбове на терасата, където сега вълните го подмятат насам-натам, или е умрял — със сигурност — горе в хотела. Не е могъл да го понесе! Не е могъл…

„Каква е печалбата…“

И изведнъж намери отговора.

— Печалбата за човека е светът! — изкрещя Морган в прогнилата стая. Разсмя се и пак закрачи. — Печалбата за човека е светът, а светът е достатъчен, кълна се в Язон!

Смееше се и крачеше все по-бързо и по-бързо. Не след дълго от стиснатите му юмруци закапа кръв.

След десетина минути отпред спря кола. Морган се приближи до прозореца и видя Сънлайт Гардънър да изскача от кадилака.

Секунди по-късно той вече удряше по вратата с две ръце, както разплакано тригодишно момченце удря по пода. Морган разбра, че Гардънър окончателно се е побъркал, и се зачуди дали това е добре, или зле.

— Морган! — изрева Гардънър. — Отворете ми, господарю! Новини! Нося ви новини!

„Мисля, че видях всичките ти новини през бинокъла си. Поудряй вратата още малко, Гардънър, докато реша добре ли е, че си побъркан, или е зле.“

„Добре е“ — реши Морган. В Индиана в критичния момент Гардънър се беше превърнал в Сънлайт Страхливеца и бе побягнал, вместо да се разправи с Джек веднъж завинаги. Но сега дивата му скръб отново го правеше достоен за доверие. Ако на Морган му потрябваше пилот-камикадзе, Сънлайт Гардънър пръв щеше да се втурне към самолетите.

— Отворете ми, господарю! Новини! Новини! Нови…

Морган отвори вратата. Макар и да бе силно възбуден, изражението, с което се обърна към Гардънър, излъчваше почти зловещо спокойствие.

— По-кротко — каза той. — Кротко, Гард. Ще си спукаш някой кръвоносен съд.

— Те отидоха в хотела… плажа… стреляхме по тях, докато бяха на плажа… тъпите дръвници не улучиха… помислих си, че във водата… че ще ги пипнем във водата… после се надигнаха създанията от дълбините… държах го на мушка… държах това лошо, лошо момче точно на мушка… и тогава… създанията… те… те…

— Не бързай толкова — успокоително каза Морган. Затвори вратата и извади манерка от вътрешния си джоб. Подаде я на Гардънър, който отви капачката и отпи две огромни глътки. Морган чакаше. Лицето му изглеждаше добродушно и спокойно, но една вена на челото му пулсираше, а ръцете му се отваряха и затваряха, отваряха и затваряха.

Отишли в хотела, да. Бе видял смешната им лодчица с надутата на носа конска глава и гумената опашка отзад да се носи натам.

— Синът ми — обърна се той към Гардънър. — Какво казват твоите хора? Жив или мъртъв е бил, когато Джек го е сложил в лодката?

Гардънър поклати глава, но очите му показваха какво мисли.

— Никой не знае със сигурност, господарю. Някои казват, че са го видели да помръдва. Но други твърдят обратното.

„Няма значение. Ако не е бил мъртъв тогава, вече е. Една глътка от въздуха на онова място и дробовете му ще се пръснат.“

Уискито върна цвета на Гардънър, очите му се насълзиха. Не подаде манерката на Слоут, стоеше и я стискаше. Слоут нямаше нищо против. Нямаше нужда нито от уиски, нито от кокаин. Беше в състоянието, което онези лигльовци през шестдесетте наричаха „естествено надрусан“.

— Почни отначало — рече той — и този път говори смислено.

Единственото нещо от разказа на Гардънър, което не беше разбрал от първия му несвързан изблик, бе присъствието на стария негър на плажа, но той почти се бе досещал за него. Въпреки това го остави да говори. Гласът му го успокояваше, а яростта му го ободряваше.

Докато Гардънър докладваше, Морган още веднъж набързо обмисли открилите се пред него възможности и с лека тръпка на съжаление извади сина си от уравнението.

„Каква е печалбата за човека? Печалбата за човека е светът, а светът е достатъчен… или, в този случай, световете. Два като начало, а и повече, когато и ако първите се изхабят. Мога да управлявам всичките, ако искам — мога да бъда нещо като Господът на вселената. Талисманът! Талисманът е…“

Ключът?

Не. О, не.

Не ключ, а врата. Заключена врата между него и съдбата му. Той не искаше да отвори тази врата, а да я унищожи, да я унищожи напълно, тотално и за вечни времена, за да не може да се затвори никога повече — за заключване да не говорим.

Когато талисманът се счупи, всички тези светове ще бъдат негови.

— Гард! — каза той и пак закрачи нервно. Гардънър го погледна въпросително.

— Каква е печалбата за човека? — весело изцвърча Морган.

— Господарю? Не разби…

Морган се спря пред него с трескаво блеснали очи. Лицето му затрептя. Стана лицето на Морган дьо Орис. После пак се превърна в лицето на Морган Слоут.

— Печалбата за човека е светът — рече той и сложи ръце на раменете на Озмънд. Когато след секунда ги вдигна, Озмънд пак си беше Гардънър. — Печалбата за човека е светът, а светът е достатъчен.

— Господарю, не разбирате — каза Гардънър и погледна Морган, сякаш той беше луд. — Мисля, че те влязоха вътре. Вътре, там където е ТОЙ! Опитахме се да ги застреляме, но създанията… създанията от дълбините… се надигнаха и ги защитиха, точно както се казва в „Книгата на добрия земеделец“… и ако те са вътре… — Гласът на Гардънър се извиси. Очите на Озмънд неистово се въртяха и излъчваха смесица от омраза и ужас.

— Разбирам — успокоително рече Морган. Лицето и гласът му пак бяха спокойни, но той стискаше и стискаше юмруци и върху мухлясалия килим капеше кръв. — Да, да, да, тралаладада, тралилидада. Те са влезли вътре и моят син никога няма да излезе оттам. Ти загуби своя син, Гард, а сега и аз загубих моя.

— Сойер! — излая Гардънър. — Джек Сойер! Язон! Този…

И избухна в ужасни ругатни, които продължиха почти пет минути. Ругаеше Джек на два езика. Гласът му пресекваше и се задъхваше от скръб и дива ярост. Морган го остави да си излее мъката.

Най-сетне Гардънър млъкна, опита се да си поеме дъх и отпи още една глътка от манерката. Морган каза:

— Хубаво. Слушай сега, Гард… слушаш ли ме?

— Да, господарю.

Очите на Гардънър/Озмънд излъчваха горчивина и внимание.

— Синът ми никога няма да излезе от черния хотел, а не мисля, че и Джек Сойер ще успее. Има много голям шанс той все още да не е достатъчно Язон, за да се справи с това, което е вътре. То вероятно ще го убие или ще го подлуди, или ще го изпрати през девет свята в десети. Но той може и да излезе, Гард. Да, може и да излезе.

— Той е най-гадният, най-гадният кучи син, който някога се е раждал — прошепна Гардънър. Ръцете му стискаха манерката… стискаха… стискаха… пръстите му вече огъваха стоманата.

— Казваш, че старият негър е на плажа?

— Да.

— Паркър — рече Морган и в същия миг Гардънър изстреля:

— Паркъс.

— Мъртъв? — попита Морган без особен интерес.

— Не знам. Мисля, че да. Да изпратя ли хора да го приберат?

— Не! — рязко отвърна Морган. — Не. Но ние ще отидем долу, за да бъдем близо до него, нали, Гард?

— Наистина ли? Морган се ухили.

— Да. Ти… аз… всички ние. Защото ако Джек излезе от хотела, ще отиде първо там. Няма да зареже дъртия черньо на плажа, я!

Сега вече и Гардънър се захили.

— Не — рече той. — Няма да го зареже.

Морган чак сега усети тъпа, пулсираща болка в ръцете си. Разпери ги и замислено погледна кръвта, бликаща от дълбоките разранени полумесеци върху дланите му. Вместо да помръкне, ухилването му стана още по-широко.

Гардънър го наблюдаваше със страхопочитание. Морган бе преизпълнен от чувство за огромно могъщество. Посегна към шията си и стисна ключа, изпращащ светкавици, в окървавената си ръка.

— Печалбата за човека е светът — прошепна той. — Кажи „алилуя“.

Устните му се дръпнаха още повече. Ухилването му приличаше на гримасата на вълк-единак — вълк вече поостарял, но все още коварен, упорит и силен.

— Хайде, Гард — каза той. — Отиваме на плажа.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА

ЧЕРНИЯТ ХОТЕЛ

1.

Ричард Слоут не беше мъртъв, но когато Джек вдигна приятеля си на ръце, той беше в безсъзнание.

„Кой е стадото сега? — чу той гласа на Вълк. — Внимавай, Джеки! Вълк! Вни…“

„Ела при мен! Ела веднага! — пропя талисманът със силния си беззвучен глас. — Ела при мен, докарай стадото и всичко ще бъде наред, и всичко ще бъде наред, и…“

— И всички неща ще бъдат наред — изпъшка Джек.

Той тръгна напред и насмалко не падна обратно в отвора. Сърцето му сякаш бе решило да пробие тъпанчетата му. За миг му се стори, че ще повърне в сивата вода, плискаща се в подпорните стълбове. После се стегна и затвори капака с крак. Сега се чуваше само звукът на ветропоказателите — кабалистични месингови конструкции, неспокойно въртящи се в небето.

Джек се обърна към „Азенкур“.

Видя, че се намира на широка тераса, нещо като висяща веранда. Някога, през двадесетте и тридесетте години, тук под сянката на чадъри в часа за коктейли са седели светски хора, пиели са джин-фис и дайкири, чели са последния роман на Едгар Уолъс или на Елъри Куин, или може би просто са гледали в далечината към остров Лос Кавернъс — синьо-сива гърбица на кит, заспал на хоризонта. Мъжете в бяло, жените в пастелни цветове.

Някога може би.

Сега дъските бяха изкривени, изкорубени и нащърбени. Джек не знаеше в какъв цвят е била боядисана терасата преди, но сега беше почерняла като всичко останало в хотела. Цветът на това място бе цветът, в който си представяше злокачествените тумори в дробовете на майка си.

Двадесет стъпки по-нататък се виждаха „вратите-прозорци“ на Спийди, през които бяха минавали гостите в онези далечни дни. Сега те бяха замазани със сапун и приличаха на слепи очи.

На един от тях пишеше: „Последният ти шанс да си отидеш у дома“.

Шум на вълни. Звуци на въртяща се по ъгловатите покриви железария. Воня на морска сол и разлети питиета — питиета, разлети твърде отдавна от красиви мъже и жени, които сега бяха мъртви и изгнили. Вонята на самия хотел. Джек отново погледна към замазания прозорец и без изобщо да се учуди, видя, че посланието вече се е променило: „Тя вече е мъртва, Джек, така че защо да си правиш труда?“ („Кой е стадото сега?“)

— Ти, Ричи — каза Джек, — но не си сам.

Ричи изсумтя някакво възражение в ръцете му.

— Хайде — рече Джек и тръгна. — Още една миля. Горе-долу.

2.

Замазаните със сапун прозорци сякаш се разширяваха, докато Джек вървеше към „Азенкур“, като че ли черният хотел го гледаше със сляпо, но презрително учудване.

„Ей, малкия, наистина ли си мислиш, че можеш да влезеш тук? Да не би да се надяваш, че някога ще излезеш? Мислиш ли, че в теб има толкова много от Язон?“

Червени искри — като онези, които бе видял във въздуха — блеснаха и се заизвиваха по замазаните стъкла. В миг добиха форма. Джек изумен гледаше как се превръщат в огнени духчета. Те се плъзнаха надолу и се сляха върху месинговите дръжки на вратите, които засветиха с мътен блясък като желязо в ковачница.

„Хайде, малкия. Пипни една дръжка. Опитай.“

Веднъж шестгодишният Джек бе поставил пръста си върху студения реотан на електрическа печка и после беше включил копчето на най-силното. Просто му беше любопитно за колко време ще се нагрее реотанът. След секунда изкрещя от болка и дръпна пръста си, вече с мехур. Фил Сойер дотича, видя станалото и го попита откога изпитва това странно натрапчиво желание да изгори жив.

Джек стоеше с Ричард на ръце и гледаше мътния блясък на дръжките.

„Хайде, малкия. Помниш ли как те изгори печката? Мислеше си, че ще имаш предостатъчно време да си дръпнеш пръста. Мислеше си, че онова нещо не става червено цяла минута, ама то веднага те изгори, нали така? Нали знаеш какво ще стане, като пипнеш дръжката, а, Джек?“

По стъклото към дръжките на френските прозорци се плъзнаха още искри и те заприличаха на нажежен до бяло метал с червено по ръбовете, метал, на който не му стигат само пет-шест градуса, за да се разтопи и да започне да капе. Докоснеше ли една от тези дръжки, тя щеше да се впие в плътта му, да превърне кожата му във въглен и да накара кръвта му да заври. Агонията нямаше да прилича на нищо, изпитвано когато и да било. Изчака за миг с Ричард на ръце, надяваше се талисманът да го повика отново или това, което носеше от Язон в себе си, да излезе на повърхността. И тогава чу дрезгавия глас на майка си:

„Винаги ли нещо или някой трябва да те бута, Джеки? Хайде, вече си голямо момче. Ти сам започна това и можеш да продължиш, ако наистина искаш. Трябва ли другото момче да свърши всичко вместо теб?“

— Дадено, мамо — каза Джек и се поусмихна, но гласът му трепереше от уплаха. — Един на нула за тебе. Само се надявам, че някой се е сетил да донесе крема против изгаряне.

Протегна ръка и сграбчи една от нажежените до червено дръжки.

Тя обаче не беше нажежена. Всичко бе само илюзия. Дръжката бе просто топла и толкоз. Джек я завъртя и червеното изчезна от всички дръжки. Бутна стъклената врата напред и тогава талисманът отново пропя. Цялото му тяло настръхна.

„Браво! Язон! При мен! Ела при мен!“

С Ричард на ръце Джек пристъпи в трапезарията на черния хотел.

3.

Прекрачи прага и усети как някаква неодушевена сила — нещо като мъртва ръка — се опитва да го блъсне назад. Джек се стегна, наведе се напред и след секунда-две чувството, че го блъскат, изчезна.

Стаята не беше много тъмна, но замазаните прозорци й придаваха странна едноцветна белота, която не му хареса. Чувствуваше се притиснат, сляп. От стените, оттам, където влажният хоросан бавно се разлагаше, лъхаше страховита миризма на разруха — миризма на самотна старост и озлобен мрак. Но имаше и още нещо. Джек го знаеше и се страхуваше от него. Това място не беше пусто.

Не му бе ясно какво точно може да има тук — но знаеше, че Слоут никога не бе посмял да влезе, и предполагаше, че и никой друг не е посмял. Въздухът дразнеше дробовете му, сякаш ги пълнеше с бавно действуваща отрова. Джек усещаше как странните стъпала, наклонените проходи, тайните стаи и задънените коридори го притискат като стени на огромна крипта. Тук имаше лудост и дебнеща смърт, и нечленоразделно ломотеща ирационалност. Джек сигурно не би намерил,думи да опише тези неща, но въпреки това ги усещаше… и знаеше какво представляват. Също както знаеше, че всички талисмани в космоса не биха могли да го защитят от тях. Беше влязъл в странен танцов ритуал, чийто резултат изобщо не можеше да се предскаже.

Трябваше да разчита само на себе си.

Нещо го погъделичка по врата. Той замахна с ръка и залитна на една страна. Ричард глухо изстена в ръцете му.

Голям черен паяк се люлееше на тънка нишка. Джек погледна нагоре и в един от неподвижните вентилатори на тавана видя цялата му паяжина, оплела в мръсотията си дървените перки. Тялото на паяка беше издуто. Джек виждаше очите му. Не си спомняше някога да е виждал очите на паяк. Запромъква се покрай него към масите. Паякът се раздвижи на паяжината си и го последва.

— Долен крадец! — внезапно изпищя той.

Джек извика и притисна Ричард към себе си с родена от паниката сила. Викът му отекна под високите тавани на трапезарията. Някъде от сенките по-нататък се чу металическо изтракване и нещо се изсмя.

— Долен крадец, долен крадец! — пищеше паякът, а после изведнъж се изкатери в паяжината си под резбованите ламарини на тавана.

С разтуптяно сърце Джек прекоси трапезарията и положи Ричард на една от масите. Той отново съвсем тихо изстена. Джек усещаше неравните отоци под дрехите му.

— Трябва да те оставя за малко, приятелю — каза той.

От сенките над главата си чу: „Аз ще се грижа… ще се погрижа… ще се погрижа за него… долен… долен крадец такъв.“ После чу зловещо кискане, почти жужене.

Под масата, върху която положи Ричард, Джек видя куп покривки. Най-горните лепнеха от плесен, но към средата на купчината намери една горе-долу свястна. Разгъна я и зави Ричард до шията. После тръгна.

Гласчето на паяка шептеше от перките на вентилатора, от тъмнината, която вонеше на умрели мухи и оплетени в паяжина оси: „… аз ще се погрижа за него, долен крадец такъв…“

Джек хладнокръвно погледна нагоре, но не видя паяка. Представи си студените му очички, но това си беше само въображение и нищо повече. После изведнъж видя мъчителна, ужасна картина: паякът пробягва по лицето на Ричард, промъква се през отпуснатите устни в устата му и през цялото време монотонно припява: „Долен крадец, долен крадец, долен крадец…“

Помисли си дали да не покрие и устата на Ричард с покривката и установи, че не може да си наложи да го превърне в нещо, което толкова много прилича на труп — би било почти прокоба.

Върна се при него и нерешително се спря, макар да знаеше, че точно тази нерешителност сигурно най-много радва онези сили, каквито и да бяха те — всяко нещо, което го задържа далеч от талисмана, бе добре дошло за тях.

Бръкна в джоба си и извади голямото тъмнозелено топче — вълшебното огледало в другия свят. Нямаше никакви основания да смята, че то има някаква особена мощ срещу силите на злото, но беше от Териториите… а като се изключат Прокълнатите земи, Териториите бяха същностно добри. А същностната доброта, разсъждаваше Джек, би трябвало да има своя собствена сила срещу злото.

Сложи топчето в ръката на Ричард и сви пръстите му. Ръката на Ричард се затвори, но се отпусна веднага щом Джек вдигна своята.

Някъде отгоре паякът злорадо се изхили.

Джек се наведе над Ричард и се помъчи да не обръща внимание на миризмата на болест — толкова подобна на миризмата на това място — и прошепна:

— Стисни го, Ричи. Дръж го здраво, приятелче.

— Не ме… приятелче — промърмори Ричард, но ръката му все пак стисна топчето.

— Благодаря, Ричи — каза Джек и лекичко го целуна по бузата, а после се запъти през трапезарията към двойните врати отсреща. „Същото е като в «Алхамбра» — помисли си той. — Там от трапезарията се излиза в градината, а тук от трапезарията се излиза на тераса над водата. И на двете места има двойни врати, които водят към вътрешността на хотела.“

Докато прекосяваше стаята, пак усети да го блъска мъртвата ръка — хотелът не го пускаше, искаше да го изблъска навън.

„Не обръщай внимание“ — помисли си Джек и продължи.

Силата изчезна почти веднага.

„Имаме и други начини“ — прошушнаха двойните врати, когато се приближи до тях. Пак се чу приглушеното дрънчене на метал.

„Безпокои те Слоут — шепнеха двойните врати, само че вече не бяха само те — сега Джек чуваше гласа на целия хотел. — Безпокоят те Слоут и лошите вълкодлаци, и създанията, които изглеждат като козли, и треньорите по баскетбол, които всъщност не са треньори по баскетбол. Безпокоят те автоматите, пластичният експлозив и вълшебните ключове. Но нас тези неща не ни безпокоят, малкия. За нас те не представляват нищо. Морган Слоут не е нищо повече от припкаща мравка. Останали са му само двадесет години живот, а за нас това време е по-кратко от въздишка. Нас в Черния хотел ни интересува само талисманът — свързващото звено на всички възможни светове. Ти идваш тук като разбойник, за да ограбиш това, което ни принадлежи. Предупреждаваме те още един път: имаме и други начини да се разправим с долни крадци като теб. Упорствуваш ли, ще разбереш какви са — сам ще разбереш.“

4.

Джек отвори първо едната, а после и другата врата. Колелцата им неприятно изскърцаха — от години не се бяха плъзгали в издълбаните улеи.

Зад вратите имаше тъмен коридор. „Сигурно води до фоайето — помисли си Джек. — А после, ако това място наистина е същото като «Алхамбра», ще трябва да се кача на горния етаж по централните стълби.“

На втория етаж щеше да намери голямата бална зала. А в голямата бална зала щеше да намери това, за което бе дошъл.

Погледна назад, видя, че Ричард не е помръднал, и прекрачи в коридора. Затвори вратите след себе си.

Бавно тръгна напред. Оръфаните му мръсни кецове поскърцваха по изгнилия килим.

Малко по-нататък видя още едни двойни врати с нарисувани върху тях птици.

Преди тях имаше няколко заседателни зали. Ето зала „Златният щат“, точно срещу зала „Златотърсачът“. Пет крачки по-нататък към двойните врати беше зала „Мендосино“ (на по-ниския квадрат на махагоновата врата бе издълбано: „Майка ти умря в страшни мъки!“). Далече в коридора — безкрайно далече — се процеждаше водниста светлина. Фоайето.

Щрак.

Джек бързо се обърна и зърна някакво движение зад един от заострените входове в каменното гърло на коридора…

(„камъни?… заострени входове?“)

Джек притеснено примигна. Коридорът беше облицован с ламперия от тъмен махагон, която бе започнала да загнива от океанската влага. Нямаше никакъв камък. А вратите към зали „Златният щат“, „Златотърсачът“ и „Мендосино“ си бяха просто врати — здравомислещо правоъгълни, а не заострени. И все пак за миг сякаш бе видял отвори като арки на катедрали. А в тези отвори имаше железни подвижни порти — от онези, които могат да се вдигат или спускат с лебедка. Подвижни порти с кръвожадни железни шипове отдолу. Когато портата се спускаше, за да препречи входа, шиповете влизаха в дупки на пода.

„Няма никакви каменни арки, Джеки. Виж сам. Просто врати. Виждал си такива подвижни порти в лондонския Тауър при онова пътешествие с мама и чичо Томи преди три години. Просто лекичко откачаш, това е всичко…“ Но усещането под лъжичката не можеше да се сбърка.

„Те наистина бяха там. Пренесох се и просто за секунда бях в Териториите.“

Щрак.

Джек се завъртя на другата страна. По бузите и челото му изби пот, косата на тила му настръхна.

Пак го видя — отблясък от нещо метално в сенките на една от залите. Видя черни като грях огромни камъни, обрасли със зелен мъх. Гадни, разплути червеи-албиноси пълзяха в широките пори на ронещия се между камъните хоросан. По стените имаше празни стойки на разстояния от петнадесет-двадесет стъпки. Факлите, които някога бяха горели в тях, отдавна ги нямаше.

Щрак.

Този път дори не мигна. Светът се плъзна пред очите му, потрепващ като предмет, гледан през чиста течаща вода. Стените отново бяха от тъмен махагон, а не от каменни блокове. Вратите си бяха врати, а не подвижни железни порти. Двата свята, разделяни от мембрана, тънка като дамски копринен чорап, започваха да се препокриват.

Джек смътно осъзнаваше, че битието му като Язон е започнало да се препокрива с битието му като Джек. Зараждаше се някакво трето битие — смесица от двете.

„Не знам какво точно е съчетанието, но се надявам да е силно, защото зад тези врати дебнат разни неща… зад всяка врата.“

Джек отново се запромъква по коридора към фоайето.

Щрак.

Този път световете не се смениха. Солидните врати си останаха солидни. Не забеляза никакво движение.

„Някъде тук, все пак. Някъде тук…“

Сега вече чу шум зад рисуваните двойни врати — в небето над картината, изобразяваща блато, пишеше: "Бар „Чаплата“. Шумът беше като от задвижена огромна ръждясала машина. Джек се втурна

(Язон се втурна)

към тази отваряща се врата

(към тази вдигаща се подвижна порта)

мушна ръка в

(торбичката)

джоба

(която носеше на колана на жакета си)

на джинсите си и стисна перцето за китара, което Спийди му беше дал толкова отдавна.

(и стисна зъба от акула)

Изчака да види какво ще излезе от бар „Чаплата“, а стените на хотела приглушено прошепнаха: „Имаме начини да се разправим с долни крадци като тебе. Трябваше да си тръгнеш, докато още можеше… защото, малкия, сега с тебе е свършено.“

5.

Щрак… туп!

Щрак… туп!

Щрак… туп!

Шумът беше силен, тромав и металически. В него имаше нещо неумолимо, нечовешко, което изплаши Джек повече, отколкото би го изплашил какъвто и да било човешки звук.

То се движеше, влачеше се напред в бавния си идиотски ритъм:

Щрак… туп!

Щрак… туп!

Дълга пауза. Джек чакаше, притиснат до стената на няколко стъпки вдясно от изрисуваните врати. Нервите му бяха опънати така, че аха да засвистят. Доста време не се случи нищо. Той започна да се надява, че току-виж причината за тракането е изпаднала през някой отвор между измеренията обратно в света, от който е дошла. Гърбът го заболя от изкуствено неподвижната, силно изправена поза. Отпусна се.

Изведнъж прокънтя оглушителен трясък и от лющещото се синьо небе на вратата изскочи огромна ръка в желязна ръкавица. От кокалчетата й стърчаха тъпи шестсантиметрови шипове. Джек ахна и пак се притисна към стената.

И, безпомощен, се пренесе в Териториите.

6.

От другата страна на подвижната порта стоеше фигура в черна ръждясала броня. Единствената пролука в цилиндричния й шлем беше черен хоризонтален прорез за очите, не по-широк от два сантиметра. По раздърпаното червено перо на върха на шлема пълзяха бели червеи. Язон видя, че са същите като червеите, които първо бяха плъзнали от стените на стаята на Албърт Шишкото, а после от всички стени на училището „Тейър“. От края на шлема се спускаше желязна ризница, която обгръщаше раменете на ръждясалия рицар като дамски шал. Ръцете му бяха защитени от тежки стоманени ленти, свързани на лактите с метални плочки, покрити с пластове древна мръсотия. Когато рицарят помръдваше, налакътниците скърцаха и хленчеха като разглезени деца.

От железните му юмруци стърчаха шипове.

Язон стоеше до каменната стена и го гледаше — просто не можеше да откъсне поглед от него. Устата му бе пресъхнала като от треска. Очите му сякаш изскачаха от орбитите си в ритъма на туптенето на сърцето му.

В дясната си ръка рицарят държеше le martel de fer — петнадесеткилограмов боен чук от кована стомана, ням като смъртта.

„Подвижната порта! Спомни си, че подвижната порта е между теб и него…“

Но тогава, въпреки че край нея нямаше човешка ръка, лебедката се завъртя. Желязната верига — всяка брънка беше дълга колкото ръката на Джек — се занавива около барабана и портата започна да се вдига.

7.

Железният юмрук вече не стърчеше от вратата. Беше оставил нацепена по ръбовете дупка, която придаваше на избледнелия пасторален пейзаж сюрреалистично зловещ вид — сякаш някакъв апокалиптичен ловец, разочарован от деня, прекаран в блатата, бе изстрелял заряд сачми в самото небе в изблик на засегнато честолюбие. После бойният чук изскочи през вратата с тъп удар, заличавайки една-две чапли, опитващи се да излетят. Джек заслони лицето си с ръка, за да не го ударят треските. Бойният чук се скри. Последва още една кратка пауза — почти достатъчна, за да може Джек пак да помисли за бягство. Но изведнъж юмрукът с шиповете се показа отново. Завъртя се на едната страна, после на другата, за да разшири дупката, и се дръпна. След секунда чукът прониза тръстиките и голямо парче от вратата падна на килима.

Джек вече виждаше тромавата фигура в броня в сенките на бар „Чаплата“. Бронята не беше същата като на фигурата, изправила се срещу Язон в черния замък. Онази имаше почти цилиндричен шлем с червено перо. А шлемът на тази приличаше на излъсканата глава на стоманена птица. От двете му страни на височината на ушите стърчаха рога. Джек видя нагръдник, ризница от метални плочки и подшивка от железни брънки отдолу. Чукът си беше същият и в двата свята. И в двата свята рицарите-двойници го отпускаха в един и същи миг, сякаш презрително — кой може да има нужда от боен чук, за да се справи с толкова жалък противник?

„Бягай, Джек, бягай!“

„Точно така — прошепна хотелът. — Бягай! Точно това правят долните крадци! Бягай! Бягай!!!“

Но той не искаше да бяга. Можеше да умре, но нямаше да бяга — защото коварният шепнещ глас беше прав. Бягаха именно долните крадци.

„Но аз не съм крадец — мрачно си помисли Джек. — Това нещо може да ме убие, но няма да бягам. Аз не съм крадец.“

— Няма да бягам! — изкрещя той на безизразното лице на излъскана стоманена птица. — Не съм крадец! Чуваш ли? Дошъл съм за нещо, което си е мое, и не съм крадец!!!

От дупките за дишане в шлема-птица долетя полустон-полуписък. Рицарят вдигна шиповете на юмруците си и ги стовари първо върху изкорубената врата отляво, после върху изкорубената врата отдясно. От пасторалния нарисуван блатен свят не остана нищо. Пантите поддадоха… и докато вратите рухваха, Джек наистина видя как единствената останала чапла отлита като птица в рисуван филм на Уолт Дисни. В очите й блестеше ужас.

Доспехите тръгнаха към него като робот-убиец, краката бавно се повдигаха, после тежко се стоварваха на пода. Бяха високи над два метра и когато минаха през вратата, стърчащите от шлема рога прерязаха дълбоки бразди в касата отгоре. Приличаха на кавички.

„Бягай!“ — закрещя пискливият глас в главата му.

„Бягай, крадец такъв“ — прошепна хотелът.

— Не — отвърна Джек. Впери поглед в приближаващия се рицар и ръката му силно стисна перцето за китара в джоба му. Осеяните с шипове рицарски ръкавици докоснаха забралото на шлема. Повдигнаха го. Джек ахна.

Под шлема нямаше нищо.

После ръцете с шиповете се протегнаха към него.

8.

Ръцете с шиповете се вдигнаха и подхванаха цилиндричния шлем от двете страни. Бавно го свалиха и се откри сивосинкавото, изпито лице на човек, който беше най-малко на триста години. Едната страна на древното лице бе изкривена от удар. От кожата стърчаха парчета кости като счупена яйчена черупка, а раната беше покрита с нещо черно и лепкаво — засъхнал мозък, предположи Джек. Нещото не дишаше, но зачервените очи се взираха в Джек с блясък на адска алчност. То се захили и Джек видя острите като игли зъби, с които този ужас щеше да го разкъса на парчета.

То тромаво се заклати напред и затрака… но това не беше единственият звук.

Той погледна наляво, към централната зала

(фоайето) на замъка

(хотела)

и видя втори рицар, който носеше на главата си плитката паница, известна като Големия шлем. След него идваше трети… и четвърти. Бавно вървяха по коридора и влачеха древните си доспехи, приютяващи сега някакви вампири.

След това ръцете го сграбчиха. Тъпите шипове на ръкавиците се впиха в раменете и ръцете му. Потече топла кръв и сивосинкавото, сбръчкано лице се сгърчи в ужасно, кръвожадно хилене. Плочките на лактите му скърцаха и стенеха, докато мъртвият рицар придърпваше момчето към себе си.

9.

Джек изрева от болка — тъпите върхове на късите шипове бяха забити в него, в него, и той най-сетне разбра, че това наистина се случва и че след миг нещото ще го убие.

Дърпаше го към зейналия празен мрак под шлема.

Но действително ли там беше празно?

Джек зърна нещо като мътен отблясък от две червени огънчета в мрака… нещо като очи. И докато железните ръце го придърпваха все по-близо, той усети вледеняващ студ, като че ли всички съществували някога зими някак си се бяха събрали, някак си бяха станали една зима… и тази река от смразяващ въздух се изливаше от празния шлем.

"То наистина ще ме убие и майка ми ще умре. И Ричард ще умре, Слоут ще победи, ще ме убие, ще ме

(разкъса на парчета, ще ме изкорми със зъбите си)

ще ме превърне в късче лед…

„Джек!!!“ — извика гласът на Спийди.

(„Язон!!!“ — извика гласът на Паркъс.)

„Перцето, момче! Използувай перцето! Преди да е станало късно! В името на Язон, използувай перцето, преди да е станало късно!“

Джек стисна перцето. Беше горещо като монетата преди това и внезапно вледеняващият студ се смени с чувство на всепобеждаващо тържество. Той измъкна перцето от джоба си и извика от болка, когато избодените му мускули се обтегнаха срещу шиповете, забити в тях, но чувството за тържество — това прекрасно чувство за топлина от Териториите, това чисто чувство за дъга след дъжд — не изчезна.

Перцето, защото то пак беше перце, бе между пръстите му — здраво, тежко триъгълниче от слонова кост, украсено с филигран и инкрустирано със странни рисунки — и в този миг Джек

(и Язон)

видяха как тези рисунки се сляха в лице — лицето на Лаура де Лосиан

(лицето на Лили Кавано Сойер).

10.

— В нейно име, ти мръсно, закърняло нещо! — извикаха те в един глас, но се чу само един вик — викът на единното естество, викът на Джек/Язон. — Махайте се от лицето на този свят! В името на кралицата и в името на нейния син, махайте се от лицето на този свят!

Язон замахна с перцето за китара към бялото мършаво лице на вампироподобното нещо в доспехите. В същия миг, преди още да мигне, той се сля с Джек и видя как перцето свисти в мразовитата черна празнота. След още един миг Язон видя как кръвясалите очи на вампироподобното нещо се изцъклиха в недоумение, когато върхът на перцето се заби в средата на сбръчканото му чело. Минута по-късно самите очи, вече замъглени, избухнаха и по ръката му потече черна, димяща слуз, която гъмжеше от мънички, хапещи червейчета.

11.

Джек политна към стената. Удари я с глава. Въпреки това и въпреки силната, пулсираща болка в раменете и ръцете си не изпусна перцето.

Доспехите дрънчаха като ламаринено плашило. Джек успя да забележи, че те сякаш се издуват и заслони очите си с ръка.

Доспехите се самоунищожаваха. Не пръскаха шрапнели наоколо, просто се разпадаха — Джек се зачуди дали щеше да се смее, ако беше видял това на кино, а не тук, в приземния коридор на вонящия хотел, и ако под мишниците му не се стичаше кръв. Излъсканият стоманен шлем, толкова приличащ на птича глава, падна на пода с приглушено тупване. Извитият полумесец около шията, който би трябвало да не позволява на противника на рицаря да забие острието на копието си в гърлото му, се свлече сред дрънченето на ризницата. Бронята рухна като стоманена лавица за книги. Набедрениците се разпаднаха. Една-две секунди върху прогнилия килим валеше дъжд от метал, а после от всичко остана само купчина старо желязо.

Джек се облегна на стената и се огледа с ококорени очи, сякаш очакваше доспехите отново да се слепят. Всъщност той наистина очакваше нещо такова. Но като видя, че не се случва нищо, се обърна наляво, към фоайето… и забеляза, че към него бавно се движат още доспехи. Носеха белезникаво, покрито с плесен знаме. Върху него имаше символ, който Джек позна — беше го виждал на знамената, носени от конниците, ескортиращи черния дилижанс на Морган дьо Орис по пътя към Големия пущинак и към павилиона на кралицата. Знакът на Морган — но това не бяха хората на Морган, смътно усети той. Те просто носеха неговото знаме като някаква болезнена подигравка към този натрапник, който си позволяваше да краде единствената причина за съществуването им.

— Не мога повече! — дрезгаво прошепна Джек. Перцето потреперваше между пръстите му. Нещо му се беше случило — някак си се беше повредило, когато го използува, за да унищожи доспехите, излезли от бар „Чаплата“. Слоновата кост, по-рано с цвета на прясна сметана, бе видимо пожълтяла. Цялата повърхност се беше покрила с тънки пукнатини.

Доспехите настъпателно трополяха. Някой бавно изтегли дълъг меч със страховито двойно острие.

— Не мога повече — изстена Джек. — О, Господи, не мога повече. Изморен съм, не мога повече, моля ви, не мога повече, не мога повече…

„Пътниче Джек, пътниче Джек, приятелче…“

— Спийди, не мога! — изкрещя той. По мръсното му лице се стичаха сълзи. Доспехите се приближаваха с неумолимостта на автомобилни части върху поточна линия. Чу свиренето на полярен вятър в черния им студ.

„… ти си тук, в Калифорния, за да го върнеш.“

— Моля те, Спийди, не мога повече!

Те протягаха ръце към него — лица на роботи от черен метал, ръждясали набедреници, покрити с мухъл и плесен ризници.

„Трябва да направиш всичко възможно“ — изтощен прошепна Спийди и после вече го нямаше. Джек остана сам — за да остане прав или да падне на колене.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА

ДЖЕК И ТАЛИСМАНЪТ

1.

„Направихте грешка — чу Джек призрачен глас, докато стоеше пред бар «Чаплата» и гледаше как доспехите се приближават към него. С гласа дойде и образът — разгневен мъж, всъщност просто поотрасло момче, което крачи по улицата на уестърна към камерата и закопчава първо един колан с револвери, после втори, така че да се кръстосат на корема му. — Направихте грешка. Трябваше да убиете и двамата братя Елис!“

От всичките филми на майка си Джек винаги бе харесвал най-много „Последният влак за Хангтаун“, направен през 1960 година и пуснат по екраните през 1961. Беше филм на „Уорнър Брадърс“ и главните роли — както в много от техните филми с малък бюджет — се изпълняваха от актьорите, известни от десетината телевизионни сериала на „Уорнърс“, които се произвеждаха като на конвейр. Джек Кели от шоуто „Единакът“ също играеше в „Последният влак“ (учтивия комарджия), както и Андрю Дугън от "Мелодията на „Бърбън Стрийт“ (злия земевладелец). Клинт Уокър, известен с телевизионния си герой Боуди Шайена, тук изпълняваше главната роля (Рейф Елис — пенсиониран шериф, който още веднъж трябва да грабне револвера). За ролята на момичето от мюзикхола с нежни ръце и златно сърце първоначално бяха определили Ингър Стивънс, но тя бе хванала остър бронхит и беше заменена с Лили Кавано. Ролята бе от тези, които тя би могла да изиграе добре и в кома. Веднъж, когато родителите му мислеха, че спи, и си говореха във всекидневната на първия етаж, Джек изтича бос до банята да пие вода и чу майка си да казва нещо изумително — поне достатъчно изумително, та той да го запомни: „Всички жени, чиито роли съм играла, знаеха как да правят любов, но нито една не знаеше как се пърди“ — каза Лили на Фил.

Уил Хъчинс, известен от главната роля в друга програма на „Уорнър Брадърс“ („Новакът“), също играеше и в този филм. „Последният влак за Хангтаун“ беше любим на Джек главно заради героя на Хъчинс. Именно той — Анди Елис — се яви в изморените му, залитащи, претоварени мисли сега, когато гледаше как доспехите маршируват по тъмния коридор към него.

Анди Елис беше малодушният по-малък брат, който побеснява в последните кадри. След като се е спотайвал и треперил от страх през целия филм, той накрая се изправя лице в лице с жестоките главорези на Дуган, след като главорезът-главатар (пресъздаден от свирепия на вид, брадясал Джек Елам, който играеше главатар на главорези във всякакви епопеи на „Уорнър Брадърс“ — и в киното, и в телевизията) бе застрелял брат му Рейф в гръб.

Хъчинс вървеше по прашната широкоекранна улица, закопчаваше коланите с револверите на брат си с тромави пръсти и викаше: „Хайде! Хайде, аз съм готов! Направихте грешка! Трябваше да убиете и двамата братя Елис!“

Уил Хъчинс не беше най-великият актьор на всички времена, но в този момент бе постигнал — поне в очите на Джек — истински връх на актьорско превъплъщение. Ясно личеше, че младежът отива на смърт и знае това, но е решен да го направи независимо от всичко. И макар да го беше страх, не проявяваше никакво колебание — вървеше целеустремено, сигурен какво иска, въпреки че катарамите на коланите му създаваха затруднения.

2.

Доспехите прииждаха, скъсяваха разстоянието и се клатушкаха като роботи-играчки. „Липсват им само ключовете за навиване на гърба“ — помисли си Джек.

Изправи се с лице към тях. Държеше пожълтялото перце между палеца и показалеца на дясната си ръка, сякаш готов да удари струните.

Те като че ли се поколебаха, усетили безстрашието му. Самият хотел сякаш внезапно се поколеба или отвори очи за опасността — по-голяма, отколкото беше предполагал отначало. Дъските на подовете изстенаха, няколко врати с трясък се затвориха една след друга, а месинговите украшения по покривите за миг спряха да се въртят.

После доспехите пак затрополиха напред. Бяха вече плътна движеща се стена от брони, ризници, набедреници, шлемове и блестящи метални навратници. Един държеше железен боздуган с шипове, друг martel de fer. Този в средата стискаше двуостър меч.

Изведнъж Джек тръгна към тях. Очите му искряха. Насочи перцето напред. Лицето му се освети от ослепителния блясък на Язон. Той

се пренесе

за миг в Териториите и стана Язон. Тук зъбът от акула, който вече не беше перце, сякаш пламтеше. Приближи се към тримата рицари и единият свали шлема си. Откри се едно от онези древни, бледи лица — този път с широки челюсти. Шията му беше осеяна с тъмни брадавици като капки от восъчна свещ. Той хвърли шлема върху него. Язон лесно се изплъзна

и

отново се пренесе в битието си на Джек, тъкмо когато шлемът рикошираше от ламперията на стената зад него. Пред себе си видя безглави доспехи.

„Смяташ ли, че така ще ме уплашиш? — презрително си помисли той. — Този номер вече съм го виждал. Той не ме плаши, и ти не ме плашиш, ще го взема и толкова!“

Този път не усети просто че хотелът слуша — този път той като че ли се отдръпваше от него, както тъканта на храносмилателен орган би се отдръпнала от парче отровно месо. Горе, в петте зали, където бяха загинали петимата рицари-пазители, пет прозореца се пръснаха като от изстрел. Джек се спусна към доспехите.

Някъде горе Талисманът пропя с чистия си, мелодичен, тържествуващ глас: „Язон! При мен!“

„Хайде! — извика Джек на доспехите и избухна в смях. Не можеше да спре да се смее. Смехът никога не му се бе струвал толкова силен и могъщ, толкова хубав — като водата на планински поток или на дълбока река. — Хайде, аз съм готов! Не знам от коя скапана Кръгла маса сте дошли, но трябваше да си стоите там! Направихте грешка!“

Разсмя се още по-силно, но вътрешно бе изпълнен с мрачна решителност като Вотан на скалата на валкириите. Нахвърли се върху олюляващата се безглава фигура в средата.

— Трябваше да убиете и двамата братя Елис! — изкрещя той и заби перцето за китара, дадено му от Спийди, в зоната мразовит въздух, където би трябвало да се намира главата на рицаря. Доспехите рухнаха.

3.

В спалнята си в „Алхамбра“ Лили Кавано Сойер вдигна очи от книгата, която четеше. Стори й се, че чува някой — не, не просто някой, а Джек — да я вика от дъното на празния коридор, или даже от фоайето. Тя се ослуша с широко отворени очи, със стиснати устни, с разтуптяно сърце… Никой. Джеки все още го нямаше, ракът все още я ядеше хапка по хапка и оставаше цял час и половина преди да може да вземе следващото от големите кафяви хапчета, които поне малко притъпяваха болката й с конската си доза.

Все по-често се замисляше дали да не ги изпие всичките наведнъж. Така болката нямаше просто да се притъпява за малко — щеше да секне завинаги. „Казват, че ракът не се лекува, но не вярвайте на тези глупости, госпожо — защо не глътнете двадесетина от тези. Какво ще кажете? Искате ли да опитате?“

Не го бе направила само заради Джек — толкова силно искаше да го види пак, та вече си въобразяваше, че чува гласа му. И то не просто да изрича името й — нещо елементарно, макар и сантиментално, а да цитира един от старите й филми.

„Превърнала си се в побъркана старица, Лили“ — сгълча се тя, измъкна една цигара от пакета „Хърбърт Таритън“ и я запали с тънките си, треперещи пръсти. Дръпна два пъти и я загаси. След всяко трето дръпване започваше да кашля, а напоследък кашлицата като че ли раздираше гърдите й. „Побъркана старица.“ Пак вдигна книгата, но не можа да чете. От очите й се стичаха сълзи, а вътрешностите я боляха — боляха я, о, как само я боляха — и й се искаше да изпие всичките кафяви хапчета, но толкова жадуваше пак да го види, пак да види скъпия си син с високо умно чело и блестящи очи.

„Върни се у дома, Джеки — помисли си тя, — моля те, върни се скоро, иначе следващия път ще трябва да си говорим с помощта на чинийката на някой медиум. Моля те, Джек, моля те, върни се у дома.“

Лили затвори очи и се опита да поспи.

4.

Рицарят, който беше носил железния боздуган с шиповете, се олюля — на мястото на корема му нямаше нищо — и след това избухна. Последният вдигна бойния си чук… и просто се свлече на купчина. Джек стоеше сред развалините и се смееше, но щом погледна перцето на Спийди, млъкна.

То вече бе станало тъмножълто и изглеждаше древно. Пукнатините му бяха огромни.

„Няма значение, пътниче Джек. Продължавай нататък. Мисля, че наоколо се мотае още една от тези тенекиени кутии. Но ти ще се справиш с нея, нали?“

— Ако трябва, ще се справя — отвърна Джек на глас.

Срита настрани някакви набедреници, шлемове и брони и тръгна по средата на коридора. Подът под кецовете му поскърцваше. Стигна до фоайето и се огледа.

„Джек! Ела при мен! Джек! Ела при мен!“ — пропя талисманът.

Джек тръгна нагоре по стълбите. По средата се спря, погледна към площадката и видя последния рицар да се взира в него. Беше гигант, висок над единадесет стъпки, с броня и черно перо. В очния прорез на шлема му пламтеше свирепа червена светлина.

Ръката му в желязна ръкавица стискаше огромен боздуган.

За миг Джек замръзна на стъпалата, после продължи нагоре.

5.

„Оставили са най-лошото последно“ — помисли си Джек и както се качваше нагоре към черния рицар,

пак

се плъзна

в Язон. И тук рицарят бе в черни доспехи, но те изглеждаха различни. Забралото беше вдигнато и лицето под него почти не се виждаше, цялото бе покрито със стари, изсъхнали язви. Джек ги позна. Този тип се бе приближил твърде близо до някоя от търкалящите се огнени топки в Прокълнатите земи и не му се беше разминало.

По стълбите с широки перила, но не от махагон от Карибските острови, а от твърдото дърво на Териториите, срещаше и други фигури. Не можеше да ги види съвсем ясно. Фигури с наметала и фигури с копринени ризи, жени с дълги бели рокли и с блестящи бели воали, спускащи се над разкошните им прически. Тези хора бяха красиви, но обречени — или може би призраците винаги изглеждат така на живите. Защо иначе самата представа за призраци поражда такъв ужас?

„Язон! При мен!“ — пропя талисманът и за миг цялата разчленена действителност сякаш рухна. Той не се пренесе в другия свят, а усети, че пада през светове като човек, пропадащ през прогнилите подове на древна дървена кула, етаж след етаж. Не се страхуваше. Хрумна му мисълта, че може би никога няма да успее да се върне — че просто завинаги ще продължи да пада през веригата от действителности или ще се загуби като в гъста гора — но веднага я отхвърли. Всичко това се случваше на Язон

(и на Джек)

за частица от секундата — по-малко време, отколкото му трябваше, за да изкачи още едно стъпало. Щеше да се върне — той беше единствен по природа и не вярваше, че такъв човек може да се загуби, понеже той имаше място във всички светове. „Но аз не съществувам едновременно във всички тях — помисли си Язон.

(Джек) —

Именно това е важното, в това е разликата. Аз прелитам през тях — вероятно твърде бързо, за да ме види някой, и след мен остава звук като пляскане на ръце или леко свистене, когато въздухът затваря празнотата, отворена в пространството от милисекундното ми пребиваване.“

В много от тези светове черният хотел беше черна руина — той смътно се досещаше, че в тези светове голямото зло, надвиснало сега над тънката нишка, опъната между Калифорния и Териториите, вече се е случило. В един от тях бурното, блъскащо се в брега море имаше болезнен, мъртвешки зелен цвят; небето също приличаше на гангрена. В друг видя летящо създание, голямо колкото заселнически фургон, да свива крила и да се спуска към земята като ястреб. То сграбчи нещо като овца и пак се издигна нагоре с окървавеното животно в човката си.

Щрак… щрак… щрак. Световете се сменяха пред очите му като карти, разбърквани от професионален комарджия.

Пак видя хотела. Пред него се изредиха няколко различни варианта на черния рицар, но намеренията на всичките бяха едни и същи — разликите бяха толкова незначителни, колкото тези в дизайна на конкуриращи се автомобили. Веднъж попадна в черна палатка, пълна със задушливата остра миризма на прогнило платно — имаше много дупки и през тях влизаха прашни, пречупени слънчеви лъчи. В този свят Джек/Язон се катереше по някаква въжена стълба, а черният рицар стоеше в някаква дървена кошница досущ като гарваново гнездо. После пак се пренесе… и пак… и пак.

В един от световете океанът гореше, в друг хотелът беше като в Пойнт Венути, само че бе до половината потопен в океана. За миг сякаш се озова в асансьор, а рицарят надничаше през отвора над него. После се намери на някакъв склон, а горе бдеше огромна змия с дълго, мускулесто тяло, покрито с броня от блестящи черни люспи.

„Кога ще стигна до края на всичко това? Кога ще спра да падам през подовете и просто ще се стоваря в мрака?“

„Джек! Язон! — повика го талисманът, повика го във всичките светове. — При мен!“

Джек тръгна към него — и беше същото като да си тръгнеш за вкъщи.

6.

Видя, че е бил прав — беше изкачил само няколко стъпала. Но действителността отново се бе втвърдила. Черният рицар — неговият черен рицар, черният рицар на Джек Сойер — стоеше на площадката и му препречваше пътя. Вдигна боздугана си.

Джек се уплаши, но продължи да се качва. Протегна пред себе си перцето на Спийди.

— Няма да се разправям с тебе — каза той. — Махни се от пътя ми…

Черната фигура замахна с боздугана и го стовари с невероятна сила. Джек отскочи встрани. Боздуганът се вряза в дървото, точно където Джек стоеше преди малко, и разцепи стъпалата. Отдолу зейна кух мрак.

Рицарят изтръгна боздугана. Джек прескочи две стъпала с перцето на Спийди между палеца и показалеца си… и изведнъж то просто се разпадна, посипа се като ситен дъждец от пожълтели парченца слонова кост върху кецовете му. Джек зашеметено се взираше в късчетата.

Звук на мъртвешки смях.

Рицарят вдигна боздугана с полепнали по него трески и парчета от стария влажен стълбищен килим. Горещият пламък струеше от очния прорез в шлема на призрака. Той сякаш одра обърнатото към него лице на Джек и между очите му бликна кръв.

Отново хриплив смях. Не го чуваше с ушите си. Знаеше, че и тези доспехи са празни като другите — просто стоманен кожух за все още неумрял дух, но смехът кънтеше в главата му. „Загуби, момче — наистина ли мислеше, че тази жалка дреболийка ще ти помогне да се справиш с мене?“

Боздуганът пак връхлетя, този път отстрани, и Джек успя да откъсне поглед от червения пламък точно навреме, за да се наведе — чу боздугана да изсвистява над главата му секунда преди да се стовари върху перилото и да отнесе еднометрово парче от него.

С метално скърцане рицарят се наведе към него в някаква ужасна, саркастична пародия на загриженост, след това вдигна боздугана за още един зловещ удар.

„Джек, ти нямаше нужда от вълшебен сок, за да се пренасяш отвъд, нямаш нужда и от вълшебно перце, за да разкараш туй джезве оттука!“

Боздуганът отново засвистя във въздуха. Джек залитна назад и пое дълбоко дъх. Мускулите на раменете му запариха около раните от шиповете.

Боздуганът мина на сантиметри от гърдите му, преди да окоси няколко от подпорите на перилата, сякаш бяха клечки за зъби. Джек се олюля на ръба на нищото, чувствуваше се абсурден и комичен като Бъстър Китън. Опита се да се опре на остатъка от перилото отляво, но под ноктите му се забиха тресчици. Болката бе толкова пареща и остра, та за миг му се стори, че очните му ябълки ще се пръснат. После се хвана със здравата си дясна ръка, успя да се задържи и се дръпна от ръба.

„Цялото вълшебство е в тебе, Джек! Още ли не си го разбрал?“

За минута той просто стоеше и се опитваше да си поеме дъх, след това пак погледна нагоре, към безизразното желязно лице.

— Я се разкарай, сър Гауин!

Рицарят пак наклони огромния си шлем с неочаквано деликатен жест, сякаш казваше нещо като: „Извинявай, моето момче, не те чух… на мен ли говориш?“ После отново замахна с боздугана.

Може би заслепен от страха си, досега Джек не бе забелязал колко бавни всъщност бяха тези замахвания, колко ясно съобщаваха траекторията на всеки ужасен удар. „Сигурно са му ръждясали сглобките“ — помисли си той. Във всеки случай сега, когато главата му се бе прояснила, беше достатъчно просто да се приближи, за да може ударът да падне зад него.

Изправи се на пръсти, протегна ръце и сграбчи черния шлем. Металът бе болезнено топъл — като изгаряща от температура плът.

— Махай се от лицето на този свят — изрече Джек с тих, спокоен глас, сякаш просто подхващаше разговор. — Заповядвам ти в нейно име.

Червената светлина в шлема изгасна като свещ в издълбана тиква и изведнъж цялата тежест — най-малко седем килограма — се стовари в ръцете му, защото под шлема вече нямаше нищо, доспехите се бяха разпаднали.

— Трябваше да убиете и двамата братя Елис — каза Джек и захвърли празния шлем. Той тупна на пода, изтрака и се търкулна като играчка. Хотелът сякаш уплашено се сви.

Джек се обърна към широкия коридор на втория етаж и тук най-сетне имаше светлина — чиста и ясна като в деня, когато видя летящите в небето хора. Коридорът завършваше пак с двойни врати и те бяха затворени, но от вертикалния процеп между тях се процеждаше достатъчно светлина, за да се разбере, че вътре наистина е много, много светло.

А така му се искаше да види ярката светлина, да разбере откъде идва тя! Защото за да стигне до нея, бе вървял дълго и то в тъмен, непрогледен мрак.

Вратите бяха тежки, покрити с фина резба. Над тях пишеше с малко поолющени, но въпреки това съвсем четливи букви: "Бална зала „Териториите“.

— Ей, мамо — каза Джей Сойер с тих, възхитен глас и тръгна към блясъка. Сърцето му се свиваше от щастие и всичко сякаш беше дъга, дъга, дъга. — Ей, мамо, мисля, че стигнах. Наистина мисля, че стигнах.

Леко и със страхопочитание той хвана по една дръжка във всяка ръка и ги натисна. Отвори вратите и чистата бяла светлина обля озареното му от щастие лице.

7.

Точно в мига, в който Джек се разправи с последния от петте рицари-пазители, Сънлайт Гардънър гледаше назад към плажа. Чу приглушен тътен, като че ли малък заряд динамит избухна някъде в хотела. В същата секунда ярка светлина блесна от прозорците на втория етаж на „Азенкур“, а резбованите месингови символи — луни, звезди, планетоиди и странни изкривени стрели — едновременно спряха да се въртят.

Гардънър се беше издокарал като някое тъпо ченге от лосанжелоския отдел за борба с тероризма. Над бялата си риза бе навлякъл издута черна противокуршумна жилетка, на дясното му рамо висеше радиостанция в платнена торба. Плътната й къса антена подскачаше при всяка негова стъпка. През другото си рамо беше метнал „Уедърби 360“ — ловна пушка, голяма почти колкото зенитно оръдие, която би накарала самия Робърт Рурк да умре от завист. Гардънър я бе купил преди шест години, когато обстоятелствата наложиха да се отърве от предишната си ловна пушка. Оригиналният й калъф, направен от кожа на зебра, беше в багажника на черния кадилак, заедно с тялото на сина му.

— Морган!

Морган не се обърна. Той стоеше и надничаше над няколко струпани скали, които стърчаха в пясъка като черни зъби. На двадесет стъпки от скалите и само пет стъпки над най-високата точка на прилива лежеше Спийди Паркър, двойник на Паркъс. Като Паркъс той някога бе наредил да жигосат Морган — от вътрешните страни на едрите му бели бедра сега имаше белези. По тези белези познаваха предателите в Териториите. Единствено поради застъпничеството на самата кралица Лаура белезите бяха от вътрешната страна на бедрата, а не на бузите му. Така можеше почти винаги да ги крие под дрехите си. Морган — този, както и онзи — не беше обикнал кралицата повече, макар и да се бе застъпила за него, но омразата му към Паркъс, надушил тогавашния заговор, бе нараснала до безграничност.

Сега Паркъс/Паркър лежеше на пясъка по очи, с покрита с гнойни рани глава. От ушите му бавно капеше кръв.

На Морган му се искаше да вярва, че Паркър е още жив, че още страда, но бе видял гърбът му да се надига за последен път малко след като той и Гардънър дойдоха при скалите преди около пет минути.

Когато Гардънър го повика, Морган не се обърна, защото беше потънал в съзерцание на стария си враг, най-сетне повален. Ако някой твърди, че отмъщението не е сладко, греши.

— Морган! — пак изсъска Гардънър.

Този път Морган се обърна намръщен.

— Е? Какво искаш?

— Погледни! Покривът на хотела!

Морган видя, че всички ветропоказатели и украшения по покрива — фигурите от кован месинг, които преди това се въртяха с абсолютно еднаква скорост, независимо дали духаше лек ветрец или свиреп ураган — стояха неподвижни. В същия миг земята под краката им потрепера. Сякаш някакъв огромен подземен звяр се бе размърдал в зимния си сън. Морган почти би повярвал, че му се е сторило, ако не бяха разширените кръвясали очи на Гардънър. „Хващам се на бас, че ти се иска никога да не беше напускал Индиана, Гард — помисли си Морган. — В Индиана няма земетресения, нали така?“

От всички прозорци на „Азенкур“ отново блесна светлина.

— Какво означава това, Морган? — дрезгаво попита Гардънър. Морган разбра, че дивата ярост от загубата на сина му за пръв път отстъпва пред страха му за самия него. Това бе досадно, но пък можеше да го насъска до предишния му бяс, ако се наложеше. Само че Морган не искаше точно сега да хаби енергия за нещо, което нямаше пряко отношение към проблема — отърваването на света, на всички светове, от Джек Сойер, който от досадник в началото се беше превърнал в най-чудовищния проблем в живота на Слоут.

Радиостанцията на Слоут изписука: „Началникът на Четвъртия червен отряд търси Слънчевия човек! Обади се, Слънчеви човеко!“

— Слънчевия човек слуша — изграчи Сънлайт. — Какво има? Приемам, началнико на Четвърти червен отряд.

Гардънър изслуша четири несвързани, развълнувани, абсолютно еднакви доклада. Двамата със Слоут не научиха нищо ново — блеснала светлина, спрели да се въртят ветропоказатели, може би земни вибрации или първи трус на земетресение — но въпреки това Гардънър ентусиазирано се трудеше по всеки доклад, задаваше въпроси, крясваше „край“ след всяко предаване, понякога прекъсваше докладващите с „повторете“ или „разбрано“. Слоут си помисли, че Сънлайт прилича на второстепенен актьор във филм за природно бедствие.

Но ако това му помагаше да се отпусне, Слоут нямаше нищо против. Така поне не му се налагаше да отговаря на въпросите му… а като се замисли за това, реши, че може би Гардънър не иска да чуе отговора на въпросите си и затова се вживява толкова в несвързания брътвеж по радиото.

Пазителите бяха мъртви или извън строя. Затова спряха ветропоказателите и точно това показваше блесналата светлина. Талисманът не беше у Джек… поне още не. Когато това станеше, всичко в Пойнт Венути щеше наистина да се разтърсва, да се преобръща и да стене. И Слоут вече смяташе, че Джек наистина ще намери талисмана… че открай време е бил предопределен да го намери. Това обаче не го плашеше.

Вдигна ръка и докосна закачения на шията му ключ.

Гардънър беше свършил с „край“, „разбрано“ и „продължавайте“. Прибра радиостанцията в окачената на рамото си торба и погледна Морган с ококорени, уплашени очи. Преди да успее да продума, Морган леко сложи ръце на раменете му. Ако изобщо можеше да изпитва обич към някого другиго освен към бедния си мъртъв син, то изпитваше обич — доста изкривена, разбира се — именно към този човек. Бяха извървели дълъг път заедно и като Морган дьо Орис и Озмънд, и като Морган Слоут и Робърт Сънлайт Гардънър.

В Юта Гардънър бе застрелял Фил Сойер с пушка, която много приличаше на метнатата през рамото му сега.

— Слушай, Гард — спокойно каза той, — ще спечелим.

— Сигурен ли сте? — прошепна Гардънър. — Мисля, че е убил Пазителите, Морган. Знам, че звучи откачено, но наистина мисля… — Той млъкна. Покритите му със слюнка устни трепереха.

— Ще спечелим — повтори Морган със същия спокоен глас и наистина беше сигурен в това. Изпълваше го чувство за ясна предопределеност. Много години бе чакал този миг. Решимостта му си остана непоколебима — такава беше и сега. Джек щеше да излезе с талисмана в ръце. Той имаше огромна сила… но беше крехък.

Погледна окуляра на пушката „Уедърби“, която можеше да повали препускащ носорог, после докосна ключа за светкавиците.

— Оборудвани сме добре и когато излезе, ще го посрещнем — каза Морган и добави: — И в двата свята. Стига да не загубиш куража си, Гард. Стига да си до мен.

Треперещите устни се постегнаха.

— Морган, разбира се, аз ще…

— Спомни си кой уби сина ти — каза тихо Морган.

В мига, в който Джек Сойер бе забил нажежената монета в челото на едно чудовище в Териториите, Руел Гардънър, от шестгодишен страдащ от сравнително леки епилептични припадъци (от същата възраст синът на Озмънд бе започнал да проявява симптомите на това, което наричаха болестта на Прокълнатите земи), изглежда бе получил фатален припадък на задната седалка на кадилак, каран от вълкодлак по шосе Е-70 от Калифорния на запад към Илиной, и бе умрял от задушаване в ръцете на Сънлайт Гардънър.

Очите на Гардънър сякаш щяха да изскочат от орбитите си.

— Спомни си — тихо повтори Морган.

— Лоши — прошепна Гардънър. — Всички момчета са лоши. Това е аксиома. И особено това момче.

— Точно така! — съгласи се Морган. — Задръж тази мисъл! Можем да го спрем, но искам да съм сигурен, че може да излезе от хотела само на твърда земя.

Той заведе Гардънър при скалата, откъдето бе наблюдавал Паркър. Видя, че върху мъртвия негър започват да кацат мухи — подути мухи-албиноси. Наистина прекрасно! Ако имаше списание като „Варайъти“, издавано и четено от мухи, Морган с удоволствие би купил рекламно пространство, за да ги привлече към мястото, където лежеше Паркър. Дойдеше ли една, щяха да дойдат и всички останали. Щяха да снасят яйцата си в гънките на гниещата му плът и човекът, жигосал бедрата на двойника му, щеше да служи за инкубатор на личинки. Каква разкошна идея! Морган посочи към пристана.

— Надуваемата лодка е там — рече той. — Прилича на кон, един Господ знае защо. В сенките е, но ти винаги си бил чудесен стрелец. Дали не би могъл да я улучиш, Гард, да я надупчиш с куршуми? Хайде, потопи тази проклета лодка!

Гардънър свали пушката от рамото си, погледна в окуляра и затърси целта.

— Видях я — злорадо прошепна той накрая и дръпна спусъка. Ехото дълго отеква над водата, после утихна. Цевта на пушката отскочи нагоре, после отново се сведе. Гардънър стреля пак. И пак.

— Улучих я — рече той и отпусна оръжието. Бе възвърнал куража си и пак вирна нос. Усмихваше се така, както се бе усмихвал, когато се върна от онази поръчка в Юта. — Вече е само пукнат балон във водата. Искаш ли да погледнеш в окуляра? — Той предложи пушката на Слоут.

— Не — отвърна той. — Щом казваш, че си я улучил, значи си я улучил. Сега ще трябва да излезе на твърда земя и ние знаем от коя посока ще дойде. Мисля, че ще носи това, което ни пречеше толкова години.

Гардънър вдигна светналите си очи към него.

— Предлагам да се преместим ето там. — Морган посочи старата, покрита с дъски пътека точно до оградата, където бе прекарал толкова много часове в наблюдение на хотела и в мисли какво ли има в балната зала.

— Добре…

И тогава земята застена и се разтърси под краката им — подземният звяр се беше събудил, протягаше се и ревеше.

В същия миг всички прозорци на „Азенкур“ се изпълниха с ослепителна бяла светлина — светлината на хиляди слънца. Прозорците се пръснаха едновременно и стъклата се посипаха в диамантен дъжд.

— Спомни си за сина си и ме следвай! — изкрещя Слоут. Чувството за предопределеност сега бе още по-ясно, ясно и неоспоримо. В края на краищата беше предопределено той да спечели.

Двамата се затичаха по разтърсващия се плаж към пътеката.

8.

Джек смаян пристъпваше по лъскавия под на балната зала. Гледаше нагоре с искрящи очи. Лицето му бе окъпано в чистия бял блясък, който носеше всички цветове — цветовете на изгрева, цветовете на залеза, цветовете на дъгата. Талисманът висеше във въздуха високо над него и бавно се въртеше.

Беше кристално кълбо с обиколка може би около деветдесет сантиметра — блясъкът около него бе толкова ослепителен, че не можеше да се каже точно колко е голямо. Грациозно извити линии прорязваха повърхността му, сякаш очертаваха географски ширини и дължини… „И защо не? — помисли си Джек, все още замаян от учудване и възторг. — Той е светът — микрокосмос на всички светове. Нещо повече, той е оста на всички възможни светове.“

Пееше, въртеше се, блестеше.

Джек стоеше под него, къпеше се в топлината му и ясно усещаше добронамерената му мощ. Стоеше сякаш в някакъв сън, мощта се вливаше в него като чист пролетен дъжд, събуждащ скритата сила на милиарди семенца. Почувствува неописуема радост да прелита през съзнанието му като ракета. Джек Сойер се засмя и скри вдигнатото си нагоре лице с две ръце — и в отговор на тази радост, и в подражание на полета й.

— Ела при мен тогава! — извика той и се плъзна

(през? към?)

в

Язон.

— Ела при мен тогава! — извика пак на мелодичния и леко напевен език на Териториите. Извика го през смях, но от очите му се стичаха сълзи. Разбра, че експедицията е започнала с другото момче и затова трябва да свърши с него. Откъсна се и

се плъзна

обратно

в

Джек Сойер.

Горе талисманът трептеше във въздуха, бавно се въртеше и хвърляше светлина, топлина и усещане за истинска доброта, за белота.

— Ела при мен!

Талисманът се заспуска надолу.

9.

И така, след много седмици, след трудни преживявания, тъмнина и отчаяние, след като намери и отново загуби приятели, след дни на тежък труд и нощи, прекарани във влажни копи сено, след битки с демоните на мрака (някои от които живееха в пукнатината на собствената му душа) — след всичко това талисманът идваше при Джек Сойер.

Той го гледаше как се спуска и нямаше никакво желание да избяга, но имаше чувството, че цели светове са изложени на риск, че цели светове висят на косъм. Истинска ли беше частта от Язон в него? Синът на кралица Лаура е бил убит — той беше призрак, в когото се кълняха хората от Териториите. И все пак Джек реши, че е истинска. Експедицията на Джек за талисмана — експедиция, която е била предназначена за Язон — го бе върнала към живота за малко — всъщност Джек имаше двойник, поне в известен смисъл. Ако Язон бе призрак, както рицарите бяха призраци, можеше като нищо да изчезне, когато блестящият, въртящ се глобус докосне протегнатите му нагоре ръце. Значи Джек щеше да го убие за втори път.

„Не се тревожи, Джек“ — прошепна му някакъв глас, топъл и ясен.

Спускаше се надолу — глобус, свят, светове. Той беше красота и топлина, той беше доброта, той беше възкресение на бялото. И както винаги е било и винаги трябва да бъде с бялото, беше ужасно крехък.

Докато талисманът се спускаше, в главата на Джек преминаваха светове. Сега не пропадаше през пластове действителност, а виждаше цял космос от действителности — препокриващи се, свързани като риза от

(действителност)

железни брънки.

„Протегнал си ръце към вселена от светове, към космос от доброта, Джек. — Гласът бе на баща му. — Не го изпускай, синко. В името на Язон, не го изпускай!“

Светове върху светове върху светове — някои великолепни, други като ад, осветявани за миг от топлата бяла светлина на тази звезда, на този кристален глобус, прорязан от тънки гравирани линии. Той бавно се спускаше надолу към протегнатите треперещи ръце на Джек Сойер.

— Ела при мен! — извика му момчето, както му бе пропявал самият талисман. — Хайде, ела при мен!

Беше на метър от ръцете му и ги обливаше с меката си, целебна топлина, после дойде по-близо и по-близо. Поколеба се за миг, като се въртеше бавно с леко наклонена ос, и Джек вече виждаше по повърхността му блестящите, трептящи очертания на континенти, океани и снежни върхове. Поколеба се… и после бавно се плъзна в протегнатите ръце на момчето.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА

НОВИНИ ОТВСЯКЪДЕ

1.

Лили Кавано, която бе потънала в неспокоен сън, след като и се стори, че чува гласа на Джек някъде отдолу, стреснато се изправи в леглото. За пръв път от седмици восъчножълтите й бузи порозовяха. В очите й блесна дива надежда.

— Язон? — ахна тя и се намръщи. Синът й не се казваше така. Но в съня, от който току-що се събуди, беше имала син с това име, а и самата тя бе друга жена. Всичко идваше от лекарствата, разбира се. Лекарствата просто изкривяваха сънищата й.

— Джек? — пак опита тя. — Джек, къде си?

Нямаше отговор… но тя го усещаше, беше сигурна, че е жив. За пръв път от много време — шест месеца може би — се чувствуваше наистина добре.

— Джеки — изрече тя и грабна цигарите си. Погледна ги за миг и ги запрати в другия край на стаята, където те тупнаха върху купчината боклуци в камината, които възнамеряваше да изгори привечер. — Мисля, че току-що се отказах от цигарите за втори и последен път в живота си, Джеки. Дръж се, хлапе. Мама те обича.

Изведнъж усети, че се е ухилила широко без никаква причина.

2.

Дони Киган, който дежуреше в кухнята на дома „Слънчева светлина“, когато Вълк излезе от сандъка, беше оцелял в онази ужасна нощ. Джордж Ъруинсън, вторият дежурен, не бе имал този късмет. Сега Дони живееше в доста по-традиционно сиропиталище в Мънси, Индиана. За разлика от някои други момчета от дома „Слънчева светлина“, той беше истински сирак — Гардънър бе имал нужда от няколко, за да замаже очите на щатските власти.

Сега Дони замаяно миеше с парцал един тъмен коридор на горния етаж. Изведнъж вдигна глава и замъглените му очи широко се отвориха. Облачното небе, от което върху унилите декемврийски нивя падаха дребни снежинки, внезапно се проясни на запад и пропусна един-единствен плътен слънчев лъч — страхотен и възвишен в самотната си красота.

— Прав си, аз наистина го обичам! — тържествуващо изкрещя Дони. Той викаше на Фърд Джанклоу, макар че в главата си имаше бръмбари за сто глави и вече бе забравил името му. — Той е красив и аз наистина го обичам!

Дони изцвили идиотския си смях, само че сега дори смехът му бе почти прекрасен. Няколко момчета се показаха на вратите си и изумено се втренчиха в него. Лицето му се къпеше в слънчевата светлина на единствения чист, ефимерен лъч и вечерта едно от момчетата прошепна на свой близък приятел, че за момент Дони му заприличал на Иисус.

Мигът отмина. Облаците се сгъстиха и скриха странно ясното късче небе, снегът се засили и вечерта се разрази първата голяма зимна буря за сезона. Дони обаче бе разбрал — и за един кратък миг дори знаеше — какво всъщност означава чувството на обич и тържество. Познанието отмина бързо, както отминават сънищата след като се събудим… но той никога не забрави самото чувство — това почти зашеметяващо чувство за благодат, поне веднъж видяна и изпитана, вместо да бъде обещавана, а после отказвана; чувството за чистота и нежна, озаряваща обич; чувството на екстаз при възкресението на бялото.

3.

Съдията Феърчайлд, който бе изпратил Джек и Вълк в дома „Слънчева светлина“, вече не беше никакъв съдия и щом изтечеше срокът на последното обжалване на присъдата му, щеше да отиде в затвора. Вече нямаше никакво съмнение, че ще свърши в затвора и че ще лежи дълго. Може би изобщо нямаше да излезе. Беше възрастен човек, с не много добро здраве. Ако не бяха намерили проклетите трупове…

Беше запазил присъствие на духа, доколкото беше възможно при създалите се обстоятелства, но сега, както седеше и си чистеше ноктите с дългото острие на джобното си ножче в кабинета в дома си, го затисна голямата сива вълна на депресията. Той изведнъж отдръпна ножчето от грубите си нокти, погледна го замислено и после пъхна острието в дясната си ноздра. Подържа го там за миг и след това прошепна: „О, по дяволите! Защо не?“ Рязко тласна ръка и изпрати десетсантиметровото острие на кратко, смъртоносно пътуване, като набучи първо синусите, а после и мозъка си.

4.

Смоуки Ъпдайк седеше в едно от сепаретата на кръчмата в Оутли, преглеждаше фактури и събираше цифрите с калкулатора, произведен от „Тексас Инструмънтс“, точно както бе правил в деня, когато се запозна с Джек. Само че сега беше късен следобед и Лори вече обслужваше първите клиенти за вечерта. Грамофонът-автомат свиреше „По-добре пред себе си да имам ракия (отколкото фронтална лоботомия)“.

В един миг всичко беше съвсем нормално. В следващия Смоуки рязко се изправи и шапката от вестник падна от главата му. Той притисна с ръка бялата си тениска отляво — остра болка го прободе като сребърен шиш. „Господ си прибира вересиите“ — би казал Вълк.

В същия миг скарата подскочи във въздуха и се пръсна със силен гръм. Удари се в някакъв рекламен надпис на тавана и го откъсна. Той с трясък се стовари на пода. Пространството зад бара почти веднага се изпълни със задушливата миризма на газ. Лори изпищя.

Грамофонът-автомат се завъртя по-бързо: 45 оборота в минута, 78, 150, 400! Полутъжните-полукомични ридания на певицата се превърнаха в задъхано умопомрачено бръщолевене на катерици. След секунда капакът на грамофона излетя. Разхвърча се цветно стъкло.

Смоуки погледна калкулатора си и видя, че в червеното прозорче присветва една и съща дума: „Талисман — Талисман — Талисман — Талисман“.

Точно тогава очите му се пръснаха.

— Лори, изключи газта! — кресна един от клиентите, свлече се от високото столче и се обърна към Смоуки. — Смоуки, кажи й… — Изпищя от страх, като видя от дупките, където би трябвало да са очите на Смоуки Ъпдайк, да блика кръв.

Миг по-късно кръчмата в Оутли хвръкна във въздуха и преди пожарните коли да успеят да пристигнат от Кучиград и Елмира, почти целият център на градчето беше в пламъци.

Не е кой знае каква загуба, деца, кажете „амин“.

5.

В училището „Тейър“, където както винаги цареше обичайната нормалност (като изключим краткия промеждутък, който живеещите в пансионите си спомняха само като поредица от смътни, някак си свързани сънища), тъкмо започваха последните часове. Това, което беше мек сняг в Индиана, тук в Илиной бе студен дъжд. Учениците седяха замислени и сънливи в класните си стаи.

Внезапно камбаните на параклиса забиха. Главите се изправиха. Очите се отвориха широко. В цялото училище „Тейър“ полузабравените сънища сякаш се подновиха.

6.

Етъридж седеше в час по висша математика и ритмично притискаше с ръка страхотно възбудения си член, докато гледаше с невиждащи очи логаритмите, изписвани един след друг на черната дъска от стария господин Хънкинс. Мислеше си за сладката келнерка, с която щеше да се задява в града след часовете. Тя не носеше чорапогащи, а колан с жартиери и нямаше нищо против да не си сваля чорапите, докато правят любов. Изведнъж Етъридж се загледа през прозореца, забравил ерекцията си, забравил келнерката с дългите крака и лъскавите найлонови чорапи — просто без никаква причина се сети за Слоут. Прекалено възпитаният дребен Ричард Слоут, който по всички критерии би трябвало да се класифицира като лигльо, но някак си не беше. Замисли се за него и се зачуди дали е добре. Кой знае защо му се струваше, че Слоут, който бе изчезнал от училище без разрешение преди четири дена и оттогава нищо не се бе чуло за него, се е забъркал в нещо неприятно.

В канцеларията на директора господин Дъфри обсъждаше изключването на Джордж Хатфийлд заради преписване с неговия ядосан — и богат — баща, когато камбаните зазвъняха извън разписанието. Щом млъкнаха, господин Дъфри се озова на пода на четири крака с увиснала върху челото посивяла коса и изплезен език. Хатфийлд Старши стоеше до вратата — всъщност уплашено се притискаше в нея — с ококорени очи и зяпнала уста, забравил гнева си от смайване и ужас. Господин Дъфри пълзеше по килима и лаеше като куче.

Когато камбаните забиха, Албърт Шишкото тъкмо се приготвяше да хапне. Загледа се през прозореца и се намръщи, както се мръщи човек, мъчещ се да си спомни нещо, което е на върха на езика му, но му се изплъзва. Сви рамене и продължи да разпечатва пакет пържени картофки — майка му току-що му беше изпратила цял кашон. Отвори широко очи. Стори му се — само за миг, но мигът бе достатъчно дълъг — че пакетът е пълен с тлъсти, гърчещи се бели червеи.

Той моментално припадна.

Когато се свести и събра кураж пак да надникне в пакета, видя, че е било просто халюцинация. Разбира се! Какво друго? И все пак в бъдеще тази халюцинация щеше да упражнява странна власт над него — щом отвореше пакетче пържени картофки, шоколадови пръчици, бисквити или говежда пастърма, веднага си представяше тези червеи. До пролетта Албърт бе отслабнал с двадесет килограма, играеше в отбора по тенис на „Тейър“ и вече беше спал с жена. За пръв път в живота си се надяваше, че може и да се справи с любовта на майка си.

7.

Когато камбаните забиха, всички се огледаха. Някои се разсмяха, други се намръщиха, един-двама избухнаха в плач. Чу се вой на кучета и това беше много странно, защото в „Тейър“ не пускаха кучета.

Мелодията, в която зазвъняха камбаните, не фигурираше в компютъризираното разписание за мелодиите — недоволният старши домакин по-късно потвърди това. В следващия брой на училищния вестник един от шегобийците изказа предположението, че някой натегач е програмирал мелодията, докато си е мислел за коледната ваканция.

Мелодията беше „Щастливите дни отново са тук“.

8.

Макар да смяташе, че е твърде стара, за да забременее, преди дванадесет месеца майката на Вълк бе забелязала, че кръвта й не протича и преди три месеца роди тризнаци — две сестрички и едно братче. Раждането бе трудно и я мъчеше предчувствието, че едно от по-големите и деца ще умре. Знаеше, че то е отишло в Другото място, за да закриля стадото, че ще умре в онова Друго място и че тя няма да го види повече. Беше й много мъчно и плака повече за това, отколкото от родилните болки.

И все пак сега, докато спеше с новородените на пълнолуние — всички бяха засега в безопасност, далеч от стадото — тя се претърколи с усмивка, дръпна най-малкото новородено братче и започна да го ближе. Все още спящо, Вълчето обви рошавия врат на майка си с ръце, притисна буза към меките й гърди и вече и двамата се усмихваха. В странния й сън се появи човешка мисъл: „Господ наистина си прибира вересиите“. И лунната светлина на онзи прекрасен свят, където всички миризми са добри, ги огряваше и двамата, както спяха прегърнати до двете сестрички.

9.

В град Гослин, Охайо (близо до Аманда и на около тридесет мили на юг от Кълъмбъс), по здрач един човек на име Бъди Паркинс изриваше курешките от кокошарника. На устата и носа си бе вързал маска от тензух, за да не вдишва белия прах на торта. Въздухът вонеше на амоняк. От вонята го болеше глава. Болеше го и гърбът, защото той беше висок, а курникът не. Общо взето, трябваше да признае, че това е отвратителна работа. Имаше трима сина, но и тримата проклетници се измитаха винаги, когато трябваше да се изрива курникът. Е, поне почти свършваше и…

„Хлапето! Боже Господи! Онова хлапе!“

Изведнъж напълно ясно и с някаква зашеметяваща обич си спомни момчето, което се бе нарекло Луис Фарън. Момчето, което твърдеше, че отива при леля си Хелън Вон в град Бъкай Лейк. Бъди го бе попитал дали бяга и момчето се обърна към него с лице, озарено от честна доброта и неочаквана, изумителна красота — тази красота бе накарала Бъди да си помисли за дъга след буря и за залез след ден на тежък труд и добре свършена, а не претупана работа.

Изправи се рязко и удари глава в покривните греди на курника така, че очите му се насълзиха… но въпреки това лудешки се хилеше. „О, Господи, това момче е там, то е там“ — помисли Бъди Паркинс и макар да нямаше никаква представа къде е това „там“, внезапно го обзе сладко, дивно чувство за абсолютно приключение. Никога в живота си, откакто на дванадесетгодишна възраст бе прочел „Островът на съкровищата“, а на четиринадесет години за пръв път беше погалил гърдите на момиче, не се бе чувствувал така зашеметен, така развълнуван, така изпълнен с бурна радост. Разсмя се. Хвърли лопатата и пред тъпо учудените погледи на кокошките заигра жизнерадостен танц насред курешките, като се смееше зад маската и щракаше с пръсти.

— Той е там! — извика Бъди Паркинс на пилетата през смях. — По дяволите, той е там! Наистина е успял — там е и го е намерил!

По-късно почти му се струваше — почти, но не съвсем — че сигурно вонята на курника го е ударила в главата. Но това не беше всичко — по дяволите, не беше всичко! Бе го осенило някакво откровение, но вече не си спомняше какво е било… предполагаше, че нещо подобно се е случило на онзи английски поет, за когото им бе разказвал един учител в гимназията — типът взел голяма доза опиум и започнал да пише поема за някакъв измислен китайски бардак, докато бил надрусан… само че като дошъл на себе си, не могъл да я завърши[1].

„Нещо такова“ — мислеше си той, но някак си усещаше, че не е съвсем така. И макар да не си спомняше каква точно е била причината за радостта му, и той като Дони Киган никога не забрави как бе дошла тази радост, нито великолепната й неочакваност. Никога не забрави сладкото, дивно чувство за допир до някакво голямо приключение, за мигновен поглед към прекрасна бяла светлина, носеща всъщност всички цветове на дъгата.

[1] Става дума за английския писател Томас де Куинси (1785–1859) и за произведението му „Изповедите на един английски пушач на опиум“ (1822) ↑

10.

В една стара песен на Боби Дарин се казва: „И земята изплюе ли някакви корени/ вие с дънковите ризи и ботушите/ ги разкарайте… разкарайте ги…“ Децата от района на Кейджа, Индиана, биха се запалили по тази песен, ако не бе популярна доста преди да се родят. Домът „Слънчева светлина“ бе стоял празен само малко повече от седмица, но местните хлапета успяха да му създадат репутацията на обитаван от призраци. Нищо чудно, като се има предвид какви зловещи останки намериха боклукчиите край каменната стена на Далечното поле. Табелата „ПРОДАВА СЕ“ на местния търговец на недвижими имоти изглеждаше така, сякаш е стояла на ливадата цяла година, а не само девет дена. Той вече беше свалил цената веднъж и си мислеше да го направи отново.

Не му се наложи. Когато първите снежинки заваляха от оловносивото небе над Кейджа (и в мига, в който Джек Сойер докосна талисмана на около три хиляди километра оттам), контейнерите с втечнен газ зад кухнята експлодираха. Седмица преди това бе идвал работник от „Газоснабдяване и електроснабдяване — Източна Индиана“ и бе източил всичкия газ обратно в цистерната. Той би могъл да се закълне, че човек спокойно може да се вмъкне в някой от контейнерите и да си запали цигара, но въпреки това те експлодираха — точно в мига, когато прозорците на кръчмата в Оутли се пръснаха и се посипаха на улицата (заедно с няколко от редовните клиенти с дънкови ризи и ботуши… прибрани след това от спасителните отряди от Елмира).

За нула време домът „Слънчева светлина“ изгоря до основи.

Кажете „алилуя“!

11.

Във всички светове нещо се надигаше и се настаняваше в малко по-различна поза като огромен звяр… но в Пойнт Венути този звяр беше под земята. Той се бе събудил и ревеше. Според Института по сеизмология на Калифорнийската политехника той не заспа през следващите седемдесет и девет секунди.

Земетресението беше започнало.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ЗЕМЕТРЕСЕНИЕТО

1.

Чак след известно време Джек разбра, че „Азенкур“ се разпада около него, но това не го учуди. Той бе обзет от някакъв странен възторг и изумление. От една страна изобщо не беше в „Азенкур“, нито в Пойнт Венути, нито в окръг Мендосино, нито в Калифорния, нито в Американските територии, нито пък в онези, другите Територии, но в същото време все пак беше там, както и в безброй други светове. И не просто на едно място, а навсякъде в тях, защото той самият бе всички тези светове. Изглежда талисманът означаваше много повече, отколкото бе предполагал баща му. Той бе не просто оста на всички възможни светове, а самите светове — световете и пространствата между тях.

Тук имаше достатъчно трансцендентализъм, за да побърка дори живеещ в пещера светец от Тибет. Джек Сойер беше навсякъде, Джек Сойер бе всичко. В петдесетхилядния свят, броен от земята, в една незначителна долина в средата на континент, чието разположение горе-долу съответствуваше на това на Африка, стрък трева загина от суша. Джек загина заедно с него. В друг свят върху един облак високо над планетата се съвокупляваха дракони и огненият дъх на екстаза им се смесваше със студения въздух и вещаеше дъждове и наводнения за земята отдолу. Джек бе мъжкият дракон. Джек бе женският дракон. Джек бе спермата. Джек бе яйцеклетката. Милион вселени по-нататък три прашинки долетяха една до друга в междузвездното пространство. Джек беше прашинките. Джек бе и пространството между тях. Галактики се развиваха около главата му като дълги макари хартиен ширит, а съдбата произволно перфорираше всяка от тях и ги превръщаше в ленти за пианола, които могат да изсвирят всичко — от джаз до погребални песни. Щастливите зъби на Джек захапаха един портокал. Нещастната плът на Джек изпищя, когато зъбите я разкъсаха. Той бе милиард котенца под милион легла. Той беше малкото кенгуру, сънуващо предишния си живот в торбата на майка си, докато тя скачаше през виолетова равнина, където тичаха и подрипваха зайци, големи колкото сърни. Той беше сушен свински бут в Перу и яйцата в полога под една от кокошките на Бъди Паркинс в Охайо. Той бе прахът от курешки в носа на Бъди Паркинс и трепкащите косъмчета, които скоро щяха да накарат Бъди да кихне, той бе самата кихавица и микробите в нея и атомите в тези микроби. Той беше тахионите[1] в атомите, пътуващи назад през времето към Големия взрив в началото на Сътворението.

Сърцето му подскочи и хиляди слънца избухнаха в мъглявините.

Той видя безброй врабчета в безброй светове и забеляза падането или благополучието на всяко от тях.

Той умря в геената на рудниците в Териториите.

Той живя като грипен вирус върху вратовръзката на Етъридж.

Той се носи с вятъра над далечни места.

Той беше…

О, той беше…

Той беше Бог. Бог или нещо толкова близо, че изобщо нямаше разлика.

— Не! — ужасен изпищя Джек. — Не. Не искам да бъда Бог! Моля, о, моля! Не искам да бъда Бог. Аз искам само да спася живота на мама!

И изведнъж безкрайността се събра като ръка губещи карти в ловките пръсти на комарджия. Стесни се до лъч ослепителна бяла светлина, след който тръгна Джек, за да се върне в балната зала, където бяха минали само няколко секунди. Продължаваше да държи талисмана в ръце.

[1] Тахион — хипотетична частица, която се движи по-бързо от скоростта на светлината. ↑

2.

Навън земята бе започнала да се друса и тресе като ориенталска танцьорка. Приливът заприижда, после промени решението си, отдръпна се и остави след себе си пясък, потъмнял като бедрата на амбициозна новачка в Холивуд. А на този пясък се мятаха странни риби — някои приличаха на пихтиести купчинки очи.

Канарите зад града бяха изветрени седиментни скали, но за всеки геолог би било достатъчно само да ги погледне, за да ви каже, че в сравнение със седиментната класификация те са това, което са новобогаташите в сравнение с нюйоркското висше общество. Хълмовете на Пойнт Венути бяха просто кал с ерекция. Те изскърцаха и се пропукаха във всички посоки. Задържаха се за миг, новите пукнатини се отваряха и затваряха като мъчеща се да си поеме дъх уста, после рухнаха в свлачище върху града. Посипа се дъжд от пръст, примесена с големи колкото фабриките в Толидо камъни.

Отрядът вълкодлаци на Морган бе покосен още при внезапната атака на Джек и Ричард срещу лагера „Рединис“. Сега броят им намаля още повече, защото много от тях се разбягаха в суеверен ужас с писъци и хленч. Някои катапултираха обратно в собствения си свят. Единици се отърваха — повечето потънаха между тамошните разместващи се пластове. Катаклизмите в този свят се пренасяха във всички светове, сякаш ги беше пробила кухата сонда на геодезист. Три вълкодлака, облечени в кожени якета като мотоциклетистите от „Демоните на Фресно“, се добраха до колата си — праисторически „Линкълн Марк IV“ — и успяха да пропътуват две преки с гърмящ от касетофона тромпет на Хари Джеймс преди от небето да падне един огромен камък и да ги премаже заедно с колата.

Други просто кряскаха и тичаха из улиците. Промяната им започваше. Пред един от тях вървеше жената с промушената през зърната на гърдите й верига. Тя спокойно скубеше косата си на големи кичури. Спря и протегна един от тях към вълкодлака. Окървавените корени потрепваха като водорасли, а тя танцуваше на място върху тресящата се земя.

— Ето! — лъчезарно усмихната извика тя. — Букет! За теб!

Вълкодлакът, ни най-малко лъчезарен, й откъсна главата с едно изщракване на челюстите и продължи да тича, да тича, да тича.

3.

Джек разучаваше нещото в ръцете си, бездиханен като дете, към което се е приближило плашливо горско животно, за да яде от шепата му.

То светеше между дланите му, уголемяваше се и се смаляваше, уголемяваше се и се смаляваше.

„Съзвучно с моя пулс“ — помисли си той.

Сякаш беше от стъкло, но в същото време Джек изпитваше усещането, че държи нещо гъвкаво. Притисна го леко и то поддаде. От точките, в които го бе притиснал, към вътрешността се понесоха омайни цветни вълни: мастиленосини откъм лявата му ръка и тъмнокарминови откъм дясната. Той се усмихна… но изведнъж усмивката му помръкна.

„Така може би убиваш милион хора — пожари, наводнения и Бог знае още какво. Спомни си за сградата, която се срути в Ангола, Ню Йорк, след…“

— Не, Джек — прошепна талисманът и той разбра защо се бе отзовал на внимателното притискане на ръцете му. Той беше жив, разбира се, че беше. — Не, Джек: „Всичко ще бъде наред… всичко ще бъде наред… и всички неща наистина ще бъдат наред. Само вярвай, бъди предан и устоявай. Не се огъвай сега.“

Спокойствие. Мир.

„Дъга, дъга, дъга“ — помисли си Джек и се запита дали някога ще може да се раздели с тази удивителна играчка.

4.

На плажа досами дъсчената пътека Гардънър ужасен лежеше по корем, забил пръсти в пясъка. Скимтеше.

Морган се заклатушка към него като пиян и смъкна торбата с радиостанцията от рамото му.

— Стойте на открито! — изрева той в нея, после осъзна, че не е натиснал бутона за предаване и го направи. — Стойте на открито! Опитате ли се да излезете от града, шибаните скали ще се срутят върху вас! Елате насам! Елате при мен! Няма нищо страшно! Това са само проклети специални ефекти! Слизайте насам! Обградете плажа! Тези от вас, които дойдат, ще бъдат възнаградени! Тези, които не дойдат, ще умрат в рудниците и Прокълнатите земи! Насам, насам! Тук е най-безопасно! Тук нищо не може да се срути върху вас! Насам, дявол да ви вземе!

Той захвърли радиостанцията. Тя се разпукна. Дузини гърчещи се буболечки с дълги мустачета заизлизаха от нея.

Морган се наведе и задърпа ревящия, побледнял Гардънър.

— Ставай, прекрасни — каза той.

5.

Ричард несъзнателно изкрещя, когато масата, върху която лежеше, подскочи и го хвърли на пода. Викът му изтръгна Джек от хипнотичното съзерцание на талисмана и той осъзна, че „Азенкур“ стене като кораб по време на ураган. Огледа се. Дъски се къртеха, подскачаха и откриваха прашния гредоред отдолу. Гредите мърдаха напред-назад като совалки върху стан. Червеи-албиноси се гърчеха и бягаха от ясната светлина на талисмана.

— Ричард, идвам! — извика той и си запроправя път през люлеещия се под. Ново разлюляване го подхвърли нагоре и докато падаше, той се помъчи да държи високо блестящата сфера. Помнеше, че е уязвима и че ако бъде ударена достатъчно силно, ще се счупи и само Бог знаеше какво би станало после. Подпря се на едно коляно, но пак бе запратен на пода. Най-сетне успя да стане.

Долу Ричард отново изпищя.

— Ричи! Идвам!

Над главата му сякаш зазвъняха звънчета. Погледна нагоре и видя, че полилеят се движи насам-натам като махало все по-бързо и по-бързо. Кристалните му висулки звънтяха. Докато Джек гледаше, веригата му се скъса и той удари разкривения под като бомба с пълнеж от диаманти, вместо от динамит. Разхвърчаха се стъкла.

Обърна се и излезе от балната зала с големи, залитащи крачки — приличаше на комик, изпълняващ ролята на пиян моряк.

Сега по коридора. Залитна първо към едната, после към другата стена, когато подът се разлюля и се разцепи. Всеки път при удрянето си в стена Джек държеше талисмана далеч от себе си, протегнатите му ръце приличаха на маша, в която кълбото светеше като нажежен до побеляване въглен.

„Никога няма да успееш да слезеш по стъпалата.“

„Трябва. Трябва.“

Стигна до площадката, където се бе срещнал с черния рицар. Светът отново се надигна. Джек се олюля и видя, че шлемът лудешки се търкаля по пода. Стъпалата се движеха на големи измъчени вълни. Докато ги гледаше, усети, че му се повръща. Едно от стъпалата се килна напред и зад него зейна черна дупка.

— Джек!

— Идвам!

„Няма начин да слезеш. Няма начин, малкия!“

„Трябва. Трябва“

Внимателно крепящ в ръце крехкия талисман, Джек тръгна надолу по стъпалата, които приличаха на летящо килимче, сграбчено от ураган.

Стъпалата се надигнаха и той се люшна, изпищя и политна към дупката, през която бе пропаднал шлемът на черния рицар. Притискаше талисмана към гърдите си с дясната си ръка и размахваше лявата зад гърба си, дано успее да се хване за нещо. Нямаше за какво. Петите му стигнаха ръба и хлътнаха назад над забвението.

6.

Петдесет секунди бяха изминали от началото на земетресението. Само петдесет секунди — но хората, преживели земетресение, ще ви кажат, че обективното време, часовото време, губи цялото си значение в такива случаи. Три дни след земетресението в Лос Анжелос през 1964 година телевизионен репортер попита един от оцелелите, който се намирал близо до епицентъра, колко време са продължили трусовете. „Те още продължават“ — спокойно му отвърна запитаният.

Шестдесет и две секунди след началото на земетресението почти всички хълмове в Пойнт Венути решиха да отстъпят пред съдбата и да станат низини. Те се стовариха върху града с кално изпъшкване и оставиха една-единствена издатина от по-твърди скали да сочи към „Азенкур“ като обвиняващ пръст. От един от хлътналите хълмове някакъв мръсен комин стърчеше като възбуден пенис.

7.

Морган Слоут и Сънлайт Гардънър стояха на плажа и се подкрепяха взаимно. Гардънър бе свалил пушката. Няколко вълкодлака с почти изхвръкнали от ужас очи се бяха присъединили към тях. Прииждаха и други. Всички се бяха променили или се променяха в момента. Дрехите висяха по телата им като дрипи. Морган видя как един от тях се хвърля на разлюляната земя и започва да я хапе, сякаш тя е враг, който може да бъде убит. Отмести поглед от тази лудост и я забрави. Камионетка с надпис „Палавник“ пресичаше площада на Пойнт Венути, където някога деца бяха молили родителите си за сладолед и сувенири, украсени с щампи на „Азенкур“. Камионетката стигна срещуположната страна, пресече тротоара и с рев се понесе към плажа, като прегазваше всичко по пътя си. Една последна пукнатина се отвори в земята и камионетката с надпис „Палавник“, която бе убила Томи Удбайн, изчезна завинаги. Резервоарът й избухна и над пукнатината се извиха пламъци. Слоут смътно се сети за баща си, проповядващ за огньове на Петдесетница. После земята се затвори.

— Дръж здраво пушката — изграчи той на Гардънър. — Мисля, че хотелът ще се срути върху него и ще го премаже, но излезе ли, трябва да го застреляш! Майната му на земетресението!

— А ние ще разберем ли, ако онова се счупи?

Морган Слоут се ухили като глиган в тръстики.

— Ще разберем. Слънцето ще стане черно.

Седемдесет и четири секунди.

8.

Лявата ръка на Джек напипа грапави останки от перила. Талисманът силно светеше пред гърдите му. Линиите на паралелите и меридианите, които го опасваха, грееха ярко като жички в електрическа крушка. Петите му се наклониха и подметките му се плъзнаха назад.

— Падам! Спийди! Ще па…

Седемдесет и девет секунди.

Престана.

Просто изведнъж престана.

Само че за Джек, както и за човека, преживял земетресението през шестдесет и четвърта година, то продължаваше, поне в част от мозъка му. В част от мозъка му земята щеше да продължи да се тресе завинаги.

Той се отдръпна от цепнатината и с олюляване пристъпи към средата на изкривеното стъпало. Лицето му лъщеше от пот, ръцете му притискаха ярката кръгла звезда към гърдите му. Той стоеше и слушаше тишината.

Някъде нещо тежко — бюро или гардероб — неуспяло да запази равновесие, тежко се прекатури с отекващ трясък.

— Джек! Моля те! Умирам! — Безпомощният, стенещ глас на Ричард наистина звучеше като гласа на момче на прага на смъртта.

— Ричард! Идвам!

Тръгна надолу по стъпалата, които бяха изкривени, огънати и полуразрушени. Много от тях изобщо ги нямаше и той трябваше да прекрачва зейналите дупки. На едно място липсваха четири поредни и той скочи надолу, като държеше талисмана с едната си ръка, а с другата търсеше опора в полуразрушените перила.

Някакви неща продължаваха да падат. Стъкла се чупеха и дрънчаха. Отнейде долиташе звукът на тоалетно казанче, което маниакално изливаше водата си отново и отново.

Масивното бюро във фоайето се бе разцепило на две точно по средата. Но двойните врати бяха полуоткрехнати и през тях се промъкваше слънчев лъч — старият мухлясал от влагата килим сякаш съскаше и се гърчеше в знак на протест срещу нахалната светлина.

„Облаците са се разкъсали — помисли си Джек. — Навън грее слънце. Ще излезем през тези врати, Ричи. Ти и аз. Силни като живота и дваж по-горди.“

Коридорът, който минаваше покрай бар „Чапла“ и водеше към трапезарията, му напомняше за обстановката в някои епизоди от стария филм „Зоната на здрача“. Цареше пълно безредие. Всичко беше разкривено и запуснато. На места подът бе наклонен наляво, на други — надясно. Тук-там приличаше на двойната гърбица на камила. Талисманът му осветяваше пътя като най-огромното фенерче в света.

Джек се вмъкна в трапезарията и видя, че Ричард лежи на пода, омотан в покривката за маса. От носа му течеше кръв. Когато го доближи, забеляза, че някои от твърдите червени отоци са се пукнали и от тях излизат бели червеи, които пълзят по бузите на Ричард. Докато наблюдаваше, един се пръкна от носа му.

Ричард немощно изпищя и го стисна с нокти. Писъкът му бе на човек, умиращ в агония.

Червеите се гърчеха и надигаха под ризата му.

Джек се запрепъва през изкривения под към приятеля си… и паякът се залюля надолу в полумрака и сляпо изхвърли отровата си във въздуха.

— Долен крадец — изломоти той с виещия си, жужащ глас. — Ах, ти, долен крадец, върни го, върни го обратно!

Без да мисли, Джек вдигна талисмана. Той просветна с ясна бяла светлина — светлината на дъга — и паякът потрепера и почерня. След секунда бе само парченце тлеещ въглен, клатещ се като махало във въздуха.

Нямаше време да се удивлява от станалото чудо. Ричард умираше.

Джек стигна до него, коленичи и отдръпна покривката, както се отдръпва чаршаф.

— Най-сетне успях, приятелче — прошепна той. Опитваше се да не обръща внимание на изпълзяващите от плътта на Ричард червеи. Вдигна талисмана, поколеба се, после го допря до челото на приятеля си. Ричард отчаяно изпищя и се опита да се извие встрани. Джек натисна с ръка мършавите му гърди и го задържа. Не беше трудно да го направи. Разнесе се гадна воня. Червеите под талисмана цвърчаха, сякаш се пържеха.

„А сега какво? Трябва да направя и друго, но какво?“ Джек огледа стаята и очите му попаднаха на зеленото топче за игра, което бе оставил на Ричард, същото, което се превръщаше в огледало в другия свят. Докато го гледаше, то се търкулна, измина два метра по своя собствена воля и спря. То се търкулна, да. Търкулна се, понеже бе стъклено топче, а работата на топчетата е да се търкалят. Те са кръгли. Но талисманът също е кръгъл.

В съзнанието му блесна ярка светлина.

Без да пуска Ричард, той бавно търкулна талисмана надолу по дължината на тялото му. Щом стигна до гърдите му, Ричард спря да се мята. Джек си помисли, че сигурно е припаднал, но един бърз поглед му показа, че греши. Ричард смаяно се бе втренчил в него…

„Пъпките са изчезнали от лицето му! Твърдите червени отоци май спадат!“

— Ричард! — изкрещя Джек и се засмя като побъркан. — Хей, Ричи,гледай!

Той бавно продължи да движи талисмана надолу по тялото му — над корема, после над слабините. Талисманът ярко светеше и пееше мелодия без думи за здраве и изцерение. Джек събра тънките крака на Ричард и го търкулна през вдлъбнатината между тях към глезените му. Той ярко засвети в синьо… в тъмночервено… в жълто… в зеленото на юнска ливада.

После отново стана бял.

— Джек — прошепна Ричард, — заради това ли дойдохме?

— Да.

— Прекрасно е — каза Ричард. Поколеба се. — Мога ли да го подържа?

Джек изведнъж почувствува, че го разкъсва скъперничество, съизмеримо само с това на Скрудж. За миг притисна талисмана към себе си. „Не. Може да го счупиш! Освен това си е мой. Та аз прекосих цялата страна заради него! Заради него се бих с рицарите! Как така ще ти го дам! Мой е! Мой! Мой…“

Талисманът изведнъж започна да излъчва ужасна студенина в ръцете му и за миг — миг по-страшен за Джек, отколкото всички земетресения във всички светове са били или ще бъдат някога — се превърна в черно готическо петно. Бялата му светлина бе угаснала. В богатия му, буреносен, мъртвешки интериор той видя черния хотел. Върху кули и кулички, върху кубета и мансардни покриви, изпъкнали като брадавици, покрити със злокачествени тумори, кабалистичните знаци се въртяха — вълк и врана и изкривена детеродна звезда.

„Искаш да бъдеш новият «Азенкур», така ли? — прошепна талисманът. — Едно момче също може да бъде хотел… ако иска.“

И тогава в главата му прозвуча гласът на майка му: „Ако не искаш да го споделиш, Джеки, ако не можеш да рискуваш заради приятеля си, най-добре е да си останеш там. Ако не можеш да споделиш спечеленото — да рискуваш спечеленото — изобщо не си прави труд да се връщаш при мен. Хлапетата всеки ден слушат подобни глупости, но дойде ли време да ги изпитат на гърба си, не е съвсем същото, нали? Ако не можеш да го споделиш, остави ме да умра, приятелче, понеже аз не искам да живея на такава цена.“

Теглото на талисмана изведнъж му се стори огромно — тегло на мъртви тела. Все пак Джек някак си успя да го повдигне и да го сложи в ръцете на Ричард. Те бяха бледи й кльощави… но Ричард го пое без усилия и Джек осъзна, че усещането за тежина бе било само негово собствено въображение, негово изкривено и болезнено желание. Талисманът отново грейна с великолепната си бяла светлина и Джек усети, че и неговата собствена душевна тъмнина го напуска. Смътно му хрумна, че човек би могъл най-добре да изрази правото си на собственост върху нещо с езика на щедростта, с която може да го преотстъпи… и след това мисълта отлетя.

Ричард се усмихна и лицето му стана прекрасно. Джек много пъти бе виждал приятеля си да се усмихва, но сега в усмивката му имаше нещо, което не бе забелязвал никога преди, и това нещо надхвърляше разбиранията му. И той видя, как сгряното от бялата лечебна светлина на талисмана лице на Ричард, макар и все още болнаво и изранено, започва да оздравява. Ричард притискаше талисмана към гърдите си като бебе и се усмихваше на Джек с грейнали от радост очи.

— Ако това е експресът за Сийбрук Айланд, аз мога просто да си купя карта за него. Ако някога излезем оттук.

— По-добре ли се чувствуваш?

Усмивката на Ричард грейна досущ като светлината на талисмана.

— Стократно по-добре. Джек, помогни ми да се изправя.

Джек се наведе, за да го подхване за рамото. Ричард му подаде талисмана.

— По-добре първо вземи това. Още съм слаб, пък и то иска да се върне при теб. Чувствувам го.

Джек пое талисмана и помогна на приятеля си да се изправи. Ричард обви ръка около врата му.

— Готов ли си, приятелю?

— Да — въздъхна Ричард. — Готов съм. Но някак си ми се струва, че пътят през океана ни е отрязан. Мисля, че чух как терасата се сгромоляса по време на Големия грохот.

— Ще излезем през парадния вход — заяви Джек. — Даже ако Господ издигне над океана мост, свързващ прозорците на хотела с плажа, аз пак ще изляза през главния вход. Ние не сме от поддържащия персонал, Ричи. Ще излезем като гости на хотела, които са платили за престоя си. Имам чувството, че съм платил твърде много. Ти как мислиш?

Ричард вдигна обърнатата си нагоре длан. Върху нея все още се виждаха недоизлекувани червени петна.

— Мисля, че сме в правото си — каза той. — Да вървим.

Джек плясна дланта на Ричард със своята и двамата тръгнаха към коридора. Ричард вървеше, обвил с една ръка врата на Джек. Когато стигнаха до средата на коридора, той огледа купчините изкривен метал и възкликна:

— Какво по дяволите е това?

— Стари джезвета — отвърна Джек и се усмихна.

— Джек, какво, за Бога…

— Няма значение, Ричи. — Джек се хилеше и все още се чувствуваше добре, но в същото време вече усещаше напрежението, което обземаше тялото му. Земетресението бе свършило… но не съвсем. Морган сигурно ги чакаше отвън заедно с Гардънър.

„Няма значение. Ще стане както ни е писано.“ Стигнаха до фоайето и Ричард смаяно огледа стълбището, разцепеното на две бюро, изпопадалите трофеи. Препарираната глава на някаква черна мечка бе забила нос в една от дупките на пощенската кутия, сякаш надушваше нещо хубаво — медец, може би.

— Олеле! Това място е готово съвсем да се разпадне! — констатира Ричард.

Джек го поведе към двойните врати и забеляза как приятелят му почти алчно поглъща с очи тънкия слънчев лъч.

— Ричард, наистина ли си готов за това?

— Да.

— Баща ти чака отвън.

— Не. Не е баща ми. Той е мъртъв. Отвън е… как го наричаше ти? Неговият двойник.

— Така ли?

Ричард кимна. Въпреки близостта на талисмана, той отново започваше да изглежда изтощен.

— Точно така.

— Сигурно ще ни побъркат от стрелба.

— Е, ще направя каквото мога.

— Обичам те, Ричард.

Ричард изнурено се усмихна.

— И аз те обичам, Джек. Хайде да вървим, преди да съм загубил смелостта си.

9.

Слоут наистина вярваше, че държи всичко под контрол: — ситуацията, разбира се, но още по-важно — самия себе си. Продължи да го вярва до мига, в който видя сина си — очевидно слаб, очевидно болен, но все още напълно жив — да излиза от черния хотел, обвил ръка около врата на Джек Сойер и облегнал глава на рамото му.

Освен това Слоут бе вярвал, че най-сетне е успял да постави под контрол чувствата си към келемето на Фил Сойер, понеже единствено предишната му сляпа ярост му бе попречила да се справи с Джек първо в павилиона на кралицата, а след това в Средния запад. Господи, той бе пресякъл Охайо невредим, а Охайо се намираше само на едно мигване от Орис, крепостта на другия Морган. Но неговата ярост го беше подтикнала към необмислено държане и момчето се бе измъкнало между капките. Той бе потиснал яростта си — но сега тя отново пламна разюздана и злостна, сякаш някой бе изсипал керосин върху тлеещ огън.

Синът на Сойер още жив. А неговият собствен любим син, на когото бе възнамерявал да предаде царството от светове и вселени, се облягаше и търсеше подкрепа от ненавистното келеме!

И това не беше всичко. В ръцете на Сойер като същинска звезда, паднала от небето, блещукаше и проблясваше талисманът. Даже от толкова далече Слоут усещаше силата му — чувствуваше се така, сякаш гравитационното поле на планетата изведнъж е станало по-силно, сякаш го дърпа надолу и създава затруднения на сърцето му, сякаш времето набира скорост, изсушава плътта му и замъглява очите му.

— Боли! — извика Гардънър.

Повечето от вълкодлаците, които бяха устояли на земетресението и се бяха събрали около Морган, сега се разбягаха, покрили лицата си с ръце. Няколко от тях безпомощно повръщаха.

За миг Морган изпита смразяващ страх… и след това яростта, възбудата и лудостта, които се подхранваха от непрестанно нарастващите му, грандиозни мечти за всемирно господство, разкъсаха нишките на самоконтрола му.

Той вдигна ръце към ушите си, напъха палците си в тях и ги натика толкова навътре, че го заболя. После изплези език и разклати пръстите си към господин Джек Мръсника, който скоро ще бъде мъртъв. След миг горните му зъби се спуснаха като желязна порта и откъснаха връхчето на люлеещия му се език. Слоут даже не забеляза това, а сграбчи Гардънър за противокуршумната жилетка.

Лицето на Гардънър светеше от страх.

— Излязоха! Той го е взел, Морган… господарю… трябва да бягаме, наистина трябва да бягаме…

— Застреляй го — изпищя Морган в лицето му. От езика му хвърчаха пръски кръв. — Застреляй го, малодушен страхливец такъв! Той уби сина ти! Застреляй го и пръсни шибания талисман! Прицели се в ръцете му и го направи на парчета!

Слоут започна да танцува бавно напред-назад пред Гардънър. Лицето му се кривеше страховито, палците бяха набутани в ушите му, пръстите се клатеха покрай главата му, прехапаният му език ту се подаваше, ту се скриваше в устата му като един от онези новогодишни гирлянди, които се развиват с надуване. Приличаше на дете-убиец — жизнерадостно и ужасно в същото време.

— Той уби сина ти! Отмъсти за него! Застреляй го! Застреляй проклетата топка! Застреля баща му, сега застреляй и него!

— Руел — замислено промълви Гардънър. — Да. Той уби Руел. Той е най-лошият кучи син, който някога си е поемал дъх. Всички момчета. Това е аксиома. Но той… той…

Гардънър се обърна към черния хотел и вдигна пушката към рамото си. Джек и Ричард тъкмо бяха стигнали до най-долното от изкривените стъпала пред хотела и се насочваха по широката алея, равна само до преди минути, а сега странно вълниста. В окуляра на пушката двете момчета изглеждаха големи колкото каравани.

— Застреляй го! — изкрещя Морган. Изплези отново кървящия си език и нададе страховито триумфален вик на питомец на детска градина: — Йе-хуууу! — Краката му, обути в мръсни мокасини, подскачаха нагоре-надолу. Един от тях настъпи отхапаното връхче на езика му и го натика дълбоко в пясъка. — Застреляй го! Застреляй го! — повторно изрева той.

Дулото на пушката бавно описа кръгче, както когато Гардънър се бе приготвял да застреля гумения кон. После замръзна неподвижно. Джек носеше талисмана пред гърдите си. Светлата топка бе на мушката. Едрият куршум щеше да мине точно през нея, да я пръсне и слънцето щеше да стане черно… „но преди това — помисли си Гардънър — аз ще видя как експлодират гърдите на това най-лошо от всички лоши момчета момче.“

— Той вече е мъртво месо — прошепна Гардънър и бавно започна да натиска спусъка.

10.

С големи усилия Ричард вдигна глава и очите му срещнаха отразена слънчева светлина.

Двама мъже. Единият леко бе наклонил глава, а другият сякаш танцуваше. Слънчевата светлина отново проблесна срещу очите му и Ричард разбра. Той разбра… но Джек гледаше в друга посока. Джек гледаше към скалите, зад които лежеше Спийди.

— Джек, внимавай — изкрещя той. Джек изненадан се огледа.

— Какво…

Случи се бързо. Джек почти изцяло го пропусна. Ричард го видя и го разбра, но никога не можа да обясни на Джек съвсем добре станалото. Слънчевата светлина отново се отрази от оптическия мерник на пушката. Този път лъчът отразена светлина се удари в талисмана и той го запрати обратно право в стрелеца. Това разказа по-късно Ричард на Джек, но то беше все едно да му съобщи, че Емпайър Стейт Билдинг е на няколко етажа.

Талисманът не само отрази слънчевия лъч, той някак си го усили и запрати обратно плътна лента светлина, която приличаше на смъртоносен лъч от някой филм за космически войни. И макар че лентата проблесна само за секунда, тя остана запечатана почти час в ретините на Ричард отначало бяла, после зелена, после синя и най-накрая, когато вече избледняваше, лимоненожълта като самата слънчева светлина.

11.

— Той вече е мъртво месо — прошепна Гардънър и тогава от оптическия мерник изведнъж избухна истински огън. Дебелите стъклени лещи се пръснаха. Дясното око на Гардънър се напълни със стъкла. Патроните експлодираха и направиха магазина на парчета. Едно от летящите късчета метал отнесе дясната буза на Гардънър. Други нагорещени и изкривени парчета стомана като дъжд се разлетяха около Слоут, но той като по чудо остана незасегнат. От целия отряд вълкодлаци бяха останали само трима. Сега двама от тях си плюха на петите. Третият лежеше по гръб, втренчил невиждащ взор в небето. Беше мъртъв. Спусъкът на пушката се бе забил между очите му.

— Какво? — изрева Морган и окървавената му уста увисна. — Какво? Какво?

Гардънър захвърли остатъка от пушката и Слоут видя, че лявата му ръка е останала без пръсти.

Той внимателно издърпа ризата си с дясната. Към вътрешната страна на колана на панталоните му бе прикрепен тесен калъф за нож от ярешка кожа, боядисана така, че да имитира дърво. От него Гардънър измъкна парче обточена с хром слонова кост. Натисна един бутон и отвътре изскочи тънко острие, дълго петнадесетина сантиметра.

— Лоши — прошепна той. — Лоши! — Извиси глас. — Всички момчета! Лоши! Това е аксиома! Аксиома!!! — Затича през плажа към алеята пред „Азенкур“, където стояха Джек и Ричард. Гласът му продължи да се извисява, докато се превърна в тънък, трескав писък. — Лоши! Зли! Лоши! Злиии! Лошиииии! Злиииииииииии…

Морган постоя още миг неподвижен, после сграбчи ключето, което висеше на шията му. И то сякаш му помогна да събере уплашените си, разбъркани мисли.

„Той ще отиде при стария негър. И точно там ще го пипна.“

— Злиииииииииии… — пищеше Гардънър, докато тичаше, насочил ножа пред себе си.

Морган се обърна и затича през плажа към скалите. Смътно осъзнаваше, че вълкодлаците, всички до един, са избягали. Това беше добре.

Той сам щеше да се погрижи за. Джек Сойер и за талисмана, разбира се.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА

В КОЯТО МНОГО НЕЩА СЕ РЕШАВАТ НА ПЛАЖА

1.

Сънлайт Гардънър като луд тичаше към Джек. От лицето му се лееше кръв. Той беше олицетворение на опустошителна лудост. Под лъчите на ослепителното, изгарящо слънце за пръв път може би от десетилетия Пойнт Венути бе купчина развалини от срутили се сгради, натрошени тръби и тротоари, наклонили се насам-натам като книги на лавица. Истински книги също се валяха тук-там с разкъсани корици и оклепани с пръст листа. Зад Джек хотел „Азенкур“ издаде звук, тайнствено наподобяващ човешки стон. След миг се чу шум от хиляди падащи една върху друга дъски, от сгромолясващи се в облак от счупени летви и превръщащ се в прах хоросан стени. Той мерна подскачащата през плажа фигура на Морган Слоут, смътно осъзна, че неговият противник тича към Спийди Паркър — или към трупа му — и сърцето му се сви.

— Джек, той има нож — прошепна Ричард.

Осакатената ръка на Гардънър нехайно размазваше кръв по бялата му копринена риза.

— Злиии! — пищеше той, но гласът му почти не се чуваше от непрекъснатото блъскане на водата в брега и продължаващия, макар и накъсан грохот на разрушението. — Злиииииииииии…

— Какво ще правиш? — попита Ричард.

— Откъде да знам — отвърна Джек. Това бе най-добрият и най-верен отговор, който би могъл да даде. Изобщо нямаше представа как ще победи тичащия към него луд. Но все пак щеше да го победи. Просто беше сигурен в това. „Трябваше да убиете и двамата братя Елис“ — рече си той.

Гардънър продължаваше да пищи и да препуска през пясъка към тях. Все още бе далеч — на половината път между края на оградата и фасадата на хотела. Червена маска скриваше половината от лицето му. От лявата му ръка се лееше кръв и след него по пясъка оставаше червеникава диря. Разстоянието между лудия и момчетата сякаш се намаляваше наполовина с всяка изминала секунда. Дали Морган Слоут вече бе стигнал при Спийди? Джек усети как нещо настоятелно го дърпа напред, как го кара да продължи.

— Зли! Аксиома! Зли! — пищеше Гардънър.

— Пренеси се — високо каза Ричард… и Джек се плъзна, както бе правил в черния хотел.

И откри, че стои с лице срещу Озмънд под ослепителното слънце на Териториите. Голяма част от сигурността му изведнъж го напусна. Всичко хем беше същото, хем изглеждаше различно. Без да погледне, той знаеше, че зад него има нещо много по-лошо от „Азенкур“ — той никога не бе виждал отвън замъка, в който се превръщаше хотелът в Териториите, но внезапно разбра, че през големите входни порти се извива език, протяга се за него… и че Озмънд ще ги тласне с Ричард натам.

Озмънд носеше превръзка над дясното си око и стоманена ръкавица на лявата си ръка. Разклоненията на камшика се свлякоха от рамото му.

— О, да — полуизсъска-полупрошепна той. — Това момче. Момчето на капитан Фарън.

Джек притисна талисмана към корема си. Разклоненията на камшика потрепваха върху земята, отзивчиви към леките помръдвания на ръката и китката на Озмънд като състезателен кон към потупването на жокея.

— Каква печалба е за момче да придобие стъклена играчка, ако трябва да загуби света? — Камшикът се вдигна от земята. — Никаква! Нулева!!!

Истинската миризма на Озмънд — тази на гнило, на мръсотия и на скрито разложение — сякаш избухна и наклоненото му лудо лице някак си се набръчка, като че ли зад него бе треснал гръм. Той се усмихна широко, безсмислено и вдигна виещия се камшик над рамото си.

— Сбръчкан кози пенис — почти любовно прошепна Озмънд. Жилата на камшика с песен се понесоха към Джек, който уплашено отстъпи назад, макар и не съвсем достатъчно.

Ръката на Ричард сграбчи рамото му и той отново се пренесе. Ужасяващият, сякаш радващ се звук на камшика изчезна от въздуха.

„Нож!“ — чу Джек гласа на Спийди.

Преодоля инстинктите си и пристъпи към мястото, където бе камшикът, вместо назад, както му се искаше. Ръката на Ричард се смъкна от рамото му и гласът на Спийди заглъхна. Джек притисна светещия талисман с лявата си ръка и посегна нагоре с дясната. Пръстите му се сключиха около нечия кокалеста китка.

Сънлайт Гардънър нервно се кикотеше.

— Джек! — изрева Ричард зад гърба му.

Той отново стоеше в този свят под струящата пречистена светлина и стисналата ножа ръка на Сънлайт Гардънър се спускаше към него. Обезобразеното му лице висеше само на сантиметри над неговото. Обгърна го миризма на загниващи боклуци и отдавна умрели животни, останали да лежат на пътя.

— Нулева! — каза Гардънър. — Кажи „алилуя“! — И замахна със смъртоносния нож, но Джек успя да задържи ръката му.

— Джек! — повторно изкрещя Ричард.

Сънлайт Гардънър се бе втренчил в него с почти птича физиономия. Продължаваше да натиска надолу ножа.

„Не знаеш ли какво е направил Сънлайт? — каза гласът на Спийди. — Още ли не си разбрал?“

Джек погледна право в окото на Гардънър, което лудешки се въртеше. Да.

Ричард се втурна, ритна Гардънър по глезена, а после го халоса със слабия си юмрук по слепоочието.

— Ти си убил баща ми — каза Джек.

Единственото око на Гардънър изпусна искри.

— Ти уби сина ми, най-лошо копеле!

— Морган Слоут ти е наредил да убиеш баща ми и ти си го направил!

Гардънър натискаше ръката си надолу, ножът вече бе само на сантиметри от Джек. Жълти хрущяли и съсирена кръв блъвнаха от дупката, където по-рано бе дясното му око.

Джек изпищя — от ужас, ярост и дълго прикривано чувство за безпомощност и изоставеност, последвало смъртта на баща му. Откри, че е успял да изблъска ръката на Гардънър обратно нагоре. Отново изпищя. Останалата без пръсти лява ръка на Гардънър удряше неговата. Успя да извие китката на Гардънър, но усети, че чуканчето му се промъква между гърдите и ръката му. Продължи да налага Гардънър, но той все пак почти успя да достигне талисмана с осакатената си лява ръка и наклони лице към Джек.

— Алилуя — прошепна той.

Джек го избута встрани — не знаеше, че има толкова сила. Дърпаше ръката, която стискаше ножа. Изви китката й, сухожилията и изпъкнаха като въжета. Най-сетне ножът падна, безвреден като чуканчето, което продължаваше да мушка ребрата му. Джек блъсна с цялото си тяло смахнатия Гардънър, който отлетя встрани, и тръгна с талисмана към него.

— Какво правиш? — изписка Ричард.

Така трябваше. Точно така. Джек се приближаваше към Гардънър, протегнал талисмана към него. Гардънър се ухили, нова порция кръв блъвна от празната му очна дупка. Той се наведе за ножа си. Джек се втурна и допря набраздената топла повърхност на талисмана до челото му. Както Руел, така и Гардънър. Отскочи назад.

Гардънър изрева като ранено животно. Там където го бе докоснал талисманът, кожата му почерня и бавно се превърна в лепкава течност, свличаща се по черепа му. Джек отстъпи още една крачка. Гардънър падна на колене. Цялата кожа върху главата му се превърна в стопен восък. След половин секунда от яката на изпоцапаната му риза стърчеше само проблясващ череп.

„Е, свърших с теб — помисли си Джек. — Хайде, прав ти път!“

2.

— Добре — въздъхна Джек. Чувствуваше се изпълнен с някаква луда увереност. — Да вървим нататък, Ричи. Хайде да…

Той погледна към Ричард и видя, че приятелят му отново е на прага на припадъка. Едва се държеше на крака. Очите му бяха полузатворени и замаяни.

— А може би май ще е по-добре да не участвуваш в последното действие.

Ричард поклати глава.

— Идвам, Джек. Сийбрук Айланд. Ще измина целия път… до края.

— Ще трябва да го убия — каза Джек. — Ако мога.

Ричард упорито тръсна глава.

— Но не баща ми. Казах ти. Баща ми е мъртъв. Оставиш ли ме, ще пълзя. Ако трябва, ще пропълзя направо през мръсотията, която онзи човек остави след себе си.

Джек погледна към скалите. Не виждаше Морган, но не се съмняваше, че е някъде там. И ако Спийди бе още жив, в този миг Морган може би предприемаше стъпки да промени ситуацията.

Опита се да се усмихне, но не успя.

— Помисли за бацилите, които биха могли да те прихванат. — Поколеба се, после неохотно подаде талисмана на Ричард. — Аз ще те нося, но ти трябва да носиш това. Не го изпускай, Ричард. Изпуснеш ли го…

Какво бе казал Спийди?

— Изпуснеш ли го, всичко ще бъде загубено.

— Няма да го изпусна.

Джек пъхна талисмана в ръцете на Ричард и видът му отново сякаш се подобри… но не колкото преди. Лицето му изглеждаше ужасно изморено. Окъпано от ярката светлина на талисмана, то приличаше на лицето на мъртво дете, осветено от светкавицата на полицейски фотоапарат.

„От хотела е. Той му действува като отрова.“

Но не беше от хотела, поне не само. Беше от самия Морган. Морган му действуваше като отрова. Джек се обърна и откри, че му е трудно даже за миг да откъсне очи от талисмана. Наведе се и направи с ръцете си стреме.

Ричард се покатери. С едната си ръка държеше талисмана, а с другата го прегърна през врата. Джек хвана бедрата му.

„Той е лек като перо. Просто има свой собствен рак. Имал го е през целия си живот. Морган Слоут е като радиоактивен от зло и Ричард умира от разпада.“

Той затича към скалите, зад които лежеше Спийди. Усещаше светлината и топлината на талисмана точно над себе си.

3.

Тичешком заобиколи групата скали от лявата страна. Продължаваше да носи Ричард на гърба си и да изпитва същата луда увереност… а че беше луда му дадоха да разбере незабавно и то твърде грубо. Дебеличък крак, обут в кафяв вълнен панталон (точно под обърнатия маншет Джек мерна съвършено подхождащ кафяв найлонов чорап) изведнъж се подаде иззад последната скала като бариера.

„По дяволите! — изпищя съзнанието на Джек. — Той те е очаквал. Ти си абсолютен кретен!“

Ричард изкрещя. Джек се опита да спре, но не можа. Морган го спъна така лесно, както училищният побойник спъва някой новак на игрището. След Смоуки Ъпдайк, Озмънд, Гардънър и Елрой и нещо, което бе изглеждало като кръстоска между крокодил и танк, всичко, което трябваше да направи дебелият свръхнапрегнат Морган Слоут, за да го събори, бе да клечи зад една скала, да наблюдава и да чака прекалено самоувереният Джек Сойер сам да връхлети върху него.

— Оооо! — изпищя Ричард, когато Джек политна напред. Смътно съзнаваше, че общата им сянка сякаш има твърде много ръце — като някакъв индийски идол. Стори му се, че талисманът премества тежестта си… и го повлича.

— Ричард, внимавай, пази го! — изрева Джек.

Ричард полетя над главата на Джек с ококорени уплашени очи. Жилите върху шията му се бяха опънали като струни. Докато падаше, вдигна талисмана нагоре. Ъгълчетата на устата му отчаяно бяха увиснали надолу. Удари земята първо с лицето си като конус на дефектна ракета. Пясъкът тук изобщо не бе пясък, а някакъв груб чакъл, примесен с по-едри камъчета и мидени черупки. Тялото му се приземи върху някаква скала, изригнала по време на земетресението. Звукът от тупването му беше страхотен. За миг Ричард изглеждаше като щраус, заровил главата си в пясъка. Задните му части, обути в мръсни памучни панталони, се клатеха насам-натам във въздуха. При други обстоятелства — обстоятелства, непридружавани от ужасяващия звук от тупването му например — позата щеше да бъде смешна и достойна за снимка: „Ричард Рационалния буйствува на плажа“. Само че сега изобщо не беше смешно. Ръцете на Ричард бавно се разтвориха… и талисманът се търкулна по леко наклонения плаж, измина около метър и спря. Небето и облаците се отразяваха в него, но не по повърхността му, а в леко осветената му сърцевина.

— Ричард — отново изрева Джек.

Морган бе някъде отзад, но той за секунди просто беше забравил за него. Цялата му увереност го бе напуснала в мига, в който видя как обутият в кафяв панталон крак се изпречва пред него като бариера. Изиграха го като хлапе от детската градина, а Ричард… Ричард…

— Рич…

Ричард се преобърна и Джек видя, че по нещастното му, изморено лице се стича кръв. Триъгълно парче кожа висеше над челото му като раздърпано корабно платно и почти скриваше окото му. От долната му страна стърчеше коса и гъделичкаше бузата на Ричард като пясъчножълта трева… а там, откъдето бе дошло покритото с коса парче кожа, проблясваше голият му череп.

— Счупи ли се? — попита Ричард. Гласът му премина в писък. — Джек, счупи ли се, когато паднах?

— Не, Ричи, не…

Кръвясалите очи на Ричард видяха нещо зад него и се ококориха,

— Джек! Джек! Вни…

Нещо като кожена тухла — една от мокасините на Морган Слоут, се заби между краката на Джек право в тестисите му. Ударът беше жесток, болката — толкова невероятна, че Джек не успя дори да изкрещи. Просто полетя напред, сгънат на две.

— Добре като цяло — констатира Морган Слоут, — но ти не изглеждаш добре, Джеки. Никак даже!

И сега човекът, бавно напредващ към Джек — бавно напредващ, понеже се наслаждаваше на всичко това — бе човек, с когото Джек никога не се бе запознавал както трябва. Той беше бяло лице, надничащо от прозореца на огромен черен дилижанс, лице с тъмни очи, което някак си бе усетило присъствието му; той беше променяща се фигура, превръщаща се в реалност на полето, където Джек и Вълк си говореха за чудеса като „родени наведнъж“ братчета и Голям лунен път; той беше сянка в очите на Андерс.

„Но аз никога досега не съм виждал на живо Морган дьо Орис“ — помисли си Джек. А той все още бе Джек — Джек, обут в чифт избелели мръсни панталони, панталони, които човек очаква да види върху тялото на азиатски кули, и сандали с връзки от необработена кожа. Но той все пак бе Джек, а не Язон. И слабините му бяха замръзнал от болка вик.

А на десет метра от него талисманът озаряваше с лъчистата си светлина покрития с черен пясък плаж. Ричард го нямаше, но този факт засега не впечатли Джек.

Морган беше наметнат с тъмносиня пелерина, прихваната на врата със закопчалка от ковано сребро. Панталоните му бяха същите, само че бяха натъпкани в черни ботуши.

Този Морган вървеше с леко накуцване, изкривеният му крак оставяше в пясъка линия от къси тирета. Сребърната закопчалка на пелерината му се залюля и увисна и Джек забеляза, че сребърният предмет няма нищо общо с пелерината, която бе завързана с най-обикновен тъмен шнур. Това беше някакво украшение. За момент му се стори, че е миниатюрна пръчка за голф, едно от тези неща, които някоя жена може да свали от гривната си и да носи около шията си просто за удоволствие. Но когато Морган се приближи, той видя, че то е твърде тънко и изобщо не завършва като пръчка за голф, а е заострено.

Приличаше на гръмоотвод.

— Не, изобщо не изглеждаш добре, момче — каза Морган дьо Орис и пристъпи към Джек, който лежеше със свити крака, стенеше и притискаше слабините си. Наведе се напред, опрял ръце в коленете си, и го разгледа, както човек разглежда животно, което е премазал с колата си. Някое напълно безинтересно животно като мармот или катерица. — Ни най-малко. — Наведе се още по-близо. — Ти ми беше голям проблем. Причини големи вреди. Но в края на краищата…

— Мисля, че умирам — прошепна Джек.

— О, още не. Знам, че така ти се струва, но повярвай, още не умираш. След пет-шест минути наистина ще разбереш как се чувствува умиращ човек.

— Не… наистина… разкъсан съм… отвътре — изстена Джек. — Наведи се… искам да ти кажа… да помоля… да изпрося…

Тъмните очи на Морган просветнаха върху бледото му лице. От сладката мисъл, че Джек ще моли и проси, най-вероятно. Той се наведе още по-надолу и лицето му почти докосна лицето на момчето, чиито крака бяха силно свити в отговор на силната болка. Сега те се изхвърлиха като бутало напред и нагоре. За миг Джек изпита чувството, че ръждясало острие го разпаря от гениталиите до стомаха, но звукът, който се чу, когато сандалите му удариха лицето на Морган, пукнаха устните му и накараха носа му да изхрущи, напълно го обезщети за болката.

Морган дьо Орис залитна назад и изрева от болка и изненада. Пелерината му изпърха като крила на огромен прилеп.

Джек се изправи. За миг зърна черния замък — много по-голям отколкото бе „Азенкур“, всъщност сякаш разпрострян върху цели акри — и се хвърли напред покрай лежащия в безсъзнание (или мъртъв) Паркъс. Втурна се към талисмана, който лежеше и кротко грееше върху пясъка и докато тичаше се пренесе обратно в Американските територии.

— Ах, ти копеле мръсно! — изрева Морган Слоут. — Ти, копеленце проклето! Лицето ми, лицето ми, ах как само нарани лицето ми!

Нещо изпращя. Замириса на озон. Ярка синьо-бяла разклонена светкавица мина вдясно от Джек и разтопи пясъка като стъкло.

След това той отново държеше талисмана — отново го имаше! Режещата болка в слабините му изведнъж започна да намалява. Протегна напред стъклената топка и се обърна към Морган.

От устните на Слоут капеше кръв. Той притискаше с ръка бузата си. Джек се надяваше, че му е счупил поне няколко зъба. В другата си ръка Морган държеше нещо като ключ, което току-що бе изпратило светкавица в пясъка зад Джек, и го протягаше напред в някакво странно подражание на позата на момчето.

Джек се придвижваше странишком с протегнати напред ръце. Талисманът променяше цветовете във вътрешността си като някаква машина за дъги. Той сякаш разбираше, че Слоут е наблизо, понеже Джек усещаше — повече отколкото чуваше — че набразденото стъклено кълбо е започнало да бръмчи. То сякаш трептеше в ръцете му. Изведнъж в него се отвори ярка бяла ивица, която приличаше на сноп светлина, минаващ точно през центъра му, и Слоут се изви с рамо към Джек и насочи ключа към главата му. Изтри кръвта от долната си устна и изсъска:

— Ти ме нарани, вонящо копеленце. Не си въобразявай, че тази стъклена топка може да ти помогне сега. Нейното бъдеще е още по-кратко от твоето собствено.

— Тогава защо се страхуваш от нея? — попита момчето и отново я протегна напред.

Слоут се присви, сякаш талисманът също би могъл да запрати по него светкавица.

„Морган не знае какво може да прави той — осъзна Джек. — Той не знае нищо за талисмана. Знае само, че иска да го притежава.“

— Веднага го хвърли — каза Слоут. — Пусни го веднага, мошеник такъв, или ей сегичка ще отрежа върха на главата ти. Пусни го.

— Страхуваш се. Сега, когато талисманът е пред теб, ти се страхуваш да дойдеш и да го вземеш.

— Изобщо не трябва да идвам и да го вземам, проклет Лъжеязон такъв! Пусни го. Хайде да видим как ще се счупи от само себе си, Джеки.

— Ела да го вземеш, Слоут — сопна се момчето. Не можеше да се побере в кожата си от яд. „Джеки.“ Побесня, когато чу галеното име, с което го наричаше майка му, да излиза от гадната уста на Морган. — Аз не съм черният хотел, Слоут. Аз съм само едно хлапе. Не можеш ли да вземеш стъклена топка от ръцете на хлапе, Слоут?

Беше ясно, че докато Джек държи талисмана в ръцете си, те са в задънена улица. Тъмносиня искра, трептяща като искрите, изхвръкващи от „демоните“ на Андерс, проблесна и угасна в центъра на талисмана. Незабавно я последва друга. Джек продължаваше да усеща силното бръмчене, излъчващо се от сърцето на набраздената стъклена топка. Той беше предопределен да вземе талисмана, това е било предначертано. Талисманът е знаел за неговото съществуване още от мига на раждането му, мислеше си Джек, и още оттогава е чакал той да го освободи. Имал е нужда от Джек Сойер. От никого другиго.

— Хайде, ела. Опитай се да го вземеш — подигравателно предложи той.

Слоут изръмжа и насочи ключа към него. По брадичката му се стичаше кръв. За миг той му се стори объркан, разстроен и разярен като бик и Джек наистина се засмя. После погледна встрани към лежащия върху пясъка Ричард и усмивката му замръзна. Лицето на Ричард буквално бе плувнало в кръв. Косата му бе подгизнала.

— Гад… — започна той, но взрив от синьо-жълта светлина се заби в пясъка досами него. Бе направил грешка, като погледна встрани. Той се обърна към Слоут, който тъкмо изстрелваше нова светкавица към краката му. Джек отскочи назад и снопът разрушителна светлина стопи пясъка до краката му и го превърна в жълта течност, която почти незабавно се охлади и се превърна в дълго парче стъкло.

— Синът ти ще умре — каза Джек.

— Майка ти ще умре — изръмжа Слоут в отговор. — Пусни това проклето нещо преди да съм ти отрязал главата. Веднага. Отърви се от него.

— Нещо друго не ти ли се ще?

— Ще ми се да те превърна в труп! — изкрещя Морган и насочи ключа към главата на Джек. После размисли, очите му блеснаха и той рязко вдигна ръка право нагоре, така че ключът щръкна към небето. Дълъг сноп светкавици сякаш изригна от юмрука му и се разшири, докато се изкачваше нагоре. Небето почерня. Във внезапно настъпилата тъмнина светеха само талисманът и лицето на Морган Слоут. Лицето на Слоут светеше, понеже талисманът хвърляше светлината си върху него и Джек осъзна, че неговото собствено лице най-вероятно също е сгряно от стъкленото кълбо. И веднага щом той размаха светещия талисман към Слоут, опитвайки се Бог знае какво — да го накара да хвърли ключа, да го вбеси, да натрие носа му с факта, че е безсилен — разбра, че възможностите на Морган Слоут още не са стигнали до края си. Тлъсти снежинки заваляха от тъмното небе. Слоут изчезна зад плътната завеса от сняг. Джек чу гадния му смях.

4.

Тя с усилия стана от леглото и се приближи до прозореца. Погледна пустия декемврийски плаж, осветен от една-единствена улична лампа. Изведнъж една чайка кацна на перваза отвън. От човката й висеше парче хрущял и в този миг тя си помисли за Слоут. Чайката приличаше на Слоут.

Лили се отдръпна, после отново се приближи. Изпитваше някакъв нелеп гняв. Една чайка не можеше да прилича на Слоут, нито пък имаше право да нахлува в нейната територия… нямаше право и толкоз. Тя почука по студеното стъкло. Птицата изпърха с криле, но не отлетя. Лили чу мисълта, която се въртеше в студения й мозък, чу я ясно, сякаш я бяха казали по радиото:

„Джек умира, Лили… Джек умииирааааа…“

Чайката наведе глава напред. Почука по стъклото хладнокръвно като гарвана на По.

„Умииирааааа…“

— Не — изпищя тя. — Разкарай се, Слоут! — Този път не само почука, а удари с юмрук и проби стъклото. Чайката политна назад, изпищя и почти падна. Мразовит въздух нахлу през дупката в стъклото.

От ръката на Лили капеше кръв — не, не, не капеше. Направо течеше. Беше се срязала доста лошо на две места. Извади парченцата стъкло от меката част на дланта си и притисна ръка в нощницата си. — Не очакваше това, нали, стар мръсник такъв? — изкрещя тя на птицата, която неуморно кръжеше над парка, и се разплака. — Сега го остави на мира! Остави го на мира! Остави сина ми на мира!

Цялата беше в кръв. През пробитото стъкло нахлуваше леден въздух. Под светлината на единствената улична лампа видя, че от небето започват да падат първите снежинки.

5.

— Ей, Джеки.

Тихо. Отляво.

Джек се завъртя към гласа, държеше талисмана като фенерче. Светлината му прорязваше плътната снежна завеса. Нищо. Тъмнина… сняг… шумът на океана.

— Грешна посока, Джеки.

Завъртя се надясно, леко се подхлъзна по заледения сняг. По-близо. Бе го чул по-близо. Вдигна талисмана.

— Ела и го вземи, Слоут!

— Нямаш шанс, Джеки. Мога да го взема, когато си поискам.

Зад него… и още по-близо. Но когато вдигна талисмана, не се виждаше никакъв Слоут. Снегът бръснеше лицето му. Пое си дъх и се разкашля от студа.

Слоут се кискаше някъде точно пред него.

Джек се отдръпна и почти се спъна в Спийди.

— Опала, Джеки!

Една ръка се появи от мрака отляво и издърпа ухото му. Той се обърна натам, сърцето му биеше като лудо, очите му щяха да изхвръкнат. Подхлъзна се и се подпря на коляно.

Ричард изстена някъде съвсем наблизо.

Високо горе в тъмнината, която Слоут някак си бе успял да повика, избухна канонада от гръмотевици.

— Хвърли ми го! — присмя му се Слоут. Танцуваше пред Джек в бурята, щракаше с пръсти с дясната си ръка и размахваше ключа към него с лявата в някакъв странен синкоп. Дяволски му заприлича на някогашен римски пълководец. — Хвърли ми го! Защо да не го направиш, а? Като на стрелбище, Джек! Изкуствено гълъбче! Добрият чичо Морган! Какво ще кажеш, Джек? Опитай, а! Хвърли топката и печелиш дъвка!

И Джек откри, че е придърпал талисмана към дясното си рамо очевидно с намерение да направи точно това. „Опитва се да те измами, опитва се да те уплаши, опитва се да те накара да го метнеш, да…“

Слоут се стопи назад в мрака. Снежинките бясно се въртяха.

Джек нервно се обърна, но не успя да види Слоут. „Може би си е отишъл. Може би…“

— Какво става, Джеки?

Не. Още беше тук. Тук някъде. Вляво.

— Смеех се като побъркан, когато баща ти умираше, Джеки. Смеех се в лицето му. Когато моторът му най-после спря, почувствувах…

Гласът му изчурулика. Заглъхна за миг. Върна се. Отдясно. Джек се завъртя натам, без да разбира какво става. Нервите му бяха опънати до скъсване.

— … че сърцето ми изпърха като птичка с криле, Джеки. Така си беше.

От тъмнината изскочи камък, предназначен не за Джек, а за стъклената топка. Джек отскочи, мъгляво мерна Слоут. Той отново изчезна.

Пауза… и Слоут пак беше там и свиреше на нова плоча.

— Чуках майка ти, Джеки.

Гласът дойде откъм гърба му. Тлъста гореща ръка шляпна дъното на панталоните му.

Джек се завъртя, този път почти се спъна в Ричард. Сълзи — горещи, болезнени, яростни — потекоха от очите му. Мразеше ги, но ги имаше и нищо в света не би могло да ги отрече. Вятърът страховито пищеше. „Вълшебството е в теб“ — беше казал Спийди, но къде бе вълшебството сега? Къде, о, къде, къде?

— Не смей да говориш за майка ми!

— Дълго я чуках — радостно добави Слоут.

Отново отдясно. Дебела, танцуваща в мрака сянка.

— Чуках я по нейно желание, Джеки!

Зад него! Близо!

Джек се обърна. Вдигна талисмана. Той изхвърли сноп бяла светлина. Слоут се отдръпна назад, но не преди Джек да види сгърченото му от гняв и болка лице. Светлината бе докоснала Морган, бе го наранила.

„Няма значение какво говори. Той лъже и ти знаеш, че е така. Но как може да прави това? Прилича на Едгар Бергън. Не… по скоро на индианците, които в тъмното се приближават към влака. Как го прави, о, как го прави?“

— Този път ми поопърли мустаците, Джеки — каза Слоут и мелодично изхихика. Беше малко задъхан, но не достатъчно. Съвсем не достатъчно. Самият Джек дишаше като куче в горещ летен ден. Очите му френетично се мъчеха да открият Слоут в тъмнината. — Но аз още няма да го насоча към теб, Джеки. Поне още не. Та за какво говорехме? О, да. За майка ти…

Леко изчуруликване… леко заглъхване… и след това в тъмнината изсвистя камък и удари Джек по слепоочието. Той се завъртя, но Слоут отново бе изчезнал, пъргаво бе отскочил назад в снега.

— Беше обвила хубавите си дълги крака около мен и стискаше, стискаше, докато не изревах за милост! — декларира Слоут вдясно от Джек.

„Не му разрешавай да те вбеси, не му разрешавай да…“

Но просто не можеше да се овладее. Този гадник говореше за майка му, за неговата майка.

— Млъкни! Престани!

Сега Слоут беше пред него — толкова близо, че Джек го видя ясно въпреки плътната снежна пелена, но го зърна мъжделиво само за миг, както човек може да мерне лице под водата през нощта. Нов камък изскочи от тъмнината и го удари по тила. Той залитна напред и отново едва не се спъна в Ричард — Ричард, който бързо изчезваше под покров от сняг.

Джек видя звезди… и разбра какво става.

„Слоут се пренася! Пренася се… мръдва… и се пренася обратно!“

Той се обърна неспокойно като човек, заобиколен от стотици врагове, а не само от един. Зеленикавосиня светкавица проряза мрака. Той насочи талисмана към нея, надяваше се да я насочи обратно към Слоут. Твърде късно. Вече бе угаснала.

„В такъв случай защо не го виждам там отвъд? Отвъд в Териториите?“

Отговорът изведнъж проблесна в главата му… и сякаш за да го потвърди, талисманът излъчи великолепно ветрило от бяла светлина, което грейна в мрака като фар на локомотив.

„Не го виждам там отвъд, не му отговарям там отвъд, понеже ме няма там отвъд!!! Язон е изчезнал… и аз съм единствен по природа! Слоут се пренася на един плаж, където са само Морган дьо Орис и мъртвият или умиращ човек на име Паркъс. Ричард също не е там, понеже синът на Морган дьо Орис, Ръштън, е умрял преди много време и Ричард също е единствен по природа! Когато се пренесох преди, талисманът беше там… но Ричард го нямаше! Морган се пренася… мръдва… пренася се обратно… опитва се да ме докара до лудост…“

— Здрасти, Джеки!

Отляво.

— Тук съм!

Отдясно.

Но Джек вече не се ослушваше, за да открие мястото му. Той гледаше в талисмана и чакаше знак. Най-важният знак в живота си.

Отзад. Този път щеше да дойде отзад.

Талисманът проблесна като силна лампа.

Джек се завъртя… и докато се въртеше, се пренесе в Териториите, под ослепителна слънчева светлина. И там беше Морган дьо Орис — голям като живота и дваж по-грозен. За миг той не осъзна, че Джек е разгадал трика му. Бързо куцукаше към мястото, което щеше да се окаже зад гърба на момчето, когато отново се пренесеше в Американските територии. Гадна усмивка пълзеше по устните му. Пелерината се вееше зад гърба му на вълни. Провлачваше левия си ботуш и Джек видя, че върху пясъка с накъсана линия от тирета е нарисувана окръжност. Морган просто бързо бе обикалял в кръг около него, бе го предизвиквал с лъжи за майка му, бе хвърлял камъни и се бе пренасял от единия свят в другия и обратно.

— Виждам те! — с всичка сила извика момчето.

Морган се стресна и смаяно се втренчи в него, стиснал с една ръка гръмоотвода.

— Виждам те! — повторно изкрещя Джек. — Трябва ли да продължаваме до безкрайност, Слоут?

Морган дьо Орис насочи гръмоотвода към него. Върху лицето му не бе останал и помен от смайване и стрес. Не, то бе придобило изражението на човек, съзнаващ силата си, на умен човек, бързо виждащ всички възможности в дадена ситуация. Очите му се присвиха. В секундата, в която Морган дьо Орис насочи смъртоносния сребърен гръмоотвод към него и присви очи, сякаш се прицелваше, Джек понечи да се пренесе обратно в Американските територии и ако го бе направил, щеше да загине. Но в последната частица от секундата някаква разсъдливост, или благоразумие, или уплаха го накара да действува досущ като човек, скачащ точно пред бясно летящ насреща му камион. Същата проницателност, която му бе съобщила, че Морган се пренася от единия в другия свят, отново го спаси — Джек се бе научил да предусеща ходовете на врага си. Той остана на мястото си и отново зачака почти мистичния знак. За частичка от секундата Джек Сойер затаи дъх. И ако Морган не се гордееше толкова много с непочтения си трик, той би могъл да убие Джек Сойер точно в този миг и да изпълни най-съкровеното си желание. Но вместо това образът на Морган изведнъж напусна Териториите, точно както момчето бе смятало, че ще стане. Джек си пое дъх. Тялото на Спийди (на Паркъс, осъзна той) лежеше неподвижно недалеч от него. Знакът се появи. Джек изпразни дробовете си и се пренесе обратно.

Нова ивица стъкло разделяше пясъка на плажа на Пойнт Венути. Тя отрази внезапния лъч бяла светлина, излизащ от талисмана.

— Без малко да загинеш, нали? — прошепна Морган Слоут от тъмнината.

Сняг засипваше Джек, леден вятър смразяваше крайниците му, гърлото му, челото му. На няколко метра от него висеше лицето на Слоут със смръщено по познат начин чело и отворена окървавена уста. Той протягаше в бурята ключа към Джек, а ивицата мокър сняг по ръкава на кафявия му костюм се уголемяваше. Джек забеляза, че от лявата ноздра на несъразмерно малкия му нос се процежда тънка струйка кръв. Кръвясалите от болка очи на Слоут светеха в мрака.

6.

Ричард Слоут объркано отвори очи. Всяка негова частичка бе изтръпнала от студ. Отначало без каквото и да било чувство си помисли, че е мъртъв. Бе паднал някъде, вероятно по онези стръмни, отвратителни задни стъпала на трибуната в „Тейър“. Сега беше мъртъв и изстинал и нищо повече не можеше да му се случи. За миг изпита зашеметяващо облекчение.

И тогава режеща болка прониза главата му и той усети, че по вледенената му ръка се стича топла кръв — и двете му усещания доказваха, че независимо дали се радва, или не, Ричард Луелин Слоут още не беше мъртъв. Той бе само ранено страдащо създание. Върхът на главата му сякаш беше отрязан. Нямаше правилна представа къде може да е. Очите му се фокусираха доста дълго преди да му докладват, че лежи върху сняг. Значи беше зима. От небето продължаваше да вали. После чу гласа на баща си и отново си спомни всичко.

Ричард не отмести ръка от темето си, но леко наклони брадичка, за да може да погледне по посока на бащиния си глас.

Джек Сойер държеше талисмана — това бе следващото нещо, което Ричард откри, и отново изпита огромно облекчение, както когато си бе помислил, че е мъртъв. Даже без очила забеляза, че Джек имаше непокорен и смел вид и това дълбоко го развълнува. Джек изглеждаше… изглеждаше като герой. Това беше всичко. Изглеждаше мръсен, разчорлен, безбожно млад и неподходящ за ролята в почти всяко отношение, но несъмнено приличаше на герой.

И Ричард откри, че сега Джек просто беше Джек. Необикновеното, невероятно излъчване на филмова звезда, благоволила да се поразходи наоколо като дрипаво облечен дванадесетгодишен хлапак, бе изчезнало. И това направи героизма на Джек още по-впечатляващ в очите на Ричард.

Баща му се хилеше като хищник. Но това не бе неговият баща. Неговият баща бе свършил много отдавна — бе разяден отвътре от завистта си към Фил Сойер, от ненаситността на амбициите си.

— Можем да продължим така до безкрайност — каза Джек. — Аз никога няма да ти дам талисмана, а ти никога няма да можеш да го разрушиш с приспособлението си. Откажи се.

Ключът в бащината му ръка бавно се раздвижи и се наведе надолу. И той, и алчното нещастно лице на баща му се бяха насочили право към него.

— Първо ще направя Ричард на парчета — каза Слоут. — Искаш ли да видиш приятеля си Ричард, превърнат в бекон? А? Искаш ли? Аз, разбира се, няма да се поколебая да направя същата услуга и на оная чума до него.

Джек и Морган си размениха кратки погледи. Ричард разбра, че баща му не се шегува. Щеше да го убие, ако Джек не му отстъпи талисмана. Щеше да убие и Спийди, стария негър.

— Не прави това, Джек — успя да прошепне той. — Кажи му да върви по дяволите!

Джек му намигна и той едва не се побърка. Чу как гласът на баща му каза:

— Просто пусни талисмана.

И след това с ужас видя, че Джек разтвори дланите си и пусна талисмана да падне.

7.

— Джек, недей!

Джек не погледна към Ричард. „Човек не притежава нещо, освен ако не може да се откаже от него! — гърмеше гласът на съзнанието му. — Не притежаваш нещо, освен ако не можеш да се откажеш от него! Каква е печалбата за човека! Печалбата за човека е никаква! Кръгла нула! И ти не си научил това в училище, научил си го на пътя, научил си го от Фърд Джанклоу, от Вълк и от Ричард, забиващ се с глава в скалите като «Титан II».“

Научил си тези неща или си умрял някъде по света, където не е имало ясна светлина.

— Стига убийства — каза той в изпълнената със сняг тъмнина на калифорнийския плаж. Би трябвало да се чувствува напълно смазан — след четиридневна непрекъсната поредица от ужаси в края на краищата бе изпуснал топката като преден защитник-новак, който има още много да учи. Беше я хвърлил и толкоз. И все пак той чуваше сигурния глас на Андерс, на Андерс, който бе коленичил пред Джек/Язон с надиплена дреха и наведена глава. Андерс, който бе казал: „И сичко шъ е добре, и сичко шъ е добре и сички неща наистина шъ бъдат наред!“

Талисманът светеше на плажа, а снегът се превръщаше в капчици по набраздената му повърхност, и всяка капчица беше дъга, и в този миг Джек разбра изумителната чистота на отказването от нещото, което ти е нужно.

— Стига кръвопролития! Хайде, счупи го, ако можеш. Съжалявам те.

Сигурно тъкмо последните думи съсипаха Морган Слоут. Ако му бе останала и частица здрав разум, Слоут щеше да изрови камък от нечовешкия сняг и да счупи талисмана… а той наистина можеше да бъде счупен, беше крехък, уязвим и незащитен.

Само че Слоут насочи ключа към него.

И когато го направи, съзнанието му се изпълни с верни, отвратителни спомени за Джери Бледсоу и съпругата му. Джери Бледсоу, когото той бе убил, и Нита Бледсоу, която би трябвало да бъде Лили Кавано… Лили, която го бе цапнала толкова силно, че от носа му потече кръв, единствения път когато пиян се бе опитал да я докосне.

От ключа се изви пламък — зелено-син пламък изхвръкна от мъничкото ключе на амбулантния търговец. Стрелна се към талисмана, удари го, разстла се върху него и го превърна в горящо слънце. За миг там бяха всички цветове… за миг там бяха всички светове. После пламъкът изчезна.

Талисманът го бе погълнал.

Изял го бе без остатък.

Тъмнината се върна. Краката на Джек омекнаха и той се свлече върху отпуснатите прасци на Спийди Паркър. Спийди изсумтя и се размърда.

Имаше двесекундна фазова разлика… и тогава пламъкът изведнъж изригна от талисмана като река. Джек широко отвори очи въпреки неспокойната си, френетична мисъл

(„Ще те ослепи! Джек! Ще те…“)

и променената география на Пойнт Венути бе осветена сякаш Господът на всички вселени се бе навел, за да направи снимка. Джек видя „Азенкур“ — хлътнал и полуразрушен. Видя сгромолясалите се хълмове, които сега бяха низини. Видя Ричард да лежи по гръб и Спийди да лежи по корем с обърната на една страна глава. Спийди се усмихваше.

След това Морган Слоут се люшна назад и собственият му ключ го обви в море от пламъци. Пламъкът, който бе погълнат от талисмана, както светлината от оптическия мерник на Сънлайт Гардънър, бе върнат обратно хилядократно увеличен.

Между световете се отвори дупка — дупка с размера на тунела, водещ към Оутли — и Джек видя как Слоут пропада в нея. Прекрасният му кафяв костюм гореше, почти мъртвешката му ръка продължаваше да стиска ключа. Очите на Слоут вряха в дупките си, но бяха ококорени… разбираха.

И докато Слоут потъваше, Джек видя, че той се променя. Видя появата на пелерина, която приличаше на криле на прилеп, обгорен от пламъка на факла, видя горящите му ботуши и пламтящата му коса. Видя как ключът се превръща в нещо като миниатюрен гръмоотвод.

Видя… дневна светлина!

8.

Тя струйна изведнъж. Заслепен от нея, Джек се търкулна на покрития със сняг плаж. В ушите си — уши някъде дълбоко в главата — чуваше предсмъртния вик на Морган Слоут, който бе върнат надолу през всички възможни светове към забравата.

— Джек? — Ричард се надигна, хванал главата си. — Джек, какво стана? Май паднах по стъпалата на стадиона.

Спийди се издърпа напред в снега, понадигна се и погледна Джек. Очите му бяха изморени… но по лицето му нямаше рани.

— Добре свършена работа, Джек — каза той и се ухили. — Добре… — Отново се свлече в снега. Дишаше тежко.

„Дъга“ — помисли си Джек. Изправи се, но отново падна. Замръзналият по лицето му сняг започна да се топи като сълзи. Успя да застане на колене и отново се изправи. Пред очите му играеха петна… но той видя огромния тъмен кръг в снега, където бе стоял Морган.

— Дъга! — извика Джек Сойер и вдигна ръце към небето. Плачеше и се смееше. — Дъга! Дъга!

Той се приближи до талисмана и го вдигна. Продължаваше да плаче.

Занесе талисмана до Ричард Слоут, който е бил Ръштън, и до Спийди Паркър, който беше това, което бе, и ги излекува.

Дъга, дъга, дъга!

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА

ОЩЕ ЕДНО ПЪТУВАНЕ

1.

Той ги излекува, но никога не можа да си спомни как точно бе станало това или някоя по-специфична подробност. Известно време талисманът бе блестял и пял в ръцете му и той имаше най-смътния възможен спомен, че пламъкът му се бе изливал над тях, докато най-накрая те целите бяха окъпани в светлината му. Това бе всичко, което можеше да си спомни.

И после великолепната светлина в талисмана започна да помръква… да помръква… и изгасна.

Джек, който мислеше за майка си, дрезгаво изплака.

Спийди се заклатушка до него през топящия се сняг и го прегърна.

— Тя ще се върне, пътниче Джек — каза той. Усмихваше се, но изглеждаше два пъти по-изморен от Джек. Спийди беше излекуван… но все още не бе добре.

„Този свят го убива — помисли си момчето. — Поне убива частта от него, която е Спийди Паркър. Талисманът го излекува… но той все още умира.“

— Ти го направи зарад него — рече Спийди — и трябва да вярваш, че и той ще го направи зарад теб. Не се тревожи. Ела насам, Джек. Ела сегинка да отидем, дет лежи приятелят ти.

Джек се подчини. Ричард спеше върху топящия се сняг. Ужасното триъгълно парче кожа над челото му бе зараснало, но в косата му бе останал дълъг бял белег — белег, от който никога нямаше да порасне коса.

— Хвани ръката му.

— Защо? За какво?

— Ще се пренесем.

Джек го погледна въпросително, но вместо да му предложи обяснение, Спийди само кимна, сякаш казваше: „Да, добре ме чу.“

„Е, аз му вярвам достатъчно“ — помисли си Джек, наведе се и хвана ръката на Ричард. Спийди стисна другата му ръка.

Без каквото и да било усилие тримата се пренесоха.

2.

Интуицията на Джек не го бе излъгала. Човекът, стоящ до него отвъд на черния пясък, по който още си личаха следите от куция крак на Морган дьо Орис, беше силен и бодър и в цветущо здраве.

Джек се втренчи в този непознат, който донякъде приличаше на по-млад брат на Спийди Паркър, със страхопочитание и известно безпокойство.

— Спийди… господин Паркъс, искам да кажа… какъв сте…

— Сега имате нужда от почивка — каза Паркъс. — Ти със сигурност, а приятелят ти още повече. Той бе по-близо до смъртта, отколкото някой някога ще узнае… но не мисля, че е от хората, които си падат по признанията, даже пред самите себе си.

— Да. Правилно сте го преценили.

— Тук отвъд ще си починете по-добре. — Паркъс взе Ричард на ръце и тръгна по плажа в противоположна на замъка посока. Джек се запрепъва до него, но постепенно изостана. След няколко крачки се задъха. Краката му сякаш бяха от гума. Главата го болеше, вероятно като реакция от последната битка.

— Защо… къде… — Това бе всичко, което задъхан успя да изрече. Държеше талисмана до гърдите си. Сега талисманът изглеждаше матов, повърхността му беше тъмна, непрозрачна и безинтересна.

— Ще повървим съвсем малко — каза Паркъс. — Ти и приятелят ти не искате да почивате, където беше той, нали?

И въпреки че беше изтощен, Джек поклати глава. Паркъс погледна назад през рамо, после тъжно кимна.

— Там вони на неговото зло. Вони и на вашия свят, Джек.

— За мен двете миризми доста си приличат.

Паркъс продължи напред с Ричард в ръце.

3.

На стотина метра по-нататък той спря. Тук черният пясък имаше по-светъл цвят — не бял, но сив. Паркъс внимателно остави Ричард на земята. Джек се изпъна до него. Пясъкът беше топъл — благословено топъл. Нямаше сняг.

Паркъс седна до него и кръстоса крака.

— Сега ще поспите — каза той. — Може би ще се събудите чак утре. Дори да е така, никой няма да ви безпокои. Погледни.

Паркъс махна с ръка към мястото, на което в Американските територии се намираше Пойнт Венути. Когато Джек за пръв път видя черния замък, цяло едно крило от него бе разрушено и изгоряло, сякаш вътре беше имало огромна експлозия. Сега замъкът изглеждаше съвсем обикновен. От заплашителността му не бе останал и помен, незаконното му съкровище бе отнесено. Той бе просто най-обикновен замък — камъни, подредени един върху друг по шаблон.

След това Джек забеляза, че земетресението не е било толкова силно тук отвъд, пък освен това бе имало и много по-малко за разрушаване. Видя няколко срутени колиби, очевидно построени предимно от дървени трупи. Видя няколко полуизгорели дилижанса — кадилаци, а може би и не кадилаци в Американските територии. Тук-там мерна проснати космати тела.

— Тези, които бяха тук и оцеляха, избягаха — каза Паркъс. — Знаят какво се случи, знаят, че Орис е мъртъв, и няма да ви безпокоят повече. Злото, което бе тук, си отиде. Разбираш ли това? Можеш ли да го почувствуваш?

— Да — прошепна Джек. — Но… господин Паркъс… вие няма да… няма…

— Да си тръгна ли? Напротив. Съвсем скоро. Ти и приятелят ти ще си отспите, но ти и аз първо трябва да поговорим. Разговорът няма да ни отнеме много време. Опитай се да вдигнеш глава от гърдите си и да я подържиш изправена още съвсем мъничко.

С доста усилия Джек се справи и дори успя съвсем — е, почти — да отвори очи. Паркъс кимна.

— Когато се събудите, хванете на изток… но не се пренасяйте. Останете тук отвъд известно време. Останете в Териториите. Там отвъд, от вашата страна, ще цари голяма бъркотия — спасителни отряди, тълпи репортери, Язон знае още какво. Поне снегът ще се стопи преди някой да разбере, че го е имало, с изключение на няколкото души, които ще бъдат обявени за луди…

— А вие защо трябва да тръгвате?

— Просто трябва да се поразходя насам-натам, Джек. Тук отвъд има много работа за вършене. Новината за смъртта на Морган вече пътува на изток. Пътува бързо. Вече съм изостанал от нея, а трябва да я изпреваря, ако мога. Искам да стигна до Големия пущинак… и на изток… преди много лоши люде да се насочат към други места. — Той погледна океана с очи сиви и студени като кремък. — Когато дойде време да се плаща сметката, хората трябва да платят. Морган го няма, но има още много длъжници.

— Вие сте нещо като полицай тук отвъд, нали?

Паркъс кимна.

— Аз съм това, което вие бихте нарекли Върховен съдия и Главен екзекутор едновременно. Тук отвъд е така. — Сложи силната си, топла ръка върху главата на Джек. — А там отвъд съм просто онзи чиляк, който обикаля от място на място, работи каквот му падне и чат-пат посвирва. И повярвай ми, понякога това ми харесва много повече.

Той отново се усмихна и този път беше Спийди.

— И ти сегиз-тогиз ще срещаш тоз чиляк, Джек. Дааа, сегиз-тогиз, на едно или друго място. Пред някои хали, може би, или в някой парк.

Паркъс намигна на Джек.

— Но Спийди не е… добре. Има му нещо, нещо, което талисманът не можа да докосне.

— Спийди е стар — каза Паркъс. — Той е на моята възраст, но вашият свят го е състарил много по-бързо. Все пак в него има останали няколко години живот. А може би и доста. Не се безпокой напразно, Джек.

— Обещавате ли? — попита момчето.

— О-йеее — ухили се Паркъс.

Джек изморено му отвърна.

— Ще тръгнете на изток и ще вървите докато сметнете, че сте изминали десет километра. Изкачите ли веднъж тези ниски хълмове, нататък пътят ще бъде лек. Оглеждай се за голямо дърво — най-голямото дърво, което някога си виждал. Приближете се до него, хвани Ричард за ръка и се пренесете обратно. Ще се озовете близо до гигантска секвоя, през чийто дънер е прорязан тунел, за да минава пътят — вашето Шосе-17, и то ще ви заведе право в покрайнините на едно малко градче в северна Калифорния, казва се Сторивил. Продължете навътре към града и ще видите мигащите светлинни надписи на една бензиностанция.

— И после?

Паркъс сви рамене.

— Не знам, поне не със сигурност. Може би ще срещнеш някого, когото ще познаеш.

— Но как ще се прибе…

— Шшшт — каза Паркъс и сложи ръка на челото му точно както бе правила майка му, когато той беше…

(„Нани, нани, спинкай, Джеки, мое бебенце-вързопче, тръгна татко ти на лов, нани, нани, Джеки, всичко е наред и всичко е наред…“)

…съвсем малък. — Стига толкова въпроси. Смятам, че оттук нататък всичко с теб и Ричард ще бъде наред.

Джек легна. Прегърна тъмната топка с едната си ръка. Клепачите му натежаха.

— Ти се държа като смело и предано момче, Джек — тържествено каза Паркъс. — Бих искал да беше мой собствен син… Поздравявам те за куража ти. И за твоята вяра. Хора в много светове ти дължат голяма благодарност. И смятам, че по един или друг начин доста от тях усещат това.

Джек успя да се усмихне.

— Постойте още малко — промълви той.

— Добре. Докато заспиш. Не се безпокой, Джек. Тук нищо няма да ви навреди.

— Мама винаги казваше…

Но преди да завърши мисълта си, сънят вече го беше победил.

4.

Сънят по някакъв мистериозен начин продължи да предявява претенции към него и на следващия ден, когато Джек вече беше буден. Или ако не сънят, поне някаква защитна способност на ума, която превърна по-голямата част от този ден в нещо размазано и колебливо като сън. Той и Ричард, който се влачеше едва-едва също като него, стояха под най-високото дърво в света. Десет души не биха могли да го обхванат с ръце. Дървото се извисяваше до небето. В гората от невероятно високи дървета то бе същински великан, ясен пример за плодородието на Териториите.

„Не се безпокой“ — бе казал Паркъс в мига, когато се канеше да се изпари като Червения котак. Джек отметна глава, за да погледне към върха на дървото. Макар и да не го осъзнаваше напълно, бе емоционално изтощен. Огромното дърво само леко го учуди. Джек опря ръка в изненадващо гладката му кора. „Убих човека, който е убил баща ми“ — рече си той. Стисна здраво тъмната, сякаш мъртва топка на талисмана. Ричард гледаше нагоре към гигантската корона на дървото, извисяващо се над тях като небостъргач. Морган беше мъртъв, Гардънър също, а снегът на плажа би трябвало да се е стопил досега. И все пак не всичкият бе изчезнал. Джек се чувствуваше така, сякаш главата му беше пълна с преспи. Някога си бе мислил — сега му се струваше, че е било преди хиляда години — че ако наистина допре ръцете си до талисмана,ще бъде така изпълнен с триумф и възбуда и благоговение, та сигурно ще се пръсне. Но сега изпитваше само трохичка от всичко това. В главата му валеше сняг и той не виждаше по-далеч от инструкциите на Паркъс. Осъзна, че огромното дърво го повдига.

— Хвани ръката ми — рече той на Ричард.

— Но как ще се приберем у дома?

— Не се безпокой — отвърна Джек и стисна ръката му. Джек Сойер нямаше нужда да го повдига дърво. Джек Сойер беше ходил в Прокълнатите земи, бе победил черния хотел, Джек Сойер беше смел и предан. Джек Сойер беше преуморено дванадесетгодишно момче и в мозъка му сякаш валеше сняг. Той без усилия се пренесе в своя собствен свят, а Ричард, стиснал ръката му, се плъзна през всички препятствия заедно с него.

5.

Гората се беше свила и сега бе американска гора. Покривът от леко помръдващи клони бе забележимо по-нисък, дърветата около тях — видимо по-малки, отколкото в гората на Териториите, към която ги беше упътил Паркъс. Джек смътно долови промяната още преди да види двулентовото шосе пред себе си, но реалността на двадесетия век бързо-бързо го срита в пищялите, понеже едва зърнал шосето, чу бръмчене и инстинктивно отскочи и дръпна Ричард точно преди едно малко бяло рено да профучи покрай тях. Колата ги отмина и се вмъкна в тунела, прорязан през дънера на секвоята (която бе по-малка дори от половината на своята двойница в Териториите). Но поне един възрастен и две деца от реното не гледаха към гората, заради която бяха изминали целия път от Ню Хампшир („Живей свободен или умри!“). Жената и двете хлапета на задната седалка се бяха извили назад и зяпаха Джек и Ричард. Устите им бяха широко отворени и приличаха на малки черни пещери. Те току-що бяха видели две момчета да се появяват край шосето като духове, мигновено и като по чудо да придобиват форма от нищото като в някакъв фантастичен филм.

— Можеш ли да повървиш малко?

— Аха — отвърна Ричард.

Джек стъпна на настилката на Шосе-17 и тръгна през огромната дупка в дървото.

Мислеше си, че може би просто сънува всичко това. Може би все още е на плажа в Териториите, може би Ричард спи свит до него, може би те двамата все още са под доброжелателния поглед на Паркъс. „Мама винаги казваше… Мама винаги казваше…“

6.

Движейки се като през гъста мъгла (въпреки че денят в тази част на северна Калифорния всъщност беше сух и слънчев), Джек Сойер изведе Ричард Слоут от гората. След нея шосето се спускаше надолу покрай сухи декемврийски ливади.

„… че най-важната личност във всеки филм обикновено е операторът…“

Тялото му се нуждаеше от още сън. Мозъкът му се нуждаеше от почивка.

„… че вермутът съсипва доброто мартини…“

Ричард замислен тепкаше след него. Движеше се толкова бавно, че Джек трябваше да спира и да го изчаква. На около километър се виждаше малко градче, което сигурно бе Сторивил. От двете страни на шосето имаше по няколко ниски бели постройки. Табелата над една от тях гласеше: „Антиквариат“. Малко по-нататък над една безлюдна пресечка висеше премигващ светофар. Джек зърна ъгълчето на светлинния надпис на бензиностанция. Ричард с усилия местеше крака, навел ниско глава и почти опрял брадичка в гърдите си. Джек пристъпи към него, видя, че приятелят му плаче, и го прегърна.

— Искам да знаеш нещо.

— Какво? — Дребното лице на Ричард бе набраздено от сълзи, но предизвикателно.

— Обичам те — каза Джек.

Очите на Ричард отскочиха към настилката на шосето. Джек продължаваше да го прегръща през раменете. След миг Ричард погледна нагоре — погледна право в Джек — и кимна. И Джек си спомни думите, които Лили Кавано Сойер наистина бе казала веднъж-дваж на сина си: „Джеки, понякога просто трябва да държиш езика зад зъбите си.“

— На път сме, Ричи — каза той и го изчака да си избърше очите. — Предполагам, че някой е изпратен да ни посрещне на бензиностанцията.

— Хитлер може би? — Ричард притисна очите си с ръка. След миг бе готов и двете момчета заедно влязоха в Сторивил.

7.

От сенчестата страна на бензиностанцията бе паркиран един кадилак — „Елдорадо“ с телевизионна антена от задната страна. Изглеждаше голям като каравана и черен като смъртта.

— О, Джек, по дяволите — изстена Ричард и го сграбчи за рамото. Очите му бяха ококорени, устата му трепереше.

Джек усети как адреналинът му отново се повишава, но вече просто му беше писнало. Бе му се събрало твърде много, твърде много, твърде много.

Стиснал тъмната кристална топка от вехтошарски магазин, в каквато се бе превърнал талисманът, той тръгна надолу по хълма към бензиностанцията.

— Джек! — отпаднало изписка Ричард зад него. — Какво правиш, по дяволите? Това е един от тях! Същите коли бяха в „Тейър“! Същите коли бяха в Пойнт Венути!

— Паркъс каза да дойдем тук.

— Съвсем си луднало, приятелче — прошепна Ричард.

— Знам. Но този път всичко ще бъде добре. Ще видиш. И не ме наричай „приятелче“.

Вратата на кадилака се отвори и се подаде тежък мускулест крак в крачол от избелен дънков плат. Безпокойството се превърна в истински ужас, когато Джек забеляза, че пръстите на ботуша са отрязани, за да могат дългите космати пръсти да стърчат навън.

Ричард изписука до него като полска мишка.

Да, беше вълкодлак. Джек знаеше това още преди човекът да се обърне. Бе висок почти два метра. Косата му беше дълга до яката, чорлава и не съвсем чиста. В нея се бяха заплели няколко репеи.

След това едрата фигура се обърна, две оранжеви очи проблеснаха и изведнъж ужасът се превърна в радост.

Джек тичаше като луд към едрия човек долу, пет пари не даваше за обслужващия бензиностанцията, който бе излязъл специално, смаян от поведението му, и за зяпачите пред отсрещния магазин. Косата му се вееше назад, мръсните му кецове тупкаха, лицето му бе разтегнато от замаяно ухилване, очите му светеха като самия талисман.

Гащеризон. Кръгли очила без рамка като на Джон Ленън. И широка приветствена усмивка.

— Вълк! — извика Джек Сойер. — Вълк, ти си жив! Жив си!

Беше на два метра от него, когато скочи. Вълк го хвана без каквото и да било затруднение. Хилеше се от удоволствие и възторг.

— Джек Сойер! Вълк! Гледай ти! Точно както каза Паркъс! Аз съм тук на това богопоразяващо място, което мирише като лайно в блато, и ти също си тук! Джек и неговият приятел! Вълк! Добре! Страхотно! Вълк!

Всъщност именно миризмата каза на Джек, че това не е неговият Вълк, точно както му каза и че този Вълк е някакъв негов роднина… много близък най-вероятно.

— Познавах „родения ти наведнъж“ брат — каза Джек, докато още бе в силните му космати ръце. Сега, вече отблизо, видя, че това лице е по-старо и по-мъдро, но все така сърдечно.

— Моят брат Вълк — каза Вълк и пусна Джек долу. Протегна ръка и докосна талисмана с върха на пръста си. В същия миг една ярка искра лумна и като комета прониза тъмните дълбини на глобуса. Вълк го гледаше с благоговение.

После си пое дъх, погледна Джек и се ухили. Джек незабавно му отвърна.

Ричард ги наблюдаваше предпазливо и учудено.

— В Териториите има както лоши, така и добри вълкодлаци… — започна Джек.

— Много добри вълкодлаци — прекъсна го Вълк и подаде ръка на Ричард. Той понечи да се отдръпне, после я пое. Извивката на устата му накара Джек да си направи извода, че приятелят му очаква с него да се случи това, което се бе случило с Хек Баст преди доста време.

— Това е „роденият наведнъж“ брат на моя Вълк — гордо заяви Джек. Прокашля се, понеже не знаеше как точно да изрази чувствата си към брата на това същество. Дали вълкодлаците си поднасят съболезнования? Дали те бяха част от техния ритуал?

— Обичах брат ти — каза той. — Той ми спаси живота. Като изключим Ричард, който е тук, той беше най-добрият приятел, когото някога съм имал. Мъчно ми е, че умря.

— Сега е в луната — каза братът на Вълк. — Ще се върне. Джек Сойер, всичко си отива като луната. И всичко се връща като луната. Хайде да вървим. Искам да се махна от това вонящо място.

Ричард го погледна озадачен, но Джек го разбираше и му съчувствуваше. Бензиностанцията сякаш беше обградена от горещата мазна воня на въглеводороди като с кафяво було, през което човек може да гледа.

Вълк се доближи до кадилака и отвори задната врата като същински шофьор. Джек предположи, че той всъщност е точно такъв.

— Джек? — Ричард изглеждаше изплашен.

— Всичко е наред.

— Но къде…

— При майка ми, мисля. Ще прекосим цялата страна чак до Аркадия Бийч, Ню Хампшир. Пътуването ще бъде първокласно. Хайде, Ричи.

Приближиха се до колата. На широката задна седалка се мъдреше стара кутия за китара. Сърцето на Джек отново подскочи.

— Спийди! — Той се обърна към брата на Вълк. — И Спийди ли ще дойде с нас?

— С вас съм само аз — ухили се вълкодлакът.

Джек посочи кутията за китара.

— А това откъде се взе?

Вълк пак се ухили и показа много и големи зъби.

— От Паркъс — каза той. — За вас остави и това. Почти забравих.

Извади от задния си джоб някаква много стара пощенска картичка. От предната й страна се виждаше въртележка с познати кончета. Ела Спийд и Сребърната дама също бяха между тях. Само че жените около въртележката бяха облечени с рокли с турнюри, а момченцата с голфчета. Много от мъжете имаха цилиндри и тънки мустачки. Картичката бе пожълтяла от старост.

Джек я обърна и първо прочете отпечатания в средата надпис: „Въртележката в Аркадия Бийч, 4 юли, 1894.“

И именно Спийди — а не Паркъс — бе издраскал не съвсем грамотно две изречения с разкрачен почерк и тъп, мек молив.

„Ти извърши големи чудеса, Джек. Използвай каквот ти трябва от кутията — запази остатъка или го изхвърли.“

Джек прибра картичката в джоба си, влезе в кадилака и се плъзна по плюшената седалка. Една от закопчалките на старата кутия беше счупена. Той отвори другите три.

— Мили Боже! — възкликна Ричард, който беше влязъл след него в колата.

Кутията беше натъпкана с двадесетдоларови банкноти.

8.

Вълк ги закара вкъщи и макар че Джек позабрави част от случилите се през тази есен събития доста бързо, всеки миг от това пътуване остана запечатан в съзнанието му завинаги. Той и Ричард седяха на задната седалка на кадилака и Вълк ги караше на изток и на изток и на изток. Знаеше пътищата и шофираше добре. Понякога си пускаше касети на „Кридънс Клиъруотър Ривайвъл“ — „Бяг през джунглата“ май му беше любима — толкова силно, че на момчетата едва не им се спукваха тъпанчетата. След това прекарваше дълго време да слуша как се променя звукът на вятъра, докато той натиска бутона и страничното стъкло се вдига и спуска. Това занимание сякаш напълно го омагьосваше.

На изток, на изток, на изток — всяка сутрин към изгрева, всяка вечер към мистериозно сгъстяващия се синкав здрач, като първо се слушаше Джон Фогърти и след това вятърът, после отново Джон Фогърти и после отново вятърът.

Тримата ядоха пици. Тримата ядоха хамбургери. После спряха в крайпътен грил-ресторант, където Джек и Ричард си взеха по една порция, а Вълк омете двайсетина барабар с костите и Джек си спомни за своя Вълк и пуканките. Къде ли се беше случило това? Мънси. В покрайнините на Мънси, в киното с шестте салона. Точно преди да се насадят на пачи яйца в дома „Слънчева светлина“. Той се ухили… и усети как нещо като стрела прободе сърцето му. Погледна през прозореца, за да скрие от Ричард сълзите си.

През втората нощ спряха в Джулсбърг, Колорадо, и Вълк им приготви страхотна вечеря на скарата, която измъкна от багажника. Ядоха насред заснеженото поле под светлината на звездите, загърнати в тежките шуби, които си бяха купили с пари от кутията на Спийди. Високо горе проблесна метеоритен дъжд и Вълк се разтанцува в снега като дете.

— Обичам този човек — замислено каза Ричард.

— Дааа, аз също. Трябваше да срещнеш брат му.

— Искрено съжалявам, че не успях. — Ричард започна да събира боклуците. Следващите му думи напълно шашардисаха Джек. — Вече забравям много неща.

— Какво имаш предвид?

— Точно това. С всеки километър си спомням все по-малко от случилото се. Всичко сякаш потъва в мъгла. Мисля… мисля, че така и искам да бъде. А ти наистина ли си сигурен, че майка ти е добре?

Джек три пъти се бе опитал да се обади на майка си. Никой не отговори, но той не се тревожеше особено. Надяваше се, че всичко е наред. Когато стигне, тя ще е там. Болна… но все още жива. Надяваше се.

— Да.

— Тогава защо не вдига телефона?

— Слоут правеше някакви трикове с телефоните — отвърна Джек. — Сигурен съм, че е скроил подобен номер и с персонала в „Алхамбра“. Тя още е добре. Болна е… но е добре. Още е там. Чувствувам го.

— И ако това нещо я излекува… — Ричард се поколеба и след това се гмурна в дълбокото. — Ти още ли… имам предвид, още ли смяташ, че тя ще ми разреши… знаеш… да остана с вас?

— Не — отвърна Джек, докато му помагаше да приберат остатъците от вечерята. — Тя ще иска да те види в някое сиропиталище, а може би и в затвора. Ричард, я не ставай кретен. Разбира се, че ще останеш при нас, къде другаде!

— Да но… след всичко, което направи баща ми…

— Баща ти, Ричард, не ти.

— И вие няма винаги да ми напомняте… да разчовърквате паметта ми?

— Не, ако искаш да забравиш.

— Аз наистина искам, Джек. Най-много от всичко искам точно това.

Вълк се върна.

— Момчета, готови ли сте? Вълк!

— Вече да — отвърна Джек. — Вълк, кажи нещо за касетата на Скот Хамилтън, която купих следобед.

— Става, Джек. А ти какво ще кажеш за „Кридънс“?

— За „Бяг през джунглата“ ли?

— Добър тон, Джек! Тежък! Вълк! Богопоразяващо тежък тон!

— Така е, Вълк. — Джек метна поглед към Ричард. Очите им се срещнаха и Ричард се ухили.

На следващия ден прекосиха Небраска и Айова. Ден по-късно минаха покрай развалините на дома „Слънчева светлина“. Джек реши, че Вълк нарочно е избрал този път, че може би иска да види мястото, където бе умрял брат му. Той наду касетофона до дупка, но на Джек въпреки това му се струваше, че чува хлиповете на своя Вълк.

Време. Отделни отрязъци от време. Джек сякаш плуваше и изпитваше някакво чувство за край, триумф и сбогуване. Уволнен с почести.

На петия ден към залез слънце навлязоха в Нова Англия.

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА

КРАЯТ НА ПЪТУВАНЕТО

1.

Бяха изминали много път, но им се струваше, че цялото дълго пътуване от Калифорния до Нова Англия им е отнело само един-единствен дълъг следобед и една вечер. Един следобед, продължил дни, и една вечер, дълга като живота, изпълнена със залези, музика и емоции. „Сега наистина съм далеч от големите огнени топки“ — помисли си Джек, когато два пъти един след друг погледна малкото часовниче на предното табло, за да открие, че са се изнизали цели три часа. А дали изобщо беше същият ден? „Бяг през джунглата“ цепеше въздуха, Вълк клатеше глава в ритъм, хилеше се непрекъснато, безпогрешно намираше най-удобните шосета. През задното стъкло се виждаше притъмняващото, оцветено от залеза небе — огромни ленти във виолетово и в синьо и в характерното за захождащо слънце тъмночервено. Джек си спомняше всяка подробност от това дълго пътуване, всяка дума, всяко ядене, всеки нюанс от музиката, Зут Симс или Джон Фогърти или просто смеха на Вълк, забавляващ се с шума на вятъра, но истинската дължина на времето се бе свила в съзнанието му до размера на диамант. Той спеше на покритата с възглавници задна седалка и отваряше очи в светлина или тъмнина, под слънце или под звезди. Между нещата, които си спомняше с особена острота, след като вече бяха навлезли в Нова Англия и талисманът отново бе започнал да свети и да сигнализира завръщането на нормалното време — или може би завръщането на самото време при Джек Сойер — бяха лицата на хора, които надничаха към задната седалка на кадилака (хора по паркинги, моряк и кръглолико момиче в кола с гюрук на един светофар в слънчево градче в Айова, кльощаво хлапе с велосипед в Охайо), вероятно за да видят дали случайно не са решили да ги посетят Мик Джагър или Франк Синатра. Нищо такова, хора. Това сме само ние. Сънят продължаваше да го носи далеч. Веднъж се събуди (Колорадо? Илиной?) от дъненето на музиката (Вълк щракаше с пръсти, голямата кола плавно навиваше километри, небето бе оцветено в оранжево и виолетово и синьо) и видя, че Ричард се е сдобил отнякъде с книга и чете на светлината на страничната лампичка. Книгата беше „Мозъкът на Брока“. Ричард винаги знаеше кое време е. Джек погледна нагоре и се остави музиката и вечерните багри да го понесат. Бяха го направили, бяха свършили всичко… всичко с изключение на това, което им оставаше да направят в едно безлюдно курортно градче в Ню Хампшир.

Пет дена или един дълъг сънлив залез? „Бяг през джунглата“. Тенор-саксофонът на Зут Симс казваше: „Тук има една приказка за теб, харесваш ли я?“ Ричард беше негов брат, негов брат.

Времето се върна, когато талисманът отново оживя по време на вълшебния залез на петия ден. „Оутли — помисли си Джек на шестия. — Можех да покажа на Ричард тунела пред Оутли и това, което е останало от кръчмата, можех да покажа на Вълк откъде да мине…“ Но той не искаше да види Оутли отново, какво ли удоволствие би имало в това. Пък и вече съзнаваше колко близо е до дома, колко много път са изминали, докато той се бе носил през времето. Вълк ги бе докарал до голямата пътна артерия Е-95, сега бяха в Кънектикът и Аркадия Бийч бе само след няколко щата, горе на назъбения бряг на Нова Англия. Оттук нататък Джек започна да брои километрите, и минутите също.

2.

В пет и петнадесет в следобеда на 21 декември, три месеца след като Джек Сойер бе обърнал лице — и надежди — на запад, един черен кадилак зави по покритата с чакъл алея пред хотел „Алхамбра“ в град Аркадия Бийч, Ню Хампшир. На запад залезът бе топло сбогуване на червено и оранжево, избледняващи до жълто… и синьо… и пурпурно. Голите клони в парка тракаха под студения зимен вятър. Между тях допреди по-малко от седмица бе имало едно дърво, което хващаше и ядеше малки животинки — катерички, птички, изпосталялата от глад котка на администратора. Това малко дърво бе умряло съвсем внезапно. Другите растения в парка, макар и съвсем оголели сега, щяха да се върнат към живот след зимния си сън.

Гумите на кадилака трещяха по чакъла. Отвътре, зад тъмните стъкла, приглушено се чуваше музиката на „Кридънс Клиъруотър Ривайвъл“. „Хората, които познават вълшебството ми — пееше Джон Фогърти — напълниха равнината с дим.“

Кадилакът спря пред широката двойна врата. Зад нея цареше тъмнина. Предните фарове изгаснаха и дългата кола остана в сянка. От ауспуха лениво се виеше тънка струйка белезникав дим, оранжевите стопове проблясваха.

Тук в края на деня. Тук под залеза, триумфално обагрил небето на запад.

Тук.

Точно тук и сега.

3.

Задната част на кадилака се осветяваше от слаби, колебливи отблясъци. Талисманът мъждукаше… но светлината му беше слаба, малко по-силна от светлината на умираща светулка.

Ричард бавно се обърна към Джек. Лицето му бе изнурено и уплашено. Стискаше Карл Сейгън с две ръце, извиваше книгата както перачка извива чаршаф.

„Талисманът на Ричард“ — помисли си Джек и се усмихна.

— Джек, искаш ли да…

— Не. Чакай тук, докато те повикам.

Той отвори задната врата, понечи да слезе от колата, после отново погледна приятеля си. Ричард седеше свит и смален на седалката и стискаше книгата. Изглеждаше нещастен.

Без да мисли, Джек се наведе и го целуна по бузата. Ричард прегърна приятеля си и за миг го притисна силно. После го пусна да върви. Никой от тях не каза и дума.

4.

Джек тръгна към стъпалата, водещи към хотела… после се обърна надясно и пресече алеята. Там имаше железен парапет. Под него към плажа се спускаше напукана скала. Далече вдясно увеселителното влакче на лунапарк „Аркадия“ стърчеше към притъмняващото небе.

Джек вдигна лице на изток. Вятърът, вършеещ из парка, бръсна косата назад от челото му.

Той вдигна кълбото в ръцете си, сякаш го предлагаше на океана.

5.

На 21 декември 1981 Джек Сойер стоеше близо до мястото, където водата и земята се събираха, и гледаше към спокойния Атлантически океан. Той беше навършил тринадесет години на този ден, въпреки че не знаеше това, и бе изключително красиво момче. Кестенявата му коса бе дълга, може би твърде дълга, но океанският бриз я отмяташе назад и откриваше фино, гладко чело. Той стоеше там и мислеше за майка си й за апартамента в хотела, в който бяха живели заедно. Дали щеше да запали лампа там горе? Струваше му се, че щеше.

Джек се обърна. Очите му необуздано блестяха на светлината на талисмана.

6.

Лили заопипва стената с трепереща, слаба като на скелет ръка. Търсеше копчето на лампата. Откри го и я запали. Ако някой я бе видял в този миг, сигурно щеше да се уплаши. През последните десетина дни ракът го бе ударил на спринт вътре в нея, сякаш усещаше, че нещо може да се изпречи на пътя му и да му развали цялото удоволствие. Лили Кавано сега тежеше тридесет и девет килограма. Кожата й беше жълтеникава и опъната като пергамент върху черепа. Кафявите кръгове под очите й бяха станали съвсем черни и мъртвешки. Самите очи гледаха с трескава, изтощена интелигентност. Гърдите й се бяха стопили. Месото от ръцете й бе изчезнало. Върху хълбоците и бедрата й бяха започнали да се появяват рани от продължителното лежане.

И това не беше всичко. През последната седмица бе хванала и пневмония.

В своето окаяно състояние тя, разбира се, беше предпочитан кандидат за това или някое друго респираторно заболяване. То би могло да я споходи и при най-добри обстоятелства… а настоящите определено не бяха от тях. Радиаторите в „Алхамбра“ преустановиха нощното си бръмчене преди известно време. Тя не беше сигурна точно кога — времето бе станало толкова мъгляво и неопределено за нея, колкото и за Джек в кадилака. Знаеше единствено, че топлината бе изчезнала през същата нощ, през която проби стъклото с юмрук, за да накара чайката, приличаща на Слоут, да отлети.

Оттогава насам „Алхамбра“ се бе превърнала в безлюден хладилник. Гробница, в която тя скоро щеше да умре.

Ако Слоут бе отговорен за случилото се в „Алхамбра“, трябваше да му се признае, че се беше справил дяволски добре. Всички бяха изчезнали. Всички!!! Вече нямаше камериерки, тикащи по коридорите скърцукащите си колички. Нямаше подсвиркващ си електротехник. Нямаше свъсен администратор-лицемер. Слоут ги бе пъхнал в джоба си и ги беше отнесъл нанякъде.

Преди четири дни — когато не успя да намери в апартамента достатъчно храна, за да задоволи дори своя птичи апетит — тя стана от леглото и бавно се отправи на пътешествие до асансьора. Носеше си стол, от време на време сядаше на него, а главата й висеше от изтощение, или пък го използуваше за опора. Четиридесетте крачки измина за четиридесет минути.

Натисна няколко пъти бутона, но асансьорът не се появи. Пък и самият бутон изобщо не светеше.

— Те ти, булка, Спасовден! — дрезгаво прошепна Лили и бавно удължи експедицията си с още двадесет крачки, за да стигне до стълбището.

— Хей! — извика тя надолу и след това силно се разкашля, наведена над облегалката на стола.

„Може би не могат да ме чуят, когато крещя, но е дяволски сигурно, че и мъртъвците в гроба ме чуват, когато кашлям така с последните остатъци от дробовете си.“

Не дойде никой.

Тя извика още веднъж-дваж, получи нов пристъп на кашлица и накрая се запрепъва обратно по коридора, който изглеждаше дълъг като планинско шосе в Небраска в ясен ден. Не смееше да слезе по проклетите стълби. Никога не би успяла да се изкачи обратно. Освен това долу нямаше никого — нито във фоайето, нито в ресторанта „Агнешко печено“, нито в кафенето, нито където и да било. Телефоните също бяха изключени. Поне този в нейната стая беше, а пък не бе чула дори едно-единствено иззвъняване и в останалата част на този стар мавзолей. Не, изобщо не си струваше труда. Рисковано начинание. Никак не й се искаше да измръзне до смърт във фоайето.

— Джеки — промърмори тя, — къде, по дяволите…

После отново се разкашля и този пристъп наистина беше лош, понеже по средата му припадна и се строполи на пода като повлече и грозния стол със себе си и той я захлупи, и тя лежа близо час на студения под и сигурно тогава пневмонията се нанесе в бързо западащия квартал, който за зла участ се оказа тъкмо тялото на Лили Кавано. „Хей, Рачо, здравей! Аз съм новото маце в махалата! Можеш да ми викаш Пневмония! Побързай към финала!“

Някак си все пак успя да се добере до стаята си и оттогава непрекъснато имаше температура и й се струваше, че слиза все по-надолу по някаква безкрайна спирала. Слушаше как дишането й става все по-шумно и по-шумно, докато накрая изгарящото й от треска съзнание започна да си представя дробовете й като два органични аквариума, в които се блъскат безброй потопени вериги. Но въпреки това се държеше — държеше се, понеже част от съзнанието й с някаква луда, отпадаща сигурност настояваше, че Джек вече се връща оттам, където е бил.

7.

Началото на последната й кома приличаше на трапчинка в пясъка — трапчинка, която започва да се върти като водовъртеж. Звукът на потопени вериги в гърдите й се превърна в дълго, сухо издишване:

— Ххххххххххх…

След това нещо я измъкна от спиралата и я накара да търси копчето за лампата в студената тъмнина на стената. После стана от леглото. Не бе й останала достатъчно сила, за да го направи, всеки лекар би се изсмял на идеята й. И все пак го направи. Два пъти пада назад, но най-сетне се закрепи на крака. От усилията устата й се бе извила като за ръмжене. Протегна ръка да напипа стола, откри го и с негова помощ започна да се примъква към прозореца.

От Лили Кавано, кралицата на второкласните филми, нямаше и помен. Това беше един крачещ ужас, разяден от рака, изгарящ от температура.

Тя стигна до прозореца и погледна навън.

Долу видя човешка фигура и светеща топка.

— Джек — опита се да изкрещи тя. От устата й излезе само стържещ шепот. Вдигна ръка, опита се да махне. Прималя й.

(Ххххххххххх…)

Вкопчи се в перваза.

— Джек!

Изведнъж светещата топка в ръцете на човешката фигура проблесна ярко и освети лицето й и това беше лицето на Джек, това наистина беше Джек, о, слава Богу, това наистина беше Джек, Джек се бе върнал.

Фигурата затича.

„Джек!“

Хлътналите, умиращи очи станаха още по-блестящи. По жълтите й, опънати бузи се стичаха сълзи.

8.

— Мамо!

Джек тичешком пресече фоайето. Видя, че старомодното телефонно табло е почерняло и опушено като от пожар след късо съединение и веднага го забрави. Беше я видял и тя изглеждаше ужасно — сякаш бе видял силуета на някакво бостанско плашило, щръкнало край прозореца.

— Мамо!

Летеше нагоре по стъпалата, вземаше ги първо по две, после по три наведнъж. Талисманът колебливо припламна в розово-червено и след това отново потъмня в ръцете му.

— Мамо!

Сега по коридора към апартамента им. Краката му почти не докосваха пода. Най-сетне чу гласа й — но не като меден вик или лек гърлен смях. Не. Това беше дрезгавият грач на същество, застанало от другата страна на гроба.

— Джеки?

— Мамо!

Той влетя в стаята.

9.

В колата Ричард Слоут нервно гледаше нагоре през тъмните стъкла. Какво правеше той тук? Какво правеше Джек тук? Очите го боляха. Напрягаше се да види горните прозорци в сгъстяващия се здрач. Наведе се странишком и отново се втренчи нагоре. Изведнъж ослепително бяла светлина изригна от няколко от прозорците на четвъртия етаж и за миг обля цялата предна страна на хотела. Ричард скри глава между коленете си и изстена.

10.

Тя беше на пода под прозореца, но той я видя най-накрая. Изпомачканото, сивеещо, някак оваляно легло беше празно, цялата спалня, разхвърляна като стая на дете, изглеждаше празна… стомахът на Джек се сви на топка, думите заседнаха в гърлото му. След това талисманът изстреля още една от ослепителните си илюминации и в миг и за миг превърна всичко в стаята в чиста безцветна белота.

— Джеки — простена тя още веднъж и той видя сгърченото й като празна обвивка от бонбон тяло под прозореца и изкрещя:

— Мамо!

Изтънялата й, загубила блясъка си коса се валяше по мръсния килим. Ръцете й приличаха на малки лапички — бледи и драскащи.

— Господи, Боже мой, мамо, о, Господи… — избръщолеви той и някак си се придвижи през стаята за миг, който му се стори ясен като образ върху фотографска плака, без да направи и крачка, той плаваше, той плуваше през пълната с вещи, ледена спалня на Лили. Косата й върху мръсния килим, ръцете й — само жили и възли.

Вдъхна плътната миризма на болест, на близка смърт. Джек не беше лекар, нито пък имаше някаква представа за това, което ставаше с тялото на Лили. Но той разбра едно нещо — майка му умираше, животът й се изцеждаше през невидими пукнатини и й бе останало съвсем малко време. Тя бе промълвила два пъти името му и това сякаш бе всичко, което животът, останал в нея, щеше да й разреши. Той се разплака, сложи ръка върху главата й и остави талисмана на пода до нея.

Косата й му се стори пълна с пясък, главата й гореше.

— Ох, мамо, мамичко — каза той и пъхна ръце под нея. Все още не можеше да види лицето й. Хълбокът й го пареше през тънката нощница като врата на печка. До другата му длан лявата й лопатка пулсираше също толкова гореща. Тя почти нямаше месо върху костите и за част от секундата му заприлича на мръсно детенце, оставено болно и само. От очите му внезапно бликнаха неканени сълзи. Вдигна я и изпита чувството, че държи вързоп дрехи. Изстена. Увисналите й ръце се поклащаха отпуснато, некрасиво.

(Ричард)

Ричард никога не му се бе струвал… толкова зле, даже когато го беше носил като изсъхнала обвивка на конче надолу по последния хълм в отровения Пойнт Венути. Тогава от приятеля му сякаш не бе останало почти нищо освен пъпки и обрив и той също бе изгарял от температура, но с някакъв внезапен ужас Джек осъзна, че в Ричард тогава бе имало повече истински живот, повече материя, отколкото сега имаше у майка му. Но все пак тя беше извикала името му.

(а Ричард едва не бе умрял)

Тя бе извикала името му. Вкопчи се в това. Бе стигнала до прозореца. Беше извикала името му. Беше невъзможно, немислимо, неморално да допусне, че тя би могла да умре. Една от ръцете й се поклащаше пред него като тръстика, обречена да бъде срязана на две от коса… сватбената й халка беше паднала от пръста й. Той плачеше неспирно, непрекъснато, несъзнателно.

— Добре, мамо, сега е добре, добре… добре…

Отпуснатото тяло в ръцете му леко потрепна, сякаш изразяваше съгласие.

Той внимателно я сложи върху леглото, тя се търкулна и остана по гръб. Джек опря коляно върху дюшека и се наведе над нея. Изтънялата коса се смъкна от лицето й.

11.

Веднъж, в самото начало на пътуването си, той за миг бе видял майка си като старица — изнемощяла, изтощена старица в сладкарница. Веднага щом я бе познал, илюзията беше изчезнала и Лили Кавано Сойер си бе възвърнала неостаряващата същност. Защото истинската, същинската Лили Кавано не би могла да остарее — тя беше вечна блондинка с бърза, присмехулна усмивка и изражение, което казваше: „върви по дяволите“.

Такава беше истинската Лили Кавано, тази, чиято снимка бе вляла сила в сърцето на Джек, когато я бе видял да се усмихва от афиша в Пойнт Венути.

Жената върху леглото много малко приличаше на актрисата от афиша. За миг го заслепиха сълзи.

— О, не… не… не — изстена той и сложи дланта си върху пожълтялата й буза.

Тя изглеждаше така, сякаш никога няма да събере сила, за да повдигне ръката си. Той стисна бледите й, съсухрени пръсти.

— Моля те, моля те, моля те, не… — Не можеше да си разреши дори да го изрече.

И тогава осъзна колко много усилия бе положила тази повяхнала жена. Внезапно прозря, че тя бе търсила него. Майка му просто е знаела, че той идва. Вярвала е, че ще се върне и по някакъв начин, който сигурно бе свързан със самия талисман, беше разбрала момента на завръщането му.

— Тук съм, мамо — прошепна Джек. Носът му потече. Без да се церемони, той го отри с ръкав.

За пръв път осъзна, че целият трепери.

— Донесох го — каза момчето и за миг изпита истинска гордост, сияйна радост от свършеното. — Донесох талисмана.

Нежно положи малката й като орех ръка върху завивките.

Талисманът продължаваше да свети на пода до стола, където го бе оставил. Само че светлината му беше слаба, колеблива и замъглена. Джек беше излекувал Ричард просто като търкулна кълбото по дължината на тялото му. Същото беше направил и със Спийди. Но това трябваше да бъде нещо друго. Знаеше, че е така, но не и какво точно трябва да бъде това „друго“… или може би все пак знаеше, но просто не искаше да повярва.

И все пак не би счупил талисмана, дори ако това бе единственият начин да спаси живота на майка си — това поне знаеше.

Вътрешността на талисмана бавно се изпълни с мътна белота. Пулсациите му се преляха една в друга и се превърнаха в постоянна светлина. Джек постави ръцете си върху него и той изстреля напред заслепяваща стена от светлина, дъга, която сякаш щеше да проговори! Най-сетне!

Джек тръгна обратно към леглото, а талисманът изхвърляше и разпръсваше светлина от пода до тавана, обливаше цялото легло.

Веднага щом Джек застана до майка си, талисманът сякаш започна да променя структурата си под пръстите му. Стъклената му твърдост някак си се промени, стана по-малко хлъзгава, по-порьозна. Върховете на пръстите му сякаш започнаха да потъват в него. Размътената му вътрешност вреше и потъмняваше.

И в този миг Джек изпита силно — всъщност страстно — чувство, смятано от него за невъзможно в деня, когато за пръв път бе посетил Териториите. Той разбра, че по някакъв неочакван начин талисманът, обектът на толкова много неприятности и кръв, щеше да се промени. Щеше да се промени завинаги и той щеше да го загуби. Талисманът нямаше повече да бъде негов. Ясната му обвивка също помътняваше и цялата му прекрасна набраздена гравирана повърхност омекваше. И сега той сякаш държеше не стъкло, а загрята пластмаса.

Джек бързешком постави променящия се талисман в ръцете на майка си. Той си знаеше работата — бил е направен за този момент, бил е създаден в някоя митична ковачница, за да отговори на потребностите на този специален момент, на този и на никой друг.

Не знаеше какво точно щеше да се случи. Експлозия от светлина? Миризма на лекарство? Голям взрив на Сътворението?

Не се случи нищо. Майка му продължи видимо, но неподвижно да умира.

— О, моля те, мамо, моля те…

Дъхът се втвърди в средата на гърдите му. В талисмана безшумно се беше отворила цепка — цепка, която по-рано беше една от вертикалните му вдлъбнатини. Бавно изливащата се от нея светлина обтичаше ръцете на майка му. От замъглената вътрешност на изпразващата се топка се изсипваше все повече и повече светлина.

Изведнъж отвън нахлу високата песен на птички, славещи съществуването си.

12.

Но Джек не забеляза това. Затаил дъх, той се наклони напред, за да гледа как талисманът се излива върху леглото на майка му. Мътната му вътрешност ставаше по-ярка, оживяваха я искри от светлина. Очите на майка му потрепнаха.

— Мамо, о, мамичко… — прошепна момчето.

Сиво-златиста светлина струеше през отвора в талисмана и на облачета се носеше над ръцете на майка му. Жълтеникавото й, съсухрено лице лекичко се смръщи.

Джек несъзнателно си пое дъх.

(Какво?)

(Музика?)

Сиво-златистият облак от сърцето на талисмана се разпростираше над тялото на майка му, загръщаше го в някаква полупрозрачна, но все пак матова, леко помръдваща мембрана. Джек гледаше как тази течна материя се плъзга по хлътналите й гърди, по отслабналите й крака. От отворилата се в талисмана цепка заедно със сиво-златистия облак се понесе удивителен аромат — аромат сладък и в същото време не, аромат на цветя и земя, добър аромат, на мая. „Миризма на раждане“ — помисли си Джек, въпреки че никога не бе присъствувал на истинско раждане. Той я пое с дробовете си и посред учудването си бе надарен с прозрението, че в тази минута се ражда самият той, Джеки Сойер… и някак си изведнъж осъзна, че отворът в талисмана прилича на вагина. (Той, разбира се, никога не бе виждал вагина и имаше само най-елементарна представа за структурата й.) Джек погледна през отвора право в разширяващия се талисман.

Сега за пръв път до съзнанието му достигнаха невероятната врява, някак си примесена с далечна музика, и птичите песни зад тъмните прозорци.

(Музика? Каква…)

Малка цветна топка, пълна със светлина, се стрелна пред погледа му, за миг проблесна в отвора на талисмана, а след това продължи под замъглената му повърхност, гмурна се в променящата се, газообразна вътрешност. Джек премигна. Тя бе приличала… Последва я втора и този път той има време да различи синьото и кафявото и зеленото върху мъничкия глобус, да види крайбрежните ивици и миниатюрните планински вериги. И му хрумна, че върху този малък свят стои един парализиран Джек Сойер, гледащ към още по-малка цветна точица, върху която стои един Джеки, висок колкото прашинка, и гледа към малък свят с размера на атом. Още един свят последва първите два, въртеше се навътре, навън, навътре и навън от разширяващия се в талисмана облак.

Майка му помръдна дясната си ръка и изстена.

Джек открито се разрева. Тя щеше да живее. Вече знаеше това. Всичко бе станало, както беше казал Спийди. Талисманът връщаше живота обратно в изтощеното, разядено от болестта тяло на майка му, убиваше злото, което убиваше нея. Той се наведе напред, за миг сякаш щеше да се подчини на представата, нахлула в съзнанието му — как той целува талисмана. Аромат на жасмин и хибискус, и прясно обърната земя изпълни ноздрите му. Една сълза се откъсна от върха на носа му и проблесна като скъпоценен камък под лъчите на талисмана. Той видя покрай отворената цепка да се носи рояк звезди, лъчисто жълто слънце да плува в огромно черно пространство. И сякаш музика изпълваше талисмана, стаята, целия свят навън. Лице на жена, непознато мъжко лице преминаха през отворената цепка… после лица на деца, после лицата на други жени… По неговото собствено лице се затъркаляха сълзи, понеже той видя в талисмана да плува лицето на неговата майка, изпълнената с вяра и остроумие нежна физиономия на кралицата на петдесет филма. Когато зърна и своето собствено лице да се носи между всички светове и лица, да върви към рождение вътре в талисмана, си помисли, че ще се пръсне от чувства. И се отпусна. И пое светлина. И когато видя, че очите на майка му остават отворени толкова дълго, колкото траят цели две благословени секунди, най-сетне долови удивителните звуци, които се носеха навсякъде около него…

(защото живи като птици, живи като световете вътре в талисмана, до него достигнаха звуците от тромбони и тромпети и извивките на саксофони и пеещите в хор гласове на жаби и сиви гургулици. „Хората, които познават вълшебството ми, напълниха равнината с дим.“ Чу гласовете на вълкодлаци, извиващи вълчата си песен срещу луната. И вода се плисна в носа на кораб и риба изпляска по повърхността на езеро с опашка и дъга плисна над земята и пътуващо момче плесна капчица слюнка, за да му каже по кой път да тръгне, и новородено бебе сбърчи лице и изплака. И след това чу огромния глас на оркестър, пеещ с цялото си масивно сърце, и стаята се изпълни от един-единствен глас, който се издигаше и издигаше и издигаше над цялото това нашествие от звуци. Камиони набиха спирачки и фабрични сирени завиха и някъде се спука гума и някъде високо гръмна фишер и любовник прошепна „любима“ и изпищя дете и гласът се извиси още и още и за миг Джек изобщо не разбра, че не може да вижда. Но след това отново можеше.)

Очите на Лили се отвориха широко. Втренчиха се в лицето на Джек и питаха къде са. Изражението им бе като на новороден младенец, току-що пръкнал се на света. После тя рязко си пое дъх…

… и река от светове и наклонени галактики и вселени бе издърпана нагоре и навън от талисмана. И всички те потекоха като поток с цветовете на дъгата и се вляха в устата и носа й… и се полепиха като капчици проблясваща роса по жълтеникавата и кожа и попиха навътре. За миг майка му цялата бе обвита в сияние…

… за миг майка му беше талисманът.

Болестта изчезна от лицето и без остатък. И това не се случи в някаква бърза последователност като на филм. Това стана изведнъж. За миг. Тя беше болна… и след това просто беше добре. Бузите й розовееха. Изтънялата, изтощена коса отново бе гъста и буйна и лъщеше с цвета на тъмен мед.

Тя вдигна глава и Джек се втренчи в нея.

— О… Боже мой… — прошепна Лили.

Сиянието, излъчващо се от нея, вече намаляваше… но здравето остана.

— Мамо? — Той се наведе към леглото и нещо се смачка като целофан в ръцете му — крехката обвивка на талисмана. Джек се обърна да я остави върху нощното шкафче и събори няколко от шишенцата с лекарства. Две-три се счупиха на пода, но това вече нямаше значение. Та те просто не й бяха нужни. Момчето остави обвивката с благоговение. Подозираше — не, знаеше — че съвсем скоро и тя ще изчезне.

Майка му се усмихваше — с прекрасна, доволна, някак си изненадана усмивка, която казваше: „Здравей, свят, аз отново съм тук! Какво знаеш ти за това?“

— Джек, върнал си се — най-сетне рече тя и потри очи, сякаш за да се увери, че синът й не е мираж.

— Да — отвърна той и се опита да се усмихне. И наистина го направи въпреки сълзите, които се стичаха по лицето му. — Да, тук съм, мамо.

— Чувствувам се… много по-добре, Джеки.

— Наистина ли? — Той отново се усмихна и изтри мокрите си очи. — Това е чудесно, мамо.

Очите й сияеха.

— Прегърни ме, Джеки.

В апартамента на четвъртия етаж на един безлюден курортен хотел на брега на Ню Хампшир едно тринадесетгодишно момче на име Джек Сойер се наведе и усмихнато и със затворени очи силно прегърна майка си. Нормалният живот с приятели и игри и музика, живот, в който съществуваха училища, за да ходи в тях, и хладни чаршафи, между които да се плъзва нощем, обикновеният живот на тринадесетгодишно момче (ако животът на подобни създания с цялото му разнообразие и пищност изобщо може да се смята за обикновен) се бе върнал при него. И това Джек също дължеше на талисмана. Когато си спомни да се обърне и да го погледне, талисманът беше изчезнал.

ЕПИЛОГ

В ослепително бялата спалня, пълна с разтревожени жени, Лаура де Лосиан, кралица на Териториите, отвори очи.

ЗАКЛЮЧЕНИЕ

„Така завършва тази хроника. Щом е историята на момче, тя трябва да спре тук. Ако продължи още, вече ще се превърне в историята на мъж. Когато човек пише роман за живота на възрастни хора, той знае точно къде да спре — до женитбата, но когато пише за деца, трябва да спре, където намери за най-добре.

Повечето от героите на тази книга още са живи — сполучили и щастливи. Някой ден може би отново ще си струва да се подхване тяхната история и да се види какви хора са станали. Следователно засега най-мъдро ще бъде да не разказваме останалата част от живота им.“

Марк Твен „Том Сойер“

Източник: http://bezmonitor.com (през http://sfbg.us)

Издание:

ТАЛИСМАНЪТ. 1993. Изд. Плеяда, София. Биб. Стивън Кинг, №10. Роман. Превод: от англ. Жана ДИМИТРОВА [The Talisman / Stephen KING & Peter STRAUB]. Печат: Полипринт, Враца. Формат: 20 см. Офс. изд. Тираж: 15 000 бр. Страници: 670. Цена: 45.00 лв. ISBN: 954-409-013-0 (грешен)

През 2002 год. има преиздание в същия вид.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

ДЖЕК ОТПРАШВА

ГЛАВА ПЪРВА. Хотел „Алхамбра“* и паркът

1

2

3

4

5

6

ГЛАВА ВТОРА. Фунията се отваря

1

2

3

4

5

6

ГЛАВА ТРЕТА. Спийди Паркър

1

2

3

4

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА. Джек преминава отвъд

1

2

3

4

5

ГЛАВА ПЕТА. Джек и Лили

1

2

3

4

ИНТЕРЛЮДИЯ. Слоут в своя свят (I)

ПЪТЯТ НА ИЗПИТАНИЯТА

ГЛАВА ШЕСТА. Павилионът на кралицата

1

2

ГЛАВА СЕДМА. Фарън

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ГЛАВА ОСМА. Тунелът пред Оутли

1

2

3

4

5

ГЛАВА ДЕВЕТА. Джек в капан

1

2

3

4

5

6

7

ГЛАВА ДЕСЕТА. Елрой

1

2

3

4

5

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА. Смъртта на Джери Бледсоу

1

2

3

4

5

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА. Джек отива на пазар

1

2

3

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА. Летящите хора

1

2

3

4

5

6

7

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА. Бъди Паркинс

1

2

3

4

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА. Снежко пее

1

2

3

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА. Вълк

1

2

3

4

ИНТЕРЛЮДИЯ. Слоут в своя свят (II)

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА. Вълк и стадото

1

2

3

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА. Вълк отива на кино

1

2

3

4

5

6

7

8

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА. Джек в сандъка

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

КОЛИЗИЯ НА СВЕТОВЕТЕ

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА. В ръцете на закона

1

2

3

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА. Домът „Слънчева светлина“

1

2

3

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА. Проповедта

1

2

3

4

5

6

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА. Фърд Джанклоу

1

2

3

4

5

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА. Джек изброява планетите

1

2

3

4

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА. Джек и Вълк отиват в ада

1

2

3

4

5

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА. Вълк в сандъка

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА. Джек отново отпрашва

1

2

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА. Джек сънува

1

2

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА. Ричард в училището „Тейър“

1

2

3

4

5

ГЛАВА ТРИДЕСЕТА. Странни неща в „Тейър“

1

2

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА. „Тейър“ отива по дяволите

1

2

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ВТОРА. „Дай ни Пътника!“

1

2

3

4

5

6

7

8

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА. Ричард в тъмното

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

ИНТЕРЛЮДИЯ. Слоут в своя свят — Орис в Териториите (III)

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА. Андерс

1

2

3

4

5

6

7

8

ИНТЕРЛЮДИЯ. Слоут в своя свят (IV)

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЕТА. Прокълнатите земи

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА. Джек и Ричард тръгват на война

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И СЕДМА. Ричард си спомня

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ОСМА. Краят на пътя

1

2

3

4

5

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА. Пойнт Венути

1

2

3

4

5

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТА. Спийди на плажа

1

2

3

4

5

6

ИНТЕРЛЮДИЯ. Слоут в своя свят (V)

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА. Черният хотел

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА. Джек и талисманът

1

2

3

4

5

6

7

8

9

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА. Новини отвсякъде

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА. Земетресението

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА. В която много неща се решават на плажа

1

2

3

4

5

6

7

8

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА. Още едно пътуване

1

2

3

4

5

6

7

8

ГЛАВА ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА. Краят на пътуването

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

ЕПИЛОГ

ЗАКЛЮЧЕНИЕ

Допълнителна информация

Заслуги