СТИВЪН КИНГ

ЧЕТИРИ СЛЕД ПОЛУНОЩ

Превод: Йосиф Леви

chitanka.info

ТОЧНО В ПОЛУНОЩ

ВСТЪПИТЕЛНА БЕЛЕЖКА

В пустинята

видях човек — гол, озверял,

клечеше на земята,

и стискаше сърцето си,

и го ядеше.

— Добро ли е, приятелю? — му казах аз.

— Горчиво е — отвърна той.

— Но ми харесва,

защото е горчиво

и е мое.

Стивън Крейн

Ще те целувам, момиче, и ще те прегръщам,

И ще направя всичко, което ти казах

в полунощния час.

Уилсън Пикет

Ей, я вижте — всички сме тук. Пак сме тук. Надявам се, че сте щастливи поне наполовина колкото мен, че сте тук. Та като ви го казвам, се сещам за една история, и понеже разказването на истории е това, с което се препитавам (и се поддържам в добро здраве), ще ви разкажа и тази.

Преди известно време тази година (пиша тези редове през юли 1989) се бях проснал пред телевизора и гледах мача между „Бостън Ред Сокс“ и „Милуоки Брюърс“. Робин Йънт от „Брюърс“ стъпи в кръга и бостънските коментатори започнаха да се удивляват, че бил малко над трийсетте.

— Робин играе толкова отдавна, че понякога ми се струва, че е помагал на Абнър Дабълдей[1] да начертае първите линии около полето — каза Нед Мартин, когато Йънт влезе в правоъгълника, за да играе срещу Роджър Клемънс.

— Да — съгласи се Джо Кастилионе. — Мисля, че той дойде в „Брюърс“ направо от гимназията — играе за тях от 1974.

Изправих се в креслото си толкова бързо, че почти разлях кутията „Пепси-кола“ в скута си. „Почакайте малко! — помислих си. — Почакайте малко, по дяволите! През 1974 аз издадох първата си книга! Това не беше толкова отдавна! Каква е тази глупост, че Йънт помагал на Абнър Дабълдей да слага първите линии около полето?“

Тогава разбрах, че начинът на възприятие на времето — тема, която се повтаря много пъти в разказите, които следват — е съвсем индивидуално нещо. Истина е, че издаването на „Кери“ през пролетта на 1974 (тя всъщност беше издадена точно два дни, преди да започне бейзболният сезон и един тийнейджър на име Робин Йънт да изиграе първия си мач срещу „Милуоки Брюърс“) субективно не ми изглежда много отдавна — всъщност, само на разстояние един бърз поглед през рамо — но има и други начини да се броят годините, а някои от тези начини показват, че петнайсет години могат да бъдат наистина много време.

През 1974 президент беше Джералд Форд, а в Иран все още се разпореждаше шахът. Джон Ленън беше жив, Елвис Пресли също. Дони Озмънд пееше заедно с братята и сестрите си на висок, детски глас. Домашните видеомагнетофони вече бяха изобретени, но можеха да се купят само в няколко пробни магазина. Специалистите предвиждаха, че когато те станат широко разпространени, апаратите с „Бета“-формат на „Сони“ бързо ще изместят формата на съперниците, известен като VHS. Идеята, че хората скоро ще могат да взимат под наем популярни филми, както едно време взимаха под наем популярни романи от библиотеките, все още беше отвъд хоризонта. Цените на бензина бяха се покачили до немислими висоти: четирийсет и осем цента за галон супер, четирийсет и пет — за обикновен.

Първите бели коси все още не бяха се появили върху главата и в брадата ми. Дъщеря ми, която сега е във втори курс на колежа, беше на четири години. Най-големият ми син — който сега е по-висок от мен, свири на блус-арфа и развява разкошни, дълги до раменете къдрици в стил Сами Хагар — току-що беше обул за пръв път дълги панталони. А най-малкият ми син, който сега подава и играе на първа база в шампионата на Младежката лига, щеше да се роди чак след три години.

Времето притежава някакво странно, пластично качество и всичко, което отмине, се връща отново. Когато се качиш на автобуса, мислиш, че няма да те откара далеч — извън града може би, не по-далеч — и изведнъж — хайде хоп! Оказваш се по средата на следващия континент. Намирате тази метафора леко наивна? Аз също, и както и да я разбирате, все е същото — няма значение. Основната главоблъсканица на времето е толкова съвършена, че даже такива хилави констатации, като тази, която току-що направих, запазват своя звучен и загадъчен резонанс.

Едно нещо не се е променило през тези години — главната причина, предполагам, поради която ми се струва (както вероятно се струва и на Робин Йънт), че въобще не е изтекло никакво време. Аз все още правя същото: разказвам истории. И все още те са доста повече от онова, което знам; все още те са онова, което обичам. О, не ме разбирайте погрешно — аз обичам жена си и децата си, но все още намирам удоволствие да откривам тези особени странични пътища, да вървя по тях, да видя кой живее там, да видя какво прави и на кого го прави, а може би дори защо го прави. Все още обичам странностите на занаята си и онези разкошни моменти, когато картините се изясняват и събитията започнат да се подреждат. Приказката винаги си има край. Тя е бърза животинка и понякога се изплъзва от хватката ми, но когато наистина я хвана, аз я държа здраво… и тя се чувства отлично.

Когато тази книга излезе — през 1990, аз ще съм вече шестнайсет години в занаята на фантазиите. В средата на всичките тези години дълго след като се бях превърнал по някакъв начин, който все още не разбирам напълно, в литературното плашило на Америка, аз публикувах книга, наречена „Особени сезони“. Това беше сборник от четири непубликувани дотогава новели, три от които не бяха разкази на ужасите. Издателят прие книгата охотно, но мисля, че не без известни резерви. Знам, че и аз имах такива. Както се оказа, нито един от нас не е трябвало да се тревожи. Понякога писателят публикува книга, която просто е родена с късмет, и за мен „Особени сезони“ беше такава.

Един от разказите, „Тялото“, стана на филм („Остани до мен“), който се радваше на успех… Първият наистина успешен филм, направен върху моя работа след „Кери“ (филм, който излезе още когато Абнър Дабълдей и онзи другият са чертали споменатите по-горе линии около полето). Роб Райнър, който направи „Остани до мен“, е един от най-храбрите производители на филми, които съм срещал, и аз съм горд от връзката си с него. С удивление отбелязвам също, че компанията, която образува г-н Райнър след успеха на „Остани до мен“, се казва „Касъл Рок продакшънс“ — име, което е познато на много от постоянните ми читатели.

Критиците, общо взето, също харесаха „Особени сезони“. Почти всички от тях се нахвърлиха бясно върху някоя от новелите, но тъй като всеки от тях си беше избрал за мишена различен разказ, почувствах, че мога безнаказано да не им обръщам внимание… както и направих. Такова поведение не винаги е възможно — когато в повечето от рецензиите на „Кристин“ се обясняваше, че това е наистина ужасно произведение, аз неохотно стигнах до решението, че наистина тя не е толкова добра, колкото се бях надявал (това обаче не ми попречи да осребрявам чековете от хонорарите за авторските права). Познавам писатели, които заявяват, че не четат отзивите за себе си, или че дори да ги прочетат, лошите отзиви не ги засягат — и наистина вярвам на двама от тези индивиди. Аз обаче съм от другия вид — имам натрапчивата мисъл за лоши рецензии и когато дойдат, ми лягат на сърцето. Но това не трае дълго — просто убивам няколко деца и старици и отново влизам във форма.

Най-важното беше, че читателите харесаха „Особени сезони“. Не си спомням и едно писмо от този период, в което да са ме наругали за това, че съм написал нещо, което не е разказ на ужасите. Всъщност повечето читатели искаха да ми кажат, че един от разказите по някакъв начин е възбудил чувствата им, накарал ги е да мислят, накарал ги е да чувстват, и тези писма бяха истинската награда за дните (а те бяха много), когато думите ми идваха трудно, а вдъхновението изглеждаше слабичко или въобще липсваше. Бог да благослови и пази Постоянния читател — устата може да си говори, но няма приказка, докато няма отзивчиво ухо, което да слуша.

Беше през 1982. Годината, в която „Милуоки Брюърс“ спечелиха единствения си шампионат на Американската лига, водени от — да, познахте — Робин Йънт. Тази година Йънт постигна коефициент 0,331, стигна до двайсет и девет пълни обиколки и беше определен за най-добрия играч на Американската лига.

И за двама ни — двете стари кримки — това беше добра година.

„Особени сезони“ не беше планирана книга — тя просто се случи. Четирите дълги разказа в нея излизаха на неравномерни интервали през един период от пет години — разкази, които бяха твърде дълги, за да бъдат публикувани като къси разкази и съвсем малко по-къси, отколкото трябва, за да станат самостоятелни книги. Също като да постигнеш троен успех в един бейзболен мач — не е толкова подвиг, колкото статистическа вероятност. Достави ми голямо удоволствие, че новелите имаха успех и бяха приети, но почувствах и известно съжаление, когато накрая предадох ръкописа във „Викинг прес“. Знаех, че е добър; знаех също, че вероятно никога през живота си няма да напиша друга точно такава книга.

Ако очаквате да кажа: „Е, не бях прав“, трябва да ви разочаровам. Книгата, която държите, е съвсем различна от предишната. „Особени сезони“ се състоеше от три „основни“ разказа и една приказка за свръхестественото; всичките четири приказки в сегашната книга са приказки на ужасите. Общо взето, те са малко по-дълги от разказите в „Особени сезони“ и са написани в по-голямата си част през тези две години, когато се предполагаше, че съм се оттеглил. Може би те са различни, защото идват от мозък, който разбира, че се е насочил, поне временно, към по-мрачни теми.

Например времето и корозията, която то може да причини в човешкото сърце. Миналото, сенките, които то хвърля върху настоящето — сенки, в които неприятните неща понякога стават по-големи, а други, дори още по-неприятни неща се скриват… и растат.

Все пак не всичките ми възгледи са се променили, а повечето от убежденията ми само са станали по-твърди. Все още вярвам в издръжливостта на човешкото сърце и във всеобщото значение на любовта; все още вярвам, че хората могат да общуват и че духовете, които живеят в нас, понякога се докосват. Все още вярвам, че цената на това общуване е ужасно, невероятно висока… и все още вярвам, че това, което получаваш, е много повече от цената, която трябва да платиш. Все още вярвам, струва ми се, в идването на Добрите и в това, че винаги можеш да намериш своя позиция, която да отбраняваш… до смърт. Това са старомодни възгледи и убеждения, но бих бил лъжец, ако не призная, че все още са и мои. И че аз все още съм техен.

Все още обичам и хубавия разказ. Обичам да го слушам и да го разказвам. Може би знаете, а може би не знаете (или не ви е грижа), че за да публикувам тази книга и следващите две, аз получих много пари, но ако го знаете или ви е грижа, трябва да знаете също, че не съм получил нито цент за написването на разказите в книгата. Както всичко друго, което се случва само, актът на писането не е свързан с никакви суми. Приятно е да имаш пари, но когато става въпрос за акта на създаването, най-доброто е да не мислиш много за пари. Това спъва целия процес.

Мисля, че начинът, по който разказвам историите си, също се е променил малко (надявам се, че съм станал по-добър в тази дейност, но, разбира се, това е нещо, което всеки читател ще прецени за себе си), но това трябва и да се очаква. Когато „Брюърс“ спечелиха купата през 1982, Робин Йънт играеше преден стопер. Сега играе в центъра. Предполагам, че това означава, че е станал малко по-бавен… но все още хваща почти всички топки, които са насочени към него.

Това важи и за мен. Важи с пълна сила.

Тъй като много читатели се интересуват откъде идват историите ми, или се чудят дали те не се вписват в една по-голяма схема, по която работя, всяка история има предговор — малка бележка за това как е написана. Тези бележки може да бъдат занимателни за вас, но не е необходимо да ги четете, ако не искате — това не е училищно домашно, слава Богу, и няма да има контролно.

Нека приключа, като отново кажа колко е добре, че съм тук — жив и здрав, и говоря с вас още веднъж… и колко е хубаво да знам, че вие сте още там — живи и здрави, и чакате да отидете на някакво друго място — място, където може би стените имат очи, а дърветата имат уши и нещо наистина неприятно се опитва да слезе от тавана по стълбите и да се промъкне при хората. Това нещо все още ме интересува… но сега мисля, че повече ме интересуват хората, които ме слушат или не ме слушат.

Преди да започна, трябва да ви кажа как свърши онзи бейзболен мач. „Брюърс“ победиха „Ред Сокс“.

Клемънс изби Робин Йънт при първото излизане на Йънт на терена, но втория път Йънт (който бил помагал на Абнър Дабълдей да положи първите линии на полето според Нед Мартин) трясна удар с двойна височина в лявото поле и постигна две пълни обиколки.

Мисля, че Робин още не е казал последната си дума.

Аз също.

Бангор, щата Мейн

юли, 1989

[1] Абнър Дабълдей — американски генерал, за когото се смята, че е измислил модерния бейзбол през 1839 г. — Б.пр. ↑

ЛАНГОЛИЕРИТЕ

В пустинята видях човек — гол, озверял,

Клечеше на земята, и стискаше сърцето си, и го ядеше.

Добро ли е, приятелю? — му казах аз.

Горчиво е — отвърна той. —

Но ми харесва, защото е горчиво и е мое.

Стивън Крейн

Ще те целувам, момиче, и ще те прегръщам,

И ще направя всичко, което ти казах в полунощния час.

Уилсън Пикет

На Джо, който също лети със затаен дъх.

ЕДИН СЛЕД ПОЛУНОЩ:

БЕЛЕЖКИ ВЪРХУ „ЛАНГОЛИЕРИТЕ“

Разказите ми идват в различни моменти и на различни места — в колата, под душа, по време на разходка, дори когато съм на някое празненство. В няколко случая разказите ми идваха насън. Много рядко обаче ми се случва да напиша някой разказ веднага, след като ми дойде идеята, а аз си нямам „тетрадка за идеи“. Това, че не си записвам идеите, за мен е упражнение по самосъхранение. Имам много идеи, но само малък процент от тях си струват, така че ги натиквам наред в нещо като мозъчна картотека. В края на краищата лошите идеи се саморазрушават в нея, както лентите от Центъра за управление в началото на всеки епизод от „Невъзможна мисия“. С добрите идеи това не става. От време на време, когато отворя чекмеджето на картотеката, за да взема от останалото вътре, към мен поглежда само малка шепа идеи, поглежда към мен — всяка със свой ясно определен образ.

При „Ланголиерите“ този образ беше на една жена, която притиска с ръка пукнатина в стената на пътнически самолет.

Казах си, че не знам много за пътническите самолети, но това не помогна — въпреки всичко, всеки път, когато отварях шкафа с картотеката, за да пусна нова идея, образът беше там. Дори усещах аромата на нейния парфюм (беше „Л’анвоа“), виждах зелените й очи и чувах ускореното й, ужасено дишане.

Една нощ, докато лежах в леглото, на заспиване, разбрах, че тази жена е призрак.

Помня как седнах в леглото, стъпих на пода и запалих лампата. Седях така известно време, без да мисля за нищо особено, поне съзнателно. Подсъзнателно обаче този, който върши тази работа вместо мен, трескаво разчистваше работното си място и се подготвяше да пусне машините си. На следващия ден аз (или той) започнах да пиша този разказ. Отне ми около месец и ми се удаде най-лесно от всички разкази в тази книга, развитието на действието вървеше леко и естествено. Понякога както разказите, така и бебетата излизат на бял свят почти без родилни мъки — тази история беше такава. Доколкото в нея имаше нещо апокалиптично, като в една моя предишна новела, наречена „Мъглата“, аз поставих на всяка глава подзаглавия в старомоден, рококо стил. Когато я завърших, се чувствах почти толкова добре, колкото и когато започвах да… — в редки случаи.

Аз съм ленив в изследванията, но този път съвестно се опитах да свърша домашната си работа. Трима пилоти — Майкъл Русо, Франк Соарес и Дъглас Деймън, ми помогнаха да си изясня фактите и да се придържам към тях. Те наистина се запалиха, след като обещах да не развалям нищо.

Свърших ли всичко както трябва? Съмнявам се. Даже и великият Даниел Дефо не е успял в това в „Робинзон Крузо“ героят се съблича гол, преплува до кораба, който току-що е напуснал… и напълва джобовете си с предмети, които ще му помогнат да преживее на своя необитаем остров. Така става и в романа (заглавието и авторът ще бъдат милостиво пропуснати тук) за системата на нюйоркското метро, в която писателят очевидно по погрешка е взел стаичките на техниците за обществени тоалетни.

Моята стандартна уговорка изглежда така: за това, което съм описал вярно, благодаря на господата Русо, Соарес и Деймън. За това, в което съм сгрешил, съм виновен аз. Това заявление не е празна учтивост. Фактологическите грешки обикновено стават не в резултат на грешна информация, а в резултат на неумение да се зададе правилният въпрос. Аз си позволих една-две волности със самолета, в който скоро ще влезете, но тези волности са малки и бяха необходими за развитието на приказката.

Е, стига толкова. Качете се на борда. Да полетим във враждебните небеса.

ГЛАВА 1

ЛОШИ НОВИНИ ЗА КАПИТАН ЕНГЪЛ. СЛЯПОТО МОМИЧЕНЦЕ. АРОМАТЪТ НА ДАМАТА. БАНДАТА НА ДАЛТЪН ПРИСТИГА В ТУМБСТОУН. СТРАННАТА СИТУАЦИЯ ПО ВРЕМЕ НА ПОЛЕТ 29.

1

Брайън Енгъл докара до изход 22 самолет „L 1011“ на компанията „Американ прайд“ и загаси светещия надпис „ЗАТЕГНЕТЕ ПРЕДПАЗНИТЕ КОЛАНИ“ точно в 22:40. Изпусна през зъби дълга въздишка и охлаби колана на рамото си.

Не можеше да си спомни последния път, когато се беше почувствал така облекчен — и толкова уморен — в края на полета. Имаше отвратително, пулсиращо главоболие и плановете му за вечерта бяха твърдо решени. Никакво пиене в салона за пилоти, никаква вечеря, нито даже баня, след като се върне в Уестууд. Имаше намерение да се просне в леглото и да спи четиринайсет часа.

Полет 7 на „Американ прайд“ — редовна линия от Токио до Лос Анджелис, беше закъснял първо поради силните насрещни ветрове, а след това от типичното стълпотворение в ЛАКС[1], безспорно най-лошото летище на Америка, помисли си Енгъл, ако не се брои Лоугън в Бостън. Като допълнителна неприятност по време на последната част от полета се беше появил проблем с компресията. Отначало незначителен, той ставаше все по-опасен, докато най-сетне придоби застрашителни размери. Положението беше достигнало почти до точката, в която можеше да възникне взрив и експлозивна декомпресия, но след това милостиво не се влоши повече. Понякога подобни проблеми внезапно и мистериозно се разрешават сами и точно това се бе случило този път. Пътниците, които сега слизаха точно зад кабината за управление, нямаха ни най-малка представа колко близо са били до състоянието на човешки пастет в тазвечерния полет от Токио, но Брайън го знаеше… и точно затова го болеше главата.

— Тази таратайка оттук отива право на диагностика — каза той на втория пилот. — Там знаят, че идва, и какъв е проблемът, нали?

Вторият пилот кимна.

— Не им харесва, но знаят.

— Не ми пука какво им харесва и какво не им харесва, Дани. Тази вечер едва ни се размина.

Дани Кийн кимна. Знаеше, че е така. Брайън въздъхна и заразтрива тила си. Главата го болеше като болен зъб.

— Май съм вече твърде стар за тази работа.

Разбира се, всеки казваше така за работата си от време на време особено в края на тежка смяна, а Брайън знаеше дяволски добре, че не беше твърде стар за работата си — на четиридесет и три години той тъкмо навлизаше в златната възраст за гражданските пилоти. Въпреки това тази вечер той почти реши, че е така. Боже, колко беше изморен.

На вратата на кабината се почука. Стив Сиърлс, навигаторът, се завъртя в креслото си и я отвори, без да става. На прага стоеше мъж в зелената униформа на „Американ прайд“. Приличаше на персонала за охрана на изходите, но не беше. Беше Джон (или може би Джеймс?) Дийгън — заместник-ръководителят на „Американ прайд“ в ЛАКС.

— Капитан Енгъл?

— Да? — Вътрешната защита се задейства и главоболието го отпусна. Първата му мисъл, породена не от логиката, а от напрежението и умората, беше, че ще се опитат да му припишат отговорността за разхерметизирания самолет. Параноидна мисъл, разбира се, но нали беше в параноидно състояние.

— Съжалявам, но имам лоши новини за вас, капитане.

— За разхерметизирането ли? — Гласът на Брайън беше прекалено рязък и неколцина от слизащите пътници се огледаха, но беше вече твърде късно да направи нещо.

Дийгън поклати глава.

— Отнася се за жена ви, капитан Енгъл.

За момент Брайън нямаше и най-смътна представа за какво ставаше дума. Замръзна, вторачен в Дийгън. Чувстваше се глупак. После най-сетне включи. Ставаше дума за Ан, разбира се.

— Тя ми е бивша жена. Разведохме се преди осемнайсет месеца. Какво е станало?

— Нещастие — каза Дийгън. — Може би е по-добре да дойдете в кабинета ми.

Брайън го изгледа с любопитство. След последните три дълги, напрегнати часа всичко изглеждаше странно нереално. Устоя на желанието да каже на Дийгън, че ако всичко е някаква идиотщина от вида на „Скрита камера“, по-добре да се разкара. Но не беше, разбира се. Ръководството на въздушната компания не се занимаваше с шеги и игрички, особено за сметка на пилоти, които току-що се бяха разминали с отвратителни неприятности във въздуха.

— Какво е станало с Ан? — чу се да повтаря Брайън този път с по-мек глас. Знаеше, че вторият му пилот го гледа с предпазливо съчувствие. — Какво й е?

Дийгън погледна надолу към блестящите си обувки и Брайън разбра, че новината наистина е много лоша, че с Ан се е случило нещо ужасно. Разбра, но му беше невъзможно да повярва. Ан беше само на трийсет и четири години, здрава, добре гледана. Много пъти беше установявал, че тя е единственият напълно нормален шофьор в Бостън… може би в целия щат Масачузетс.

Чу се да пита още нещо и наистина беше така — като че ли някой непознат беше влязъл в мозъка му и използваше устата му като високоговорител.

— Мъртва ли е?

Джон — или Джеймс? — Дийгън се огледа, като че ли за поддръжка, но до тях имаше само един стюард — стоеше до люка, пожелаваше приятна вечер в Лос Анджелис на слизащите от самолета пътници и от време на време хвърляше загрижен поглед към пилотската кабина, може би разтревожен за същото нещо, което беше минало през ума на Брайън — че екипажът по някаква причина е виновен за леката разхерметизация, която беше превърнала последните часове на полета в такъв кошмар. Дийгън беше сам. Той отново погледна към Брайън и кимна.

— Да — боя се, че е така. Бихте ли дошли с мен, капитан Енгъл?

[1] ЛАКС — съкратено название на Международното летище на Лос Анджелис — Б.пр. ↑

2

В дванайсет и петнайсет Брайън Енгъл се настаняваше на място 5А в полет 29 на „Американ прайд“ — редовен полет от Лос Анджелис до Бостън. След около петнайсет минути този полет, наричан от трансконтиненталните пътници „полет на недоспалите“, щеше да започне. Той си спомни как преди малко беше помислил, че ако не ЛАКС е най-опасното гражданско летище в Америка, то това е Лоугън. Какво неприятно съвпадение — сега щеше да има възможност да опита и двете места в рамките на осем часа: в ЛАКС като пилот и в Лоугън като пътник с безплатен билет.

Главоболието му — сега доста по-силно, отколкото при приземяването на полет 7, се покачи с още една степен.

„Пожар — помисли си той, — идиотски пожар. Какво е станало с димните детектори, по дяволите? Нали зданието беше чисто ново!“

Осъзна, че почти не беше мислил за Ан през последните четири или пет месеца. През първата година след развода, изглежда, тя беше всичко, за което беше мислил — какво прави, какви дрехи носи и, разбира се, с кого се среща. Когато оздравяването най-накрая започна, всичко стана много бързо… като че ли му бяха инжектирали някакъв антибиотик за съживяване на духа. Беше чел достатъчно за разводите и знаеше кое е най-обикновеното съживяващо средство — не антибиотик, а друга жена. С други думи — ефектът на обратния отскок.

Брайън не беше срещнал друга жена — поне до този момент. Няколко срещи и едно предпазливо полово общуване (беше стигнал до убеждението, че всички полови общувания в епохата на СПИН са предпазливи), но не и друга жена. Той просто се беше… излекувал.

Гледаше влизането на спътниците си. Млада жена с руса коса вървеше с момиченце с тъмни очила. Ръката на момиченцето беше върху лакътя на блондинката. Жената промърмори на спътницата си, момичето веднага погледна по посока на гласа й и Брайън разбра, че е сляпо — имаше нещо в движението на главата му. Интересно как такива малки движения могат да казват толкова много.

„Ан — каза си той, — не трябва ли да мислиш за Ан…“

Но умореното му съзнание продължаваше да се опитва да се изплъзне от темата за Ан: Ан, която беше негова жена; Ан — единствената жена, която някога беше удрял в гнева си; Ан, която сега беше мъртва.

Предполагаше, че може да изнесе цял цикъл от лекции; би говорил пред групи от разведени мъже, по дяволите, всъщност и пред разведени жени. Тема — разводът и изкуството на забравата.

„Оптималното време за развод е скоро след четвъртата годишнина“, би им казал. „Да вземем моя случай — аз прекарах следващата година в чистилището, чудейки се, доколко вината е била моя и доколко — нейна, чудейки се, колко правилно или неправилно е било да настоявам по отношение на децата — нашия голям проблем; не нещо драматично от вида на наркотици или изневяра, просто старият проблем «деца за сметка на кариера» и след това като че ли в главата ми се появи един експресен асансьор, в който беше Ан, и той тръгна надолу.“

Да. Надолу. А за последните няколко месеца той всъщност съвсем не беше помислял за Ан… дори и когато трябваше да се изпраща месечният чек за издръжка. Много разумна, много цивилизована сума. Ан и сама заработваше брутна сума от осемдесет хиляди годишно. Адвокатът му ги плащаше и това беше просто едно от перата в месечното известие, което получаваше Брайън, малко перо от две хиляди долара, записано между сметката за електричеството и вноската за изплащане на апартамента.

По коридора мина длъгнесто момче с цигулка в калъф под мишница и еврейска шапчица на главата. Изглеждаше едновременно притеснено и възбудено, а очите му бяха изпълнени с бъдещето. Брайън му завиждаше.

През последната година от брака им между двамата имаше много горчивина и накрая — около четири месеца преди финала то се беше случило — ръката му го направи, преди мозъкът му да каже „не“. Не обичаше да си спомня за това. Тя беше пила твърде много на едно празненство и когато си отидоха вкъщи, направо се беше нахвърлила върху него.

„Остави ме на мира, Брайън. Просто ме остави на мира. Повече никакви приказки за деца. Ако искаш изследване на спермата си, иди на лекар. Моята работа е рекламата, а не правенето на деца. Толкова съм изморена от всички твои мъжки глупос…“

Тогава той я удари — силно, през устата. Ударът с брутална простота прекъсна последната дума. Останаха загледани един в друг — в апартамента, в който тя след това щеше да умре — и двамата по-шокирани и ужасени, отколкото някога биха признали (освен може би сега, когато той седеше тук, на място 5А, гледаше как се качват на борда пътниците на полет 29 и накрая го признаваше пред себе си). Тя докосна устата си, която беше започнала да кърви. Протегна пръсти към него.

„Ти ме удари“ — каза тя. В гласа й имаше не гняв, а учудване. Мина му през ума, че това може би беше първият път, когато някой беше дръзнал в гнева си да удари тялото на Ан Куинлан Енгъл.

„Да — каза той. — Разбира се. И ще го направя отново, ако не млъкнеш. Няма вече да ме хапеш с езичето си, миличка. По-добре му сложи катинар. Казвам ти го за твое добро. Свърши тя. Ако искаш да имаш нещо за ритане вкъщи, купи си куче.“

Бракът им крета още няколко месеца, но той беше наистина свършил в момента, когато дланта на Брайън влезе в кратко съприкосновение с устата на Ан. Беше го предизвикала — Бог му е свидетел, че беше го предизвикала — но той все още би дал много, за да вземе обратно онази нещастна секунда.

Докато последните пътници се стичаха в самолета, той се улови, че мисли, почти натрапчиво, за парфюма на Ан. Спомняше си аромата му, но не и името. Как беше? „Лавон“? „Лаван“? „Лана“, за Бога? Името сякаш танцуваше под носа му. Беше просто влудяващо.

„Липсва ми — смътно осъзна той. — Сега, когато си е отишла завинаги, ми липсва. Не е ли удивително?“

„Ливада“? Някаква такава глупост?

„Хайде стига — каза той на уморения си ум. — Тури му пепел“.

„Добре — съгласи се умът му. — Няма проблеми. Мога да спра. Мога да спра винаги, когато поискам. А може би беше «Лимон»? Не — това е сапун. «Люляк»? «Любим»?“

Брайън закопча предпазния си колан, облегна се назад, затвори очи и почувства аромата на парфюма, чието име не можеше да си спомни.

Точно тогава го заговори стюардесата. Разбира се, Брайън Енгъл си имаше теория, че тях ги обучават в строго секретен допълнителен курс, който може би се нарича „ходене по нервите“ — да изчакват, докато пътникът затвори очи и след това да му предлагат нещо, което не му е особено нужно. Като, разбира се, трябваше да чакат, докато са достатъчно сигурни, че пътникът е заспал, преди да го събудят, за да го попитат дали иска одеяло или възглавница.

— Извинете — започна тя, след това спря. Брайън видя как очите й преминават от пагоните на раменете на черното му сако към шапката с нейните безсмислени вълнички, подобни на бъркани яйца, и спират на празното място до него.

Тя обмисли думите си и пак започна.

— Извинете ме, капитане, ще обичате ли кафе или портокалов сок? — Брайън с леко удивление забеляза, че малко я беше заинтригувал. Тя посочи към масата в предната част на салона, точно под малкия правоъгълен киноекран. На масата имаше две кофички с лед. От всяка от тях се подаваше стройното зелено гърло на бутилка вино. — Разбира се, имам и шампанско.

Енгъл си помисли за

(„Любов — не е, нещо подобно.“)

— Шампанското, но само за миг.

— Не, благодаря. И моля, без обслужване по време на полета. Мисля, че ще спя през целия път до Бостън. Как е времето?

— Облаци на 6000 метра от Големите равнини до Бостън, но няма проблеми. Ще летим на 12 000. О, имаме и сведения за северно сияние над пустинята Мохаве. Може би искате да останете буден, за да го видите?

Брайън повдигна вежди.

— Шегувате се. Северно сияние над Калифорния? По това време на годината?

— Така ни съобщиха.

— Някой се е нагълтал с твърде голяма доза евтини наркотици — каза Брайън и тя се разсмя. — Мисля, че просто ще дремна, благодаря.

— Много добре, капитане. — Тя се поколеба още миг. — Вие сте капитанът, чиято съпруга е починала, нали?

Главоболието пулсираше и бучеше, но той успя да се усмихне. Тази жена всъщност още момиче — не го правеше от лоши чувства.

— Тя беше бившата ми жена, но иначе да, аз съм.

— Ужасно съжалявам за загубата ви.

— Благодаря.

— Летяла ли съм с вас преди, господине?

Усмивката му се върна за кратко.

— Не мисля. През последните четири години летя по външни линии. — И понеже изглеждаше някак необходимо, той протегна ръка. — Брайън Енгъл.

Тя стисна ръката му.

— Мелани Тревър.

Енгъл й се усмихна отново, след това се облегна и още веднъж затвори очи. Остави се да се унесе, но не и да заспи — съобщенията по високоговорителите преди полета и засилването по пистата преди излитане щяха да го събудят пак. Когато се вдигнеха във въздуха, щеше да има достатъчно време да поспи.

Полет 29, както и повечето „полети на недоспалите“, потегли светкавично — Брайън реши, че това е една от оскъдните им атракции. Самолетът беше „Боинг 767“, пълен малко над половината. В първа класа имаше още пет-шест други пътници. Брайън не забеляза някой от тях да е пиян или настроен за скандал. Това беше добре. Може би наистина щеше да спи през целия път до Бостън.

Погледна спокойно към Мелани Тревър, която показваше аварийните изходи, демонстрираше как се използва малката златна чашка на кислородната маска в случай на декомпресия (процедура, която Брайън беше повтарял съвсем скоро в ума си, при това по наложителни причини) и как се надува спасителната жилетка под седалката. Когато самолетът се вдигна във въздуха, тя дойде до седалката му и отново го попита дали може да му предложи нещо за пиене. Брайън поклати глава, поблагодари, после натисна бутона и смъкна облегалката назад. Затвори очи и скоро заспа.

И никога вече не видя Мелани Тревър.

3

Около три часа след като самолетът на полет 29 излетя, едно момиченце на име Дина Белман се събуди и попита своята леля Вики дали може да изпие чаша вода.

Леля Вики не отговори, така че Дина попита отново. Когато пак не получи отговор, тя посегна към рамото на леля си, но вече беше съвсем сигурна, че ръката й няма да се докосне до нищо освен до облегалката на празна седалка, и точно това се случи. Доктор Фелдман й беше казал, че децата, които са слепи по рождение, често развиват висока чувствителност — нещо подобно на радар — към присъствието или отсъствието на хора в непосредствена близост до тях, но Дина всъщност нямаше нужда да й го обясняват. Знаеше, че е така. Не винаги това действаше, но обикновено да — особено когато въпросната личност беше нейната зряща личност.

„Е, отишла е до тоалетната и скоро ще се върне“ — помисли си Дина, но почувства, че въпреки всичко я обхваща неясна тревога. Тя не се беше събудила изведнъж — това беше бавен процес, както гмуркач се издига към повърхността от дълбините на езеро. Ако в последните две или три минути леля Вики, която седеше до прозореца, се беше отъркала о нея, за да излезе в прохода между седалките, Дина щеше да я усети.

„Значи е излязла по-рано — каза си тя. — Вероятно е трябвало да отиде до двете нули — какво толкова, Дина. Или може би на връщане се е спряла да поприказва с някого.“

Само че Дина не чуваше никой да приказва в главния салон на големия самолет — чуваше се само равномерният тътен на реактивните двигатели. Тревогата й се усили.

В главата й заговори гласът на госпожица Лий, нейния лекуващ лекар (само че Дина винаги мислеше за нея като за своята сляпа учителка): „Не трябва да се страхуваш от това, че се страхуваш, Дина — всички деца се страхуват от време на време особено в ситуации, които са нови за тях. Това се отнася в двойна и степен за деца, които са слепи. Повярвай ми, аз знам.“ — И Дина наистина й повярва, защото, както и самата Дина, госпожица Лий беше сляпа по рождение. „Не се отказвай от страха си… но и не му се оставяй. Запази спокойствие и се опитай да обмислиш нещата. Ще се изненадаш колко често това помага.“

„Особено в ситуации, които са нови.“

Е, случаят сигурно е точно такъв; това беше първото й летене изобщо, а какво остава за полет през цяла Америка в Огромен трансконтинентален самолет.

„Опитай се да го обмислиш.“

Е, беше се събудила на странно място и беше открила, че нейната зряща личност я няма. Страшничко си беше, дори и да знаеш, че отсъствието е само временно — все пак твоята зряща личност не би могла да реши да отскочи до най-близката будка, само за да си купи дъвка, когато е затворена в самолет, който лети на височина 13 000 метра. А що се отнася до странната тишина в салона… ами нали полетът си беше нощен. Останалите пътници вероятно спяха.

„Всички? — попита в съмнение разтревожената част от съзнанието й. — ВСИЧКИ да спят? Не може да бъде!“

После се сети за отговора: филмът. Тези, които бяха будни, гледаха филма, който показваха в самолета. Разбира се.

Изпита почти осезаемо облекчение. Леля Вики й беше казала, че филмът щял да е „Когато Хари срещна Сали“ с Били Кристъл и Мег Райън и беше казала, че има намерение да го гледа… ако не заспяла, така беше.

Дина прокара ръка по мястото на леля си, потърси слушалките й, но те не бяха там. Вместо тях пръстите й напипаха книга с меки корици. Явно един от любовните романи, които леля Вики обичаше да чете. Както тя ги наричаше — приказки за дните, когато мъжете бяха истински мъже, а жените не приличаха на мъже.

Пръстите на Дина продължиха да търсят и попаднаха на нещо друго — мека, фина кожа. След миг тя докосна ципа, а след още миг напипа ремъка.

Беше чантичката на леля Вики.

Тревогата на Дина се върна. Слушалките не бяха на седалката на леля Вики, а чантичката й беше там. Всички пътнически чекове, освен двайсетте, пъхнати в нейната собствена чантичка, бяха в нея — Дина знаеше, защото беше чула как майка й и леля Вики говореха за тях, преди да излязат от къщата им в Пасадена.

Можеше ли леля Вики да отиде до тоалетната и да си остави чантичката на седалката? Можеше ли да направи това, когато спътницата й не само беше на десет години, не само спеше, но и беше сляпа!

Не, не беше възможно.

„Не се отказвай от страха си… но и не му се оставяй. Запази спокойствие и се опитай да обмислиш нещата.“

Но на нея не й харесваше тази празна седалка, не й харесваше и тишината в самолета. Беше й съвсем ясно, че повечето от хората може да са заспали и че тези, които са будни, пазят тишина, доколкото могат, за да не пречат на останалите, но все пак това не й харесваше.

Някакво животно с невероятно остри зъби и нокти се събуди в главата й и заръмжа. Тя знаеше името на това животно — то се казваше паника, и ако не го овладееше бързо, можеше да направи нещо, което да постави в неудобно положение както нея, така и леля Вики.

„Когато започна да виждам, когато докторите в Бостън оправят очите ми, няма да попадам в такива глупави положения.“

Това без съмнение беше вярно, но сега не й помагаше абсолютно никак.

Дина изведнъж си спомни, че след като заеха местата си, леля Вики взе ръката й, препъна всичките й пръсти, освен показалеца, а след това с този едничък пръст и показа седалката. Там имаше копчета — само няколко, прости, лесни за запомняне. Имаше две малки кръгчета, които можеш да използваш, след като си сложиш слушалките — с едното се превключваха различните канали за слушане, а с другото се нагласяше силата на звука. Малкият правоъгълен ключ беше за светлината над седалката. „Този няма да ти трябва — каза леля Вики с усмивка в гласа. — Поне все още не.“ — Последният беше квадратен бутон — когато го натиснеш, идва стюардесата.

Сега пръстът на Дина докосна този бутон и се плъзна по леко изпъкналата му повърхност.

„Наистина ли искаш да го направиш?“ — запита се тя и отговорът дойде веднага. — „Да, искам.“

Натисна бутона и чу мелодично иззвъняване. Зачака.

Никой не идваше.

Чуваше се само мекият, сякаш вечен, шепот на реактивните мотори. Никой не говореше. Никой не се смееше. („Сигурно филмът не е чак толкова смешен, колкото мислеше леля Вики.“) Никой не кашляше. Мястото до нея — мястото на леля Вики, все още беше празно и нямаше стюардеса, която да се наведе над нея в успокояваща обвивка от парфюм и шампоан, както и леки миризми от грим, и да я попита дали да й донесе нещо — закуска или може би чаша вода.

Само постоянния мек тътен на реактивните мотори.

Животното-паника протестираше по-силно от всякога. За да го победи, Дина се съсредоточи, фокусира вътрешното си радарно приспособление, направи от него нещо като невидим бастун, с който можеше да мушка от седалката си — тук, в средата на главния салон. Можеше да го прави добре — понякога, когато се съсредоточаваше много усилено, тя почти вярваше, че може да вижда с очите на другите. Ако можеше да си помисли за това достатъчно силно, да го поиска достатъчно силно. Веднъж беше казала на госпожица Лий за това чувство и реакцията на госпожица Лий беше необикновено остра. „Виждането с чужди очи е често срещана фантазия на слепите — каза й тя. — Особено на слепите деца. Не прави никога тази грешка — да се осланяш на такова чувство, Дина, защото това ще те доведе до падане по стълби или пресичане на улицата пред минаваща кола.“

И така, тя се отказа от опитите „да вижда с чужди очи“, както госпожица Лий го беше нарекла, а в няколкото случая, когато това чувство отново се прокрадна в нея — че вижда света — неясен и нестабилен, но съществуващ — през очите на майка си или през очите на леля Вики, тя се опитваше да се освободи от него както човек, който се бои, че ще загуби разсъдъка си, опитва да заглуши гласовете на привиденията. Но сега я беше страх и затова се опита да почувства другите, да усети другите, но не ги намери.

Ужасът, който се надигаше в нея, я изпълни цялата, животното паника протестираше на висок глас. Тя почувства вик, който се качваше по гърлото й, и стисна зъби, за да му попречи да излезе. Защото той нямаше да излезе като вик или писък — ако го изпуснеше, той щеше да напусне устата й като вой на пожарна сирена.

„Няма да крещя — си каза тя гневно. — Няма да крещя и да излагам леля Вики. — Няма да крещя и да будя всички заспали, да плаша будните, та да дойдат всички и да кажат — вижте това момиченце, вижте това изплашено сляпо момиченце.“

Но сега чувството за радара — тази част от нея, която преценяваше всичките й неясни усещания и с която тя понякога наистина виждаше през очите на другите (каквото и да казваше госпожица Лий) — засилваше страха й, вместо да го намали.

Защото това чувство й казваше, че в обсега му на действие няма никой.

Абсолютно никой.

4

Брайън Енгъл сънуваше много лош сън. В него той отново пилотираше полет 7 от Токио до Лос Анджелис, но този път разхерметизирането беше много по-лошо. Всички в пилотската кабина вече се чувстваха обречени. Стив Сиърлс ядеше датски сладкиши и плачеше.

„Как можеш да ядеш, като си толкова разстроен?“ — попита Брайън. Пронизителен звук на свирка от чайник изпълни кабината — той реши, че е шумът от спадащото налягане. Това, разбира се, беше глупаво — разхерметизацията е почти винаги тиха, докато не дойде взривът, но той предположи, че в сънищата всичко е възможно.

„Защото аз обичам сладкиши, а никога вече няма да мога да ги ям пак“ — каза Стив и захлипа още по-силно.

После пронизителният звук внезапно спря. Една усмихната и спокойна стюардеса — всъщност това беше Мелани Тревър — се появи и му каза, че пукнатината е открита и запушена. Брайън стана и я последва през самолета към главния салон, където Ан Куинлан Енгъл — неговата бивша жена — стоеше права в една малка ниша, от която бяха махнати седалките. Над прозореца до нея беше написана загадъчната и някак зловеща фраза „САМО ЗА ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ“. Написана, в червено — цвета на опасността.

Ан беше облечена в тъмнозелената униформа на стюардеса на „Американ прайд“, което беше странно — тя беше рекламен директор на една агенция в Бостън и винаги гледаше с високомерие и леко вирнат тесен аристократичен нос към обслужващия персонал, с който летеше съпругът й. Тя затискаше с ръка пукнатина в корпуса на самолета.

„Виждаш ли, скъпи? — каза тя гордо. — Погрижила съм се за всичко. Дори няма значение, че ме удари. Простих ти.“

„Не прави това, Ан!“ — извика той, но вече беше твърде късно. Върху опакото на ръката й се появи гънка, повтаряща формата на пукнатината в корпуса. Тя ставаше все по-дълбока, като че ли разликата в наляганията безжалостно всмукваше ръката й навън. Пръв изчезна средният й пръст, после безименният, после показалецът и кутрето. Чу се силно изпукване, като от тапа на шампанско, извадена от престараващ се келнер, и цялата й ръка беше всмукана през пукнатината на самолета.

Все пак Ан продължи да се усмихва.

„Казва се «Л’анвоа»[1], мили — промълви тя и ръката й започна да изчезва. Косата й се изплъзна от шнолата, която я държеше прибрана на тила, и се развя около лицето й като перест облак. — Винаги си слагам този парфюм, не помниш ли?“

Брайън си спомни… сега си спомни. Но вече нямаше значение.

„Ан, върни се!“ — изкрещя той.

Тя продължи да се смее, докато ръката й бавно потъваше в пустотата извън самолета. — „Изобщо не боли, Брайън — повярвай ми.“

Ръкавът на униформения й жакет на компанията „Американ прайд“ се развя и Брайън видя как плътта й потече през пукнатината като гъсто бяло желе. Приличаше на лепило „Елмър“.

„“Л’анвоа", помниш ли?" — попита Ан, докато се изцеждаше през пукнатината и сега Брайън го чу отново — онзи звук, който поетът Джеймс Дики някога беше нарекъл „необятно примамлив космически звук“. Той постоянно се усилваше и променяше тона си, а сънят избледняваше. Докато накрая от свистене на вятъра звукът се превърна в човешки глас.

Брайън изведнъж отвори очи. За миг остана объркан от силата на съня, но само за миг — професията му беше свързана с големи рискове и отговорности — професия, в която една от абсолютно необходимите предпоставки беше бързата реакция. Той се намираше не на полет 7, а на полет 29, не от Токио за Лос Анджелис, а от Лос Анджелис за Бостън, където беше Ан — вече мъртва, но не жертва на разхерметизация, а на пожар в кооперацията и на крайбрежния булевард „Атлантик авеню“. Но звукът не преставаше.

Беше момиченце, което пищеше пронизително.

[1] L’envoi (фр.) — Изпращане — Б.пр. ↑

5

— Ще ми отговори ли някой, моля? — попита Дина Белман с нисък ясен глас. — Съжалявам, но леля ми я няма, а аз съм сляпа.

Никой не й отговори. На четиридесет реда или две отделения пред нея капитан Брайън Енгъл сънуваше, че навигаторът му плаче и яде датски сладкиши.

Чуваше се само монотонният тътен на реактивните двигатели.

Паниката отново замъгли съзнанието й и Дина направи единственото нещо, което й дойде наум, за да я преодолее — откопча предпазния си колан, стана и излезе на пътеката между седалките.

— Ало? — попита тя с по-висок глас. — Ало, има ли някой?

Отново нямаше отговор. Дина заплака. Въпреки това не загуби самообладание и бавно тръгна по пътеката. „Все пак брой — трескаво я предупреждаваше част от съзнанието й. — Брой колко реда минаваш, защото ще се загубиш и няма да намериш обратния път.“

Спря до реда седалки точно пред този, на който бяха седели тя и леля Вики, и се наведе с изпънати ръце с разперени пръсти. Знаеше, че там има един мъж, защото леля Вики беше говорила с него само минута преди самолетът да излети. Когато той й отвърна, гласът му идваше от мястото точно пред седалката на Дина. Тя знаеше как да отбелязва местата на гласовете — това беше част от живота й. Обичайна част от битието също като дишането. Спящият мъж щеше да подскочи, когато протегнатите й пръсти се докоснеха до него, но не я беше грижа.

Само че мястото беше празно.

Абсолютно празно.

Дина се изправи отново — страните й бяха мокри, главата й пулсираше в ужас. Те не можеха да са в тоалетната заедно, нали? Разбира се, че не.

Може би има две тоалетни. В толкова голям самолет сигурно има две тоалетни.

Само че и това нямаше значение.

Леля Вики по никакъв начин нямаше да остави чантичката си. Дина беше сигурна в това.

Тръгна бавно напред, спираше до всеки ред места и опипваше двете най-близки — първо от лявата, после от дясната страна.

На едно от тях напипа още една чантичка, на друго — нещо като куфарче, писалка и бележник на трето. На още две намери слушалки. Върху вторите слушалки усети нещо лепкаво. Разтърка пръсти, после направи гримаса и ги обърса в калъфката за глава на облегалката. Ушна кал. Не можеше да я сбърка.

Дина Белман продължи да се движи опипом по пътеката вече без да внимава толкова. Нямаше значение. Не бръкна в ничие око, не ощипа ничия буза, не дръпна ничия коса.

Всички места, които провери, бяха празни.

„Не може да бъде — помисли си тя в ужас. Просто не може да бъде! Всички бяха тук, когато се качихме в самолета! Чух ги! Почувствах ги! Помирисах ги! Къде са отишли всички?“

Не знаеше, но знаеше, че ги няма — беше все по-сигурна в това.

По някое време, докато тя беше спала, леля й и всички останали от полет 29 бяха изчезнали.

„Не! — разумната част на съзнанието й протестираше с гласа на госпожица Лий. — Не, това е невъзможно, Дина! Ако всички са си отишли, кой управлява самолета?“

Започна да се движи по-бързо, хващаше се с ръце за облегалките, слепите й очи зад тъмните стъкла на очилата бяха широко отворени, дантелата на розовата й пътна рокля се вееше. Беше загубила бройката, но в сравнение с по-голямата й грижа — продължаващата тишина, това не беше толкова важно.

Спря отново и опипа с протегнати ръце мястото от дясната си страна. Този път напипа коса… но мястото й съвсем не беше където трябва. Косата беше на седалката — как така?

Ръцете й се сключиха около нея… и я повдигнаха. Тя внезапно осъзна ужасната истина.

„Коса е, но човека го няма. Това е скалп. Държа скалпа на мъртвец!“

Точно тогава Дина Белман отвори уста и издаде писъците, които събудиха капитан Брайън Енгъл от съня му.

6

Албърт Коснър беше се подпрял на бара и пиеше от уискито, наречено „брадва“. От дясната му страна бяха братята Ърп — Уайът и Върджил, а от лявата — Док Холидей[1]. Тъкмо вдигна чашата си, за да се чукнат, когато в бара „Серджо Леоне“[2] влетя някакъв мъж с дървен крак.

— Бандата на Далтън! — извика той. — Бандата на Далтън нахлу в Додж!

Уайът спокойно се обърна към него. Лицето му беше тясно, загоряло и красиво. Много приличаше на Хю О’Брайън.

— Това тук е Тумбстоун, Мъфин — каза той. — Я се стегни и се дръж като мъж.

— Добре де, където и да сме, те нахлуват! — възкликна Мъфин. — По-по-побеснели са, Уайът! Наи-и-и-стина са по-побеснели!

Сякаш за да потвърдят думите му, отвън затрещяха изстрели — тежкият гръм на револвери калибър 44, армейски образец (вероятно откраднати), се смесваше с камшичните експлозии от карабините „Гаранд“.

— Внимавай да не напълниш гащите, Мъфи — каза Док Холидей и килна шапката си назад. Албърт не се изненада кой знае колко, като видя, че Док приличаше на Робърт де Ниро. Винаги беше смятал, че ако някой подхожда за ролята на туберкулозния зъболекар, то това е именно Де Ниро.

— Какво ще кажете, момчета? — попита Върджил Ърп и се огледа. Върджил не приличаше на никого.

— Да тръгваме — каза Уайът. — До гуша ми дойде тази проклета банда на Клантън.

— Бандата на Далтън, Уайът — каза тихо Албърт.

— Не ме е грижа, дори и да е на Джон Дилинджър и Готиния Флойд красивото момче! — възкликна Уайът. — С нас ли си, или не, Ас?

— С вас съм — каза „Аса“ Албърт Коснър с тих, но застрашителен тон на роден убиец. Докосна с една ръка дръжката на револвера си „Бънтлайн“, специална изработка, а другата вдигна към темето си, за да провери дали е на място еврейската му шапчица. На място беше.

— Добре, момчета — каза Док. — Да вървим да пуснем малко кръв на Далтъновци.

Тръгнаха заедно и четиримата и излязоха през двойната врата точно в момента, когато камбаната на баптистката църква на Тумбстоун биеше дванайсет на обяд.

Бандата на Далтън препускаше по главната улица в лудешки галоп, стреляйки безразборно по прозорци и фасади. Изстрелите направиха цистерната пред магазина на Дюк — „Търговия и ремонт на оръжие с гаранция“ — на фонтан.

Айк Далтън пръв видя четиримата мъже на прашната улица — с разкопчани палта, дръжките на пистолетите пред пешовете. Рязко спря коня си, който се вдигна на задните си крака и изцвили, а муцуната му се покри с пяна. Айк Далтън приличаше малко на Рътгер Хоуър.

— Я виж кой бил тук! — ухили се той. — Това е Уайът Ърп и хубавичкото му братче Върджил.

Емет Далтън (който приличаше на Доналд Съдърланд след месец безсънни нощи) спря до Айк.

— И тяхното хомо-приятелче, зъболекарят — изръмжа той. — Кой друг иска? — после погледна към Албърт и пребледня. Презрителната усмивка на устните му увехна.

Поу Далтън спря коня си до двамата си сина. Беше направо копие на Слим Пикънс.

— Господи — прошепна Поу. — Това е Коснър, Аса!

Франк Джеймс спря до Поу. Лицето му беше с цвета на мръсен пергамент.

— По дяволите, момчета! — извика той. — Нямам нищо против да нападнем един-два града, за да разсеем скуката, но никой не ми каза, че тук ще бъде Евреина от Аризона!

Албърт Коснър — Аса, известен от Седалия до Горещите извори като Евреина от Аризона, направи крачка напред. Ръката му надвисна над дръжката на „Бънтлайн“-а. Изплю встрани тютюна, който дъвчеше, без да сваля студените си сиви очи от дъските за обявления, окачени на пет-шест метра пред него.

— Хайде, почвайте, момчета — каза Евреина от Аризона. — По моите сметки адът не се е напълнил и наполовина.

Бандата на Далтън се хвана за оръжията точно когато от камбанарията на баптистката църква в Тумбстоун в горещия пустинен въздух прозвуча последният удар — дванайсетият на часовника. Аса посегна към револвера си, извади го светкавично и с дланта на лявата си ръка задърпа ударника, изпращайки струя смърт, калибър 45, към бандата на Далтън. В този момент някакво момиченце, което стоеше пред Хотел „Лонгхорн“, започна да пищи.

„Няма ли някой да накара това копеле да млъкне — помисли си Аса. — Какво й влиза в работата? Аз ще се оправя с тези тук. Не случайно ме наричат най-бързия евреин на запад от Мисисипи.“

Но писъкът продължи, разсичайки въздуха, който започна да потъмнява, и накрая всичко започна да се разпада.

За миг Албърт изпадна в нищото — загуби се в тъмнината, през която изскачаха и се завъртаха във вихър части от неговия сън. Единствено постоянен беше ужасният писък — звучеше като свирка на забравен върху огъня чайник.

Отвори очи и се огледа. Беше на мястото си в предната част на салона на самолета полет 29. Откъм задната част по пътеката между седалките идваше момиченце на около десет или дванайсет години с розова рокля и смешни тъмни очила.

„Какво е това, до някаква кинозвезда ли?“ — помисли си той и неизвестно защо се уплаши. Защо любимият му сън завършваше така странно?

— Хей! — извика той, но леко, за да не събуди, останалите пътници. — Хей, малката! Какво има?

Момиченцето рязко обърна глава към звука на гласа му. Тялото й се обърна миг по-късно и тя се блъсна в една от седалките от централната част на кабината с по четири места на ред. Удари се в нея с бедра, отскочи и падна назад върху страничната облегалка на едно от местата на лявата страна. Падна върху седалката, краката й се вирнаха.

— Къде сте? — крещеше тя — Помощ! Помощ!

— Ало, стюардеса! — извика Албърт разтревожен и разкопча предпазния си колан. Стана, измъкна се от седалката си, обърна се към пищящото момиченце… и спря. Беше се обърнал към задната част на самолета и това, което видя, го накара да замръзне на мястото си.

Първата мисъл, която му мина през ума, беше: „Все пак нямаше нужда да се безпокоя, че ще събудя останалите пътници.“

Стори му се, че целият главен салон на „Боинг 767“ е празен.

[1] Уайът и Върджил Ърп, Док Холидей и др. — герои от романи и филми за Дивия Запад — Б.пр. ↑

[2] Серджо Леоне — режисьор на филми от типа „уестърн“. ↑

7

Брайън Енгъл беше стигнал почти до преградата, която разделяше салоните на първа класа и бизнес-класата, когато осъзна, че салонът на първа класа е почти празен. Спря само за миг, след това тръгна отново. Може би останалите бяха напуснали местата си, за да видят кой крещи.

Разбира се, знаеше, че не е така; достатъчно дълго беше управлявал самолети с пътници и познаваше груповата им психология. Когато някой извършваше странна постъпка, другите дори не помръдваха. След като влезеха в металната птица, заемеха местата си и пристегнеха коланите си, повечето от въздушните туристи просто се отказваха от възможността да предприемат индивидуални действия. Извършеха ли тези няколко прости неща, решаването на всички проблеми ставаше отговорност на екипажа. Персоналът на авиолиниите наричаше пътниците гъски, но всъщност те се държаха като овце — качество, което много допадаше на повечето екипажи. Така беше по-лесно да се справят с нервните пътници.

Но тъй като едва ли можеше да направи нещо друго, което да е поне малко разумно, Брайън продължи напред, без да обръща внимание на това, което знаеше. Съзнанието му все още плуваше между остатъците от собствения му сън, а част от него беше убедена, че викащата беше Ан, че той ще я открие в средата на салона как запушва с ръката си пукнатината под плаката, на който пише: „САМО ЗА ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ“.

В бизнес-салона имаше само един пътник — възрастен мъж в кафяв костюм с жилетка.

Плешивата му глава меко отразяваше светлината, хвърляна от нощната му лампа. Ръцете му, подути от артрит, бяха скръстени върху закопчалката на предпазния му колан. Беше заспал дълбоко и хъркаше шумно, без да обръща внимание на врявата.

Брайън нахлу в главния салон и тук движението му най-накрая беше спряно от невероятна картина. Видя един тийнейджър, който стоеше до момиченце, паднало в седалка от левия ред. Момчето обаче не гледаше към детето, а беше вперило поглед към задната част на самолета. Долната му челюст беше увиснала почти до кръглата яка на фланелката с надпис „Кафе Хардрок“.

Първата реакция на Брайън беше почти същата, както на Албърт Коснър: „Боже, целият самолет е празен!“

Тогава видя как една жена от дясната страна на самолета стана и тръгна по прохода, за да види какво се е случило. Беше унесена и подпухнала като човек, току-що събуден от здрав сън със силно разтърсване. По средата на салона, в централния проход, млад мъж с пуловер с яка тип поло се беше навел от седалката си и гледаше към момиченцето с безизразни очи. Друг мъж, към шейсетте, стана нерешително от мястото си близо до Брайън. Беше облечен в червена фланелена риза и изглеждаше като ударен с мокър парцал. Разрошената му коса се виеше на къдри в прическа „побъркан учен“.

— Кой крещи? — попита той Брайън. — Да не би нещо да е станало със самолета, господине? Падаме ли?

Момиченцето спря да крещи. Заизмъква се от седалката, в която беше паднало, после политна в другата посока. Момчето я хвана точно навреме — движеше се поразително бавно.

„Къде ли са отишли? — помисли Брайън. — Мили Боже, къде са отишли всички?“

Краката му сега го движеха към тийнейджъра и момиченцето. Мина покрай друга пътничка, която продължаваше да спи — момиче на около седемнайсет години. Устата й беше отворена в грозна прозявка, дишането й беше тежко и сухо.

Стигна до тийнейджъра и момиченцето в розовата рокля.

— Ей, къде са всички? — попита Албърт Коснър. Обгърна с ръка раменете на хлипащото дете, но без да гледа към него — очите му неспокойно шареха напред-назад по почти пустия главен салон. — Да не са слезли на някое летище, докато съм спал?

— Леля я няма — хлипаше момиченцето. — Леля Вики! Помислих, че самолетът е празен! Помислих, че съм останала сама! Къде е леля, къде е? Искам леля!

Брайън коленичи за малко до нея, така че да бъдат приблизително на едно равнище. Забеляза тъмните й очила и си спомни, че я беше видял да се качва с русата жена.

— Нищо ти няма — каза той. — Нищо ти няма, малка госпожице. Как се казваш?

— Дина — изхлипа тя. — Не мога да намеря леля. Аз съм сляпа и не мога да я видя. Събудих се и мястото й беше празно?

— Какво става? — попита младежът с полото. Говореше над главата на Брайън, без да обръща внимание нито на него, нито на Дина — говореше на момчето с фланелката „Кафе Хардрок“ и на другия мъж с фланелената риза. — Къде са всички?

— Нищо ти няма, Дина — повтори Брайън. — Тук има и други хора. Чуваш ли ги?

— Да. Чувам ги. Но къде е леля Вики? И кой е убит?

— Убит? — попита рязко една жена. Онази от дясната страна. Брайън я погледна за миг и видя, че е млада, тъмнокоса, красива. — Някой убит ли е? Отвлечени ли сме?

— Никой не е убит — каза Брайън. Трябваше да каже нещо. Чувстваше се странно — като лодка, която се е откъснала от котвата си. — Успокой се, миличка.

— Аз пипнах косата му! — настояваше Дина. — Някой беше отрязал КОСАТА МУ!

Твърде много му беше да се оправя и с това и той го пропусна покрай ушите си. Но мисълта, която по-рано бе хрумнала на Дина, внезапно го порази със смразяваща сила — кой, по дяволите, управляваше самолета?

Брайън стана и се обърна към възрастния мъж с червената риза.

— Трябва да отида отпред — каза той. — Останете при момиченцето.

— Добре — каза мъжът с червената риза. — Но какво става?

При тях дойде мъж на около трийсет и пет години, облечен в изгладени джинси и оксфордска риза. За разлика от останалите той изглеждаше абсолютно спокоен. Извади рогови очила от джоба си, с размах ги разтвори и си ги сложи.

— Май ни липсват малко пътници, нали? — каза той. Британският му акцент беше почти толкова чист, колкото и ризата му. — А какво става с екипажа? Някой знае ли?

— Точно това ще разбера — каза Брайън и тръгна. На излизане от главния салон се обърна назад и бързо преброи пътниците. Още двама се бяха присъединили към групата около момичето с тъмните очила. Едната беше младото момиче, което беше спало така тежко — поклащаше се на краката си, като че ли беше пияна или упоена. Другият беше възрастен господин в изтъркано спортно сако. Общо осем души. Прибави към тях себе си и човека в салона на бизнес-класата, който, поне досега, беше проспал всичко.

Десет души.

„За бога, къде са всички останали?“

Не беше обаче сега моментът да се безпокои за това — имаше да решава по-важни проблеми. Брайън бързо тръгна напред, като с крайчеца на окото си погледна плешивия старец, който дремеше в салона на бизнес-класата.

8

Офисът, сгушен — зад киноекрана между двете отделения на първа класа, беше празен. Празна беше и кухнята, но в нея Брайън видя нещо изключително неприятно — количката за напитки стоеше напреки на коридора до дясната тоалетна. На долния й рафт имаше няколко използвани чаши.

„Тъкмо са се приготвяли за сервиране на напитки — помисли си той. — Когато това се е случило, каквото и да е било «това», тъкмо са изкарвали количката. Използваните чаши са събраните, преди да излезем на пистата. Така че каквото и да се е случило, трябва да се е случило в първия половин час след излитането, може би малко след това — нямаше ли някакви сведения за въздушни бури над пустинята? Май че да. А и тази глупост за северното сияние.“

За момент Брайън беше почти убеден, че последното е част от съня му — толкова странно беше — но по-внимателно припомняне го убеди, че го беше казала наистина Мелани Тревър.

„Това е без значение — но какво се е случило? За Бога, какво?“

Не знаеше, но знаеше, че видът на изоставената количка за напитки поражда у него ужас и суеверен страх. Само за миг си помисли, че така трябва да са се чувствали първите, които са се качили на борда на кораба „Мария Селеста“[1] и са видели напълно изоставен кораб, въпреки че всички платна били вдигнати, масата на капитана била сложена за вечеря, всички въжета били старателно навити и от лулата на някой от моряците все още се издигал дим?

Брайън с върховно усилие отхвърли тези вцепеняващи мисли и тръгна към вратата между офиса и пилотската кабина. Почука. Както и очакваше, не получи отговор. И въпреки че знаеше, че е безполезно, сви ръката си в юмрук и заудря по вратата.

Нищо.

Опита да завърти дръжката. Вратата не се отваряше. Това беше според установения стандарт в епохата на отвличането на самолети до Хавана, Ливан и Техеран. Можеха да я отворят само пилотите. Брайън можеше да управлява този самолет… но не оттук.

— Ей! — извика той. — Ей, момчета! Отворете вратата!

Нямаше нужда да го прави. Стюардесите ги нямаше. Почти всички пътници ги нямаше; Брайън Енгъл можеше да се обзаложи, че екипажа от летци на „Боинг 767“, състоящ се от двама души, също го нямаше.

Реши, че полет 29 се движи на изток на автопилот.

[1] Американски кораб, пътувал от Ню Йорк за Генуа и открит в Северния Атлантик през 1872 година в отлично състояние, но изоставен и без лодки. Съдбата на екипажа е останала неизвестна. Една от най-големите морски загадки. — Б. пр. ↑

ГЛАВА 2

ТЪМНИНА И ПЛАНИНИ. ЗАРОВЕНОТО СЪКРОВИЩЕ. НОСЪТ НА ПОЛОТО. ЗВУКЪТ „НЕ ЛАЯТ КУЧЕТА“. ПАНИКАТА Е ЗАБРАНЕНА. СМЯНА НА КУРСА.

1

Брайън беше помолил възрастния мъж с червената риза да наглежда Дина, но веднага, щом Дина чу жената от дясната редица — тази с красивия млад глас, — тя уплашено се залепи за нея, притисна се и потърси ръката й с някаква плаха решителност. След годините, прекарани с госпожица Лий, Дина можеше да разпознава учителите по гласа. Тъмнокосата жена доста охотно я хвана за ръка.

— Как каза, че ти е името, миличка? Дина ли?

— Да — каза Дина. — Аз съм сляпа, но като ме оперират в Бостън, ще мога да виждам отново. Вероятно ще мога да виждам. Докторите казват, че има вероятност седемдесет процента, че ще мога да виждам нещо, а четирийсет процента — че ще виждам напълно. Как се казваш?

— Лоръл Стивънсън — каза тъмнокосата жена. Очите й все още изучаваха главния салон и лицето й, изглежда, не беше в състояние да промени началния си израз — поразително неверие.

— Лоръл — това значи лаврово цвете, нали? — попита Дина. Тя говореше с трескава възбуда.

— Ъхъ — каза Лоръл.

— Извинете ме — каза мъжът с очилата в рогови рамки и британския акцент. — Ще отида отпред да помогна на нашия приятел.

— Ще дойда и аз — каза възрастният мъж с червената риза.

— Искам да знам какво става тук — рязко възкликна мъжът с полото. Лицето му беше мъртвобледо с изключение на две яркочервени петна на бузите. — Искам да знам какво става веднага.

— Не съм изненадан ни най-малко — каза англичанинът и закрачи напред. Мъжът с червената риза го последва. Момичето със сънения поглед бавно тръгна след тях, после спря при преградата между главния салон и бизнес-салона, като че ли не беше сигурна къде се намира.

Възрастният господин с изтърканото спортно сако отиде до прозореца на левия борд, облегна се на него и започна да се взира навън.

— Какво виждате? — попита Лоръл Стивънсън.

— Тъмнина и планини — каза мъжът със спортното сако.

— Скалистите планини ли? — попита Албърт. Мъжът с изтърканото спортно сако кимна.

— Мисля, че да, момко.

Албърт също реши да отиде напред. Той беше на седемнайсет години, беше жестоко интелигентен, а тази вечер въпросът с повишена трудност за него беше същият: кой управлява самолета?

После реши, че няма значение… поне за момента. Движеха се гладко напред, така че вероятно имаше някой, и дори ако този някой се окажеше нещо — с други думи, автопилот — нищо не можеше да се направи. Като Албърт Коснър, той беше талантлив цигулар — не съвсем вундеркинд — и отиваше да следва в Музикалния колеж в Бъркли. Като „Аса“ Коснър, той беше (поне в сънищата си) най-бързият евреин на запад от Мисисипи, ловецът на награди, който почиваше в събота, внимаваше да не ляга с обувки на леглото и винаги гледаше с едно око към главната възможност, а с другото — за някой добър кашерен ресторант по прашния път. „Аса“, предполагаше той, беше неговият начин да се запази от любещите родители, които не му разрешиха да играе бейзбол в Младежката лига, защото можело да повреди талантливите си ръце, и които бяха убедени, че всяко кихане е начало на пневмония. Той беше цигулар-стрелец — интересно съчетание — но не разбираше и бъкел от самолети. А момиченцето беше казало нещо, което едновременно го заинтригува и накара кръвта му да застине. „Аз почувствах косата му! — беше казала тя. — Някой беше отрязал КОСАТА МУ!“

Той се отдели от Лоръл и Дина (мъжът с дрипавото спортно сако беше отишъл до десния борд на самолета, за да погледне през прозореца, а мъжът с полото вървеше напред, за да помогне на другите — беше присвил очи като побойник) и се захвана да проследи пътя, който беше изминала Дина покрай левия проход между седалките.

„Някой беше отрязал КОСАТА МУ!“ — беше казала тя и след като мина покрай няколко реда, Албърт видя за какво ставаше дума.

2

— Надявам се — каза англичанинът, — че пилотската фуражка, която забелязах на едно от местата в първа класа, принадлежи на вас.

Брайън стоеше пред заключената врата с наведена глава и мислеше усилено. Когато англичанинът заговори зад него, той се стресна и се завъртя на пети.

— Не исках да ви прекъсвам — каза учтиво англичанинът. — Казвам се Ник Хоупуел. — Той протегна ръка.

Брайън я стисна. Докато правеше това, изпълнявайки своята половина от древния ритуал, реши, не всичко трябва да е сън. Бяха го предизвикали страшният полет от Токио и съобщението, че жена му Ан е мъртва.

Част от съзнанието му знаеше, че не е така, точно както част от съзнанието му беше осъзнала, че писъкът на момиченцето нямаше нищо общо с изоставения салон на първа класа, но той се хвана за тази мисъл, също както се беше хванал за другата преди малко. Щом помагаше, защо не? Всичко друго беше лудост — до такава степен, че даже опитите да мисли го караха да се чувства болен и трескав. Освен това нямаше никакво време за мислене — просто нямаше време, и той откри, че този факт също носи някакво облекчение.

— Брайън Енгъл — каза той. — Радвам се да се запознаем, въпреки че обстоятелствата са… — Той безпомощно сви рамене. Какви точно бяха обстоятелствата? Не можеше да се сети за прилагателно, което да ги опиеш точно.

— Малко странни, нали? — съгласи се Хоупуел. — Предполагам, че точно сега е по-добре да не мислим за тях. Отговаря ли екипажът?

— Не — каза Брайън и, объркан, силно удари с юмрук по вратата.

— Леко, леко — успокои го Хоупуел. — Кажете ми за фуражката, господин Енгъл. Нямате представа какво удоволствие и облекчение би било за мен да мога да се обръщам към вас с „капитан Енгъл“.

Брайън се усмихна насила.

— Аз съм капитан Енгъл — каза той, — но при тези обстоятелства мисля, че може да ме наричате Брайън.

Ник Хоупуел сграбчи ръката на Брайън и пламенно я целуна.

— Вярвам, че е по-добре да ви наричам „Спасителю“ — каза той. — Имате ли нещо ужасно много против?

Брайън отметна глава назад и се засмя. Ник се засмя с него. Стояха пред заключената врата в един почти празен самолет и се смееха неудържимо. Мъжът с червената риза и мъжът с полото ги изгледаха, сякаш и двамата бяха полудели.

3

В продължение на няколко мига Албърт Коснър задържа косата в дясната си ръка, разгледа я замислено. Беше черна и лъскава на светлината на лампите, с подходяща за нея кожа. Не се учудваше, че тя беше изплашила до смърт момиченцето. Би изплашила и него, ако не можеше да я види.

Хвърли перуката обратно на седалката, погледна чантичката, която беше оставена на съседното място, после погледна по-отблизо това, което се намираше до чантичката. Беше златна венчална халка. Вдигна я, разгледа я, след това я остави обратно. Тръгна бавно към задната част на самолета. За по-малко от минута Албърт се сблъска с толкова чудеса, че забрави всичко друго — кой управлява самолета и как щяха да се измъкнат оттук, ако го управляваше автопилот.

Пътниците на полет 29 ги нямаше, но те бяха оставили след себе си приказно (и донякъде объркващо) съкровище. Албърт намираше бижута почти на всяко място — главно венчални пръстени, но имаше и диаманти, изумруди и рубини. Имаше обеци — повечето от тях бяха изкуствени, но някои му се сториха твърде скъпи. Майка му имаше няколко скъпи бижута, но и най-добрите от тях в сравнение с някои от тези приличаха на покупки от улична разпродажба. Имаше игли за вратовръзки, колиета, копчета за ръкавели, гривни с гравирани имена. Също и часовници, часовници, часовници. От „Таймекс“ до „Ролекс“, изглежда, бяха поне двеста — оставени на седалките, на пода между тях, в проходите. Блестяха на светлината на лампите.

Имаше поне шейсет чифта очила. С телени, рогови и златни рамки. Имаше старомодни очила, смешни очила и очила с инкрустирани изкуствени брилянти.

Имаше катарами на колани, безопасни игли и купчини дребни пари. Без банкноти, но пък поне четиристотин долара в монети по двайсет и пет, десет, пет и един цент. Имаше портфейли — не толкова много, колкото бяха чантички, но все пак поне една дузина от фини кожени до пластмасови. Имаше джобни ножчета. Имаше поне дузина джобни калкулатори.

Също и странни неща. Той вдигна пластмасов цилиндър с цвета на плът и го разглежда почти трийсет секунди, преди да реши, че това наистина е изкуствен член и бързо да го върне обратно. Имаше малка златна лъжичка на фина златна верижки. Тук-там на седалките и на пода проблясваха отломки от метал главно сребро, но също и злато. Той вдигна някои от тях, за да се увери в преценката на собствения си удивен разум — някои от тях бяха зъбни коронки, но повечето бяха пломби от зъби. А на един от задните редове намери две малки стоманени пръчици. Разглежда ги няколко мига, докато разбере, че това са хирургически гвоздеи и мястото им е било не на пода на почти напуснатия самолет, а в коляното или рамото на някой пътник.

Откри още един пътник — млад мъж с брада, който се беше изтегнал на две седалки на последния ред, шумно хъркаше и издаваше миризма като от пивоварна.

На две места от него намери приспособление, което приличаше на сърдечен стимулатор.

Албърт стоеше в задната част на самолета и гледаше напред голямата празна тръба на самолетния корпус.

— Какво, по дяволите, става тук? — попита той с тих треперещ глас.

4

— Искам да знам какво точно става тук! — каза с висок глас мъжът с полото. Той влезе в служебното помещение в предната част на първа класа като предводител на армия, който планира превземането на вражеското укрепление.

— Сега ли? Тъкмо смятаме да разбием ключалката на тази врата — каза Ник Хоупуел и изгледа Полото с ясния си поглед. — Изглежда, че екипажът на самолета е абдикирал заедно с всички останали, но все пак имаме късмет. Моят нов познат тук е пилот, който този път е — просто пътник и…

— Някой тук наистина е просто пътник, и то без билет — каза Полото, — и аз смятам да открия кой, повярвайте ми. — Той се промуши покрай Ник, без да го погледне, и се изправи лице в лице срещу Брайън — агресивен като играч на бейзбол, който оспорва решението на съдията. — В „Американ прайд“ ли работите, приятелю?

— Да — каза Брайън, — но защо не оставим това засега, господине? Важно е…

— Ще ви кажа какво е важно! — извика Полото. Устата на Брайън се напълни със слюнка и той едва успя да потисне изненадващия и силен импулс да обхване с ръце шията на този нахалник и да провери докъде може да извие главата му, преди нещо вътре да изпращи. — Аз имам среща в „Пруденшъл сентър“ с представители на Международния съюз на банкерите в девет часа тази сутрин! Точно в девет часа! Купих си билет за този полет с пълно доверие и нямам намерение да закъснявам за срещата си! Искам да знам три неща: кой е разрешил извънредно кацане на този самолет, докато съм спал, къде е било това кацане и защо е извършено?

— Гледали ли сте някога „Звездна писта“? — изведнъж попита Ник Хоупуел.

Лицето на Полото, налято със сърдита кръв, се изкриви. Изражението му показваше, че смята англичанина за напълно луд.

— За какво говорите, по дяволите?

— Чудесна американска програма — каза Ник. — Научна фантастика. Проучване на непознати нови светове, като този, който явно съществува в главата ви. И ако веднага не си затворите плювалника, идиот такъв, с удоволствие ще ви демонстрирам известната хватка за пришиване „вулкан“ на господин Спок.

— Не ми говорете по такъв начин! — изръмжа Полото. — Знаете ли кой съм аз?

— Разбира се — каза Ник. — Вие сте един малък мръсен досадник, който е объркал бордната си карта с пълномощията на Най-великия началник на вселената. Освен това сте силно изплашен. Това не е забранено, но вие сте застанали на пътя ни.

Лицето на Полото сега се беше наляло с кръв толкова, че Брайън започна да се бои, че главата му ще експлодира. Някога беше гледал филм, в който се беше случило нещо такова. Не искаше да го вижда в реалния живот.

— Не можете да ми говорите така! Дори не сте американски гражданин!

Ник Хоупуел се придвижи толкова бързо, че Брайън почти не видя какво се случи. За миг мъжът с полото крещеше в лицето на Ник, докато Ник си стоеше спокойно до Брайън с ръце върху хълбоците на изгладените си джинси. След миг носът на Полото беше твърдо хванат между първия и втория пръст на дясната ръка на Ник.

Полото се опита да се отскубне. Пръстите на Ник стиснаха по-здраво… и после ръката му леко се изви — с жест, с който се завинтва винт или се навива будилник. Полото измуча.

— Мога да го счупя — каза тихо Ник. — Най-лесното нещо на света, повярвайте ми. — Полото се опита да се отскубне. Ръцете му безуспешно блъскаха ръката на Ник. Ник изви ръка отново и Полото отново измуча. — Май че не ме чухте. Мога да го счупя. Разбирате ли? Ако ме разбирате, дайте знак. — Той изви носа на Полото за трети път. Този път Полото не измуча — той изкрещя.

— О, страхотно — каза иззад тях момичето, което приличаше на каменно. — Хватка за нос.

— Нямам време да разисквам вашите делови срещи — каза тихо Ник на Полото. — Нито пък имам време да се разправям с този истеричен маскарад. Попаднали сме в отвратително, объркано положение. Вие, господине, очевидно не ни предлагате решение на проблема и не възнамерявам по никакъв начин да ви позволя да го задълбочите. Ето защо смятам да ви изпратя обратно в главния салон. Джентълменът с червената риза…

— Дон Гафни — каза джентълменът с червената риза. Изглеждаше безкрайно учуден, както се чувстваше и Брайън.

— Приятно ми е — каза Ник. Все още държеше носа на Полото с удивителния си захват и Брайън видя струйка кръв по една от притиснатите ноздри на мъжа.

Ник го придърпа по-близо до себе си и заговори с топъл, предразполагащ глас.

— Ето, господин Гафни ще бъде вашият придружител. След като стигнете до главния салон, мой сърдити приятелю, ще седнете и здраво ще препашете през кръста си предпазния колан. По-късно, когато нашият капитан се увери, че не летим към някоя планина, сграда или друг самолет, може да ни се удаде възможност да обсъдим по-подробно текущата ситуация. В настоящия момент обаче вашето присъствие не е наложително. Разбирате ли всички неща, които ви казах?

Полото издаде измъчен, нещастен стон.

— Ако разбирате, моля направете ми услугата да вдигнете палци.

Полото вдигна нагоре един палец. Брайън видя, че нокътят му е с грижливо направен маникюр.

— Чудесно — каза Ник. — И още нещо. Когато пусна носа ви, може да почувствате желание за отмъщение. Именно да почувствате. Да се поддадете на желанието за отмъщение обаче, би било ужасна грешка. Искам да запомните, че това, което направих с носа ви, мога също толкова лесно да направя и с тестисите ви. По-точно, мога така да ги усуча, че когато ги пусна, наистина да полетите из салона като детско самолетче. Очаквам от вас да напуснете заедно с господин…

— Гафни — повтори мъжът в червената риза.

— Гафни, точно така. Извинете. Очаквам от вас да напуснете заедно с господин Гафни. Не трябва да протестирате. Няма да получите удовлетворение от възраженията си. Всъщност, ако кажете и една-едничка дума, ще се впуснете в изследване на непроучени досега области на болката. Вдигнете палци, ако разбирате това.

Полото размаха палец с такъв ентусиазъм, че за момент заприлича на стопаджия, който има диария.

— Точно така! — каза Ник и пусна носа му. Полото отстъпи една крачка, втренчен гневно в Ник Хоупуел — приличаше на котка, която току-що е била заляна с кофа студена вода. Сам по себе си неговият гняв не би разчувствал Брайън. В тази объркана ситуация обаче, той почувства съжаление към Полото. А сам се почувства силно объркан.

Полото вдигна ръка към носа си, за да се увери, че той все още е там. Тясна ивичка кръв, не по-широка от лентата за отваряне на пакет цигари, течеше от всяка от двете му ноздри. Върховете на пръстите му се изцапаха с кръв и той ги погледна невярващо. Отвори уста.

— Не бива, господине — каза Дон Гафни. — Човекът не лъже. По-добре елате с мен.

Той хвана Полото за ръката. За миг Полото се опъна на лекото дърпане на Гафни. Отново отвори уста.

— Лоша идея — му каза момичето, което приличаше на каменно.

Полото затвори уста и позволи на Гафни да го поведе обратно към задната част на салона за първа класа. Погледна веднъж през рамо с разширени от шока очи, после отново попипа носа си с пръсти.

Междувременно Ник беше изгубил интереса си към него. Той се взираше навън през един от прозорците.

— Вероятно сме над Скалистите планини — каза той — и, изглежда, сме на достатъчно безопасна височина.

Брайън погледна, за да се увери. Наистина бяха Скалистите планини и наглед бяха стигнали към средата на разстоянието. Той определи височината на полета на около 12 000 метра. Точно както му беше казала Мелани Тревър. Така че бяха наред… поне дотук.

— Хайде — каза той. — Помогнете ми да разбия тази врата.

Ник застана до него пред вратата.

— Мога ли аз да ръководя тази част от операцията, Брайън? Имам известен опит.

— Чувствай се като у дома си. — Брайън се зачуди как така Ник беше придобил опита си в извиване на носове и разбиване на врати. Мина му мисълта, че това вероятно е дълга история.

— Ще бъде от полза да знаем колко здрава е бравата — каза Ник. — Ако я ударим твърде силно, можем да се изстреляме право в кабината. Не бих желал да връхлетя върху нещо, което не би издържало тежестта ми.

— Не знам — искрено каза Брайън. — Но не мисля, че е извънредно здрава.

— Добре — каза Ник. — Обърни се с лице към мен — ти блъскаш с дясното рамо, аз с лявото.

Брайън се обърна.

— Ще броя. На три ще ударим с рамена. При удара леко приклекни — по-вероятно е да избием бравата, ако ударим вратата по-ниско. Не се хвърляй с всичка сила. Около половината. Ако това не е достатъчно, винаги можем да опитаме пак. Ясно ли е?

— Ясно.

Момичето, което вече изглеждаше по-будно и в течение на нещата, каза:

— Едва ли са оставили ключ под изтривалката или нещо такова, а?

Ник погледна изненадан към нея и после пак към Брайън.

— Има ли вероятност наистина да са оставили ключ някъде?

Брайън поклати глава.

— Боя се, че не. Това е предпазна мярка против терористи.

— Все пак пипето й сече, а?

Момичето му се усмихна неуверено. Ник се обърна към Брайън.

— Готови ли сме?

— Готови.

— Добре. Едно… Две… три!

Те налетяха към вратата и в идеален синхрон се снижиха точно преди да я ударят. Вратата се отвори изненадващо лесно. Между сервизното помещение и кабината имаше малък праг — не му стигаха десетина сантиметра, за да бъде наречен стъпало. Брайън го закачи с върха на обувката си и щеше да се строполи настрана в кабината, ако Ник не го беше хванал за рамото. Този човек беше пъргав като котка.

— Добре — каза той повече на себе си, отколкото на Брайън. — Да видим с какво имаме работа тук, нали?

5

Кабината беше празна. При вида й Брайън усети как ръцете и вратът му настръхват. Беше прекрасно да знаеш, че „Боинг 767“ може да прелети хиляди мили на автопилот, използвайки информация, която е програмирана в инерциалната му система за навигация — Бог му беше свидетел, че сам беше пролетял достатъчно мили по този начин — но съвсем друго беше да видиш две празни места. Това беше, което го накара да изтръпне. През цялата си кариера никога не беше виждал празна кабина по време на полет.

Сега виждаше. Уредите за управление се движеха сами, извършваха безкрайно малките корекции, необходими за поддържане на самолета по предначертания му курс до Бостън. Таблото светеше в зелено. Двете малки крилца на индикатора за поведението на самолета стояха спокойно над изкуствения хоризонт. Зад двата малки, наклонени напред, прозореца в ранното утринно небе мигаха един милиард звезди.

— О, страхотно — каза момичето тихо.

— Ку-ку — каза Ник едновременно с нея. — Я виж тук, приятелче.

Ник сочеше към полупразна чаша кафе на сервизния плот от лявата страна на мястото на пилота. До кафето имаше един датски сладкиш, от който бяха отхапани две хапки. Това внезапно върна Брайън в съня му и той силно потрепери.

— Каквото и да е било, станало е бързо — каза Брайън. — Виж и тук. И тук.

Той посочи първо към мястото на първия пилот и после към пода до мястото на втория пилот. В светлината на уредите за управление блестяха два ръчни часовника единият от тях водонепроницаем „Ролекс“, а другият — цифров „Пулсар“.

— Ако искате часовници, може да си изберете — каза един глас зад тях. — Там отзад има с тонове. — Брайън погледна през рамо и видя Албърт Коснър, който изглеждаше спретнат и много млад с малката си шапчица и фланелката с надпис „Кафе Хардрок“. До него стоеше възрастният господин с изтърканото спортно сако.

— Има ли наистина? — попита Ник. За пръв път, изглежда, беше загубил самообладание.

— Часовници, бижута и очила — каза Албърт. — Също и чантички. Но най-зловещото е, че има неща, които съм сигурен, че са от вътрешностите на хората. Неща като хирургически гвоздеи и сърдечни стимулатори.

Ник погледна Брайън Енгъл. Беше побледнял забележимо.

— Аз бях стигнал приблизително до същото заключение, както и нашият невъзпитан и приказлив приятел — каза той. — Че самолетът е кацнал някъде, по някаква причина, докато съм спал. Че повечето от пътниците — и екипажът също — някак си са били свалени.

— Ако беше започнало спускане, щях да се събудя веднага — каза Брайън. — Навик. — Откри, че не може да свали поглед от празните места, полуизпитата чаша кафе и полуизядения датски сладкиш.

— Нормално, аз бих казал същото — съгласи се Ник, — затова реших, че в питието ми е имало сънотворно.

„Не знам от какво се препитава този човек — помисли — си Брайън, но със сигурност не продава стари автомобили.“

— В моето питие нямаше сънотворно — каза Брайън, — защото аз не пих нищо.

— Аз също — каза Албърт.

— Във всички случаи не е било възможно да е имало кацане и излитане, докато сме спели — каза им Брайън. — Самолетът може да лети на автопилот, а „Конкорд“ може и да каца на автопилот, но за да излети, му трябва човешко същество.

— Значи не сме кацали — каза Ник.

— Не.

— Тогава къде са отишли всички, Брайън?

— Не знам — каза Брайън. Отиде до мястото на пилота и седна.

6

Полет 29 продължаваше на височина 12 000 метра, точно както му беше казала Мелани Тревър с курс 090. След час или два курсът щеше да се смени и самолетът щеше да завие на север. Брайън взе дневника на навигатора, погледна индикатора на скоростта и направи няколко бързи изчисления. След това си сложи слушалките.

— Центъра в Денвър, тук полет 29 на „Американ прайд“, приемам.

Включи на приемане… и не чу нищо. Абсолютно нищо. Нямаше дори шум, нямаше пукане, нямаше диспечери, нямаше други самолети. Провери положението на честотата на отговор: 7700 — точно колкото трябваше. След това превключи обратно на предаване.

— Центъра в Денвър, отговорете, тук полет 29 на „Американ прайд“, повтарям, — „Американ прайд“, трансконтинентален, имам проблем, Денвър, имам проблем.

Отново превключи на приемане. Заслуша се.

Тогава Брайън направи нещо, което накара сърцето на Албърт Коснър — „Аса“, да затупка по-бързо от страх: той удари с юмрук таблото за управление точно под радиоапаратурата. „Боинг 767“ беше пътнически самолет по последната дума на техниката. На такъв самолет не можеш да накараш радиото да проработи с бой. Това, което пилотът току-що беше направил, беше същото, което направи и той, когато се оказа, че старото му радио „Филко“, купено за долар на една разпродажба, не работи.

Брайън опита отново да се свърже с центъра в Денвър. И не получи отговор. Никакъв отговор.

7

До този момент Брайън беше стреснат и ужасно объркан. Сега започна да се чувства и уплашен — наистина уплашен. До този момент не беше имал време да се страхува. Желаеше все още да е така… но не беше.

Превключи радиото на аварийната честота и опита отново. Нямаше отговор. Заслуша се… и не чу абсолютно нищо. Това беше равносилно да набереш полицията в Манхатън и да чуеш запис, който ти казва, че всички са си отишли за празника. Когато викаш помощ на аварийната честота винаги получаваш бърз отговор.

„Поне досега“ — помисли си Брайън.

Превключи на УНИКОМ, където пилотите на частни самолети получаваха съвети за кацане на малките летища. Никакъв отговор. Заслуша се… и не чу абсолютно нищо. Просто не можеше да бъде. Пилотите на частни самолети дърдореха като гарги върху телефонна жица. Жена в самолет „Пайпър“ искаше да разбере какво ще е времето. Мъж в „Сесна“ би умрял от притеснение, ако не може да намери човек, който да съобщи на жена му, че води трима неочаквани гости на вечеря. Момчета в „Лиър“ искаха момичето от бюрото в летището „Арвада“ да съобщи на пътниците за техния чартърен полет, че закъснявала с петнайсет минути, но ако онези устискали още малко, все щели да успеят за бейзболния мач в Чикаго.

Само че нямаше нищо такова. Изглежда, всички гарги бяха отлетели и телефонните жици бяха празни.

Превключи отново на аварийната честота на Федералната авиационна служба.

— Денвър, обади се! Обади се веднага! Говори полет 29 на „Американ прайд“, отговори, по дяволите!

Ник докосна рамото му.

— Спокойно, приятелю.

— Кучето не иска да лае! — каза Брайън яростно. — Невъзможно е, но е точно така! Боже, какво става с тях, да няма някаква атомна война?

— Спокойно — повтори Ник. — Успокой се, Брайън и ми кажи какво искаш да кажеш с това, че кучето не иска да лае.

— Имам предвид Управлението на полети в Денвър — каза Брайън. — Това куче! Имам предвид аварийната честота на Федералната авиационна служба! Това куче! УНИКОМ — това куче също! Никога не съм…

Натисна друго копче, след това погледна към Ник и Албърт Коснър, застанали плътно един до друг.

— Няма никакъв УКВ радиофар от Денвър — каза той.

— Което значи?

— Което значи, че нямам радио, нямам навигационен фар от Денвър, а таблото ми показва, че всичко върви отлично! Което е лъжа. Няма как да не е лъжа.

Към повърхността на съзнанието му започна да се изтласква ужасна идея — издигаше се, както подпухнал труп изплува към повърхността на река.

— Ей, момче, погледни през прозореца. От лявата страна на самолета. Кажи ми какво виждаш.

Албърт Коснър погледна навън. Гледа известно време.

— Нищо — каза той. — Абсолютно нищо. Само края на Скалистите планини и началото на равнини.

— Никакви светлини?

— Не.

Брайън скочи на крака — чувстваше ги слаби и размекнати. Загледа се надолу.

Най-сетне Ник Хоупуел тихо каза:

— Денвър го няма, нали?

Брайън знаеше от картите на навигатора и от своето навигационно оборудване, че сега трябва да летят на по-малко от петдесет мили южно от Денвър… но под тях виждаше само тъмния безизразен пейзаж, с който започваха Големите равнини.

— Да — каза той. — Денвър го няма.

8

За момент в кабината настана пълна тишина, след това Ник Хоупуел се обърна към публиката, която в този момент се състоеше от Албърт, мъжа с дрипавото спортно сако и младото момиче. Ник силно плесна с ръце — като учителка в детска градина. Точна така звучеше и гласът му:

— Добре тогава! Обратно по местата си. Мисля, че тук ни трябва малко тишина.

— Ние пазим тишина! — възрази момичето и беше право.

— Смятам, че това, което има предвид джентълменът, е не само тишина, но и малко усамотяване — каза мъжът с дрипавото спортно сако. Говореше с възпитан тон, но меките му, разтревожени очи не се отделяха от Брайън.

— Точно това имам предвид — съгласи се Ник. — Моля!

— Ще се оправи ли той? — попита тихо мъжът с дрипавото спортно сако. — Изглежда доста разстроен.

Ник отговори със същия приглушен тон.

— Да — каза той. — Ще се оправи. Аз ще се погрижа за това.

— Хайде, деца — каза мъжът с дрипавото спортно сако. Той обгърна с една ръка раменете на момичето, а с другата — раменете на Албърт. — Да се върнем и да седнем. Пилотът ни трябва да си върши работата.

Ако питаха Брайън, нямаше нужда да понижават глас. Той беше като риба в поток, над който прелита ято птици. Звукът може и да стигне до рибата, но със сигурност не означава нищо за нея. Брайън упорито проверяваше всички радиовълни и превключваше от една зададена навигационна честота на друга. Беше безполезно. Нямаше Денвър, нямаше Колорадо Спринтс, нямаше Омаха. Нямаше нищо.

Почувства, че по страните му като сълзи тече пот, почувства как ризата му залепва за гърба.

„Сигурно мириша на пор — помисли си той — или на…“

Тогава изведнъж го осени идея. Превключи на честотата на военните самолети, въпреки че това беше абсолютно забранено от правилата. Стратегическото военновъздушно командване практически беше господар на Омаха. Те не можеха да не са в ефир. Те можеха да му кажат да се маха от честотата им, сигурно биха го заплашили с доклад до Федералната авиационна служба, но Брайън би приел това с радост. Може би първо щеше да им каже, че град Денвър явно е отишъл на почивка.

— Командването на военновъздушните сили, командването на военновъздушните сили, тук полет 9 на „Американ прайд“. Имаме проблем, голям проблем, чувате ли ме? Приемам. — И тук не излая куче.

Тогава Брайън почувства нещо — сякаш дръпнаха някакво резе в мозъка му и се отвори някаква врата — и цялото му съзнание започна бавно да пропада в някаква тъмна бездна.

9

В този миг Ник Хоупуел стисна силно рамото му близо до врата. Брайън подскочи в седалката си и почти извика. Обърна глава и видя лицето на Ник на по-малко от десет сантиметра от своето.

„Сега ще хване носа ми и ще започне да го извива“ — помисли си Брайън.

Ник не хвана носа му. Той заговори тихо, но съсредоточено, с немигащи очи, фиксирани върху Брайън.

— Виждам особен поглед в очите ти, приятелю, но няма нужда да те поглеждам в очите, за да разбера какво ти е. Чувам го в гласа ти и го виждам в начина, по който седиш на мястото си. Сега слушай, и слушай добре: паниката е забранена.

Брайън втренчи поглед в него, вкаменен от тези сини очи.

— Разбираш ли ме?

Той отговори с голямо усилие:

— Нямаше да съм в тази професия, ако изпадах лесно в паника, Ник.

— Знам — каза Ник, — но това е извънредна ситуация. Трябва да помниш обаче, че на този самолет има още една дузина или повече хора и работата ти е същата, каквато е била винаги: да ги свалиш на земята цели.

— Не е необходимо да ми обясняваш каква ми е работата — рязко отвърна Брайън.

— Боя се, че направих точно това — каза Ник, — но с облекчение трябва да споделя, че сега стопроцентово изглеждаш по-добре.

Брайън не само изглеждаше по-добре — той вече се чувстваше по-добре. Ник беше го боцнал в най-чувствителното му място — чувството му за отговорност. „Точно където искаше да ме боцне“ — помисли си той.

— Каква ти е професията, Ник? — попита той малко колебливо.

Ник отхвърли глава и се разсмя.

— Младши аташе в британското посолство, приятелю.

— Разправяй ги на баба ми.

Ник сви рамене.

— Е, така поне пише в документите ми и смятам, че е достатъчно добро. Ако са казвали нещо друго, то трябва да е било механик на Нейно величество. Поправям нещата, които трябва да се поправят. В този момент такова нещо си ти.

— Благодаря — каза Брайън малко засегнат, — но аз съм наред.

— Добре тогава — какво смяташ да правиш? Можеш ли да управляваш тези неща за насочване? Можеш ли да избягваш другите самолети?

— Мога да управлявам нормално с апаратурата на борда — каза Брайън. — Колкото до другите самолети — той посочи към екрана на радара, — това животно казва, че други самолети няма.

— Може да се окаже, че има — каза тихо Ник. — Може би радиото и радарът не могат да приемат, поне засега. Ти спомена атомна война, Брайън. Мисля, че ако имаше размяна на атомни удари, щяхме да разберем. Това обаче не значи, че не е станала някаква катастрофа. Знаеш ли за явлението, наречено електромагнитен импулс?

Брайън помисля за миг за Мелани Тревър. „О, имаме и сведения за северно сияние над пустинята Мохаве. Може да искате да останете буден, за да го видите…“

Можеше ли да бъде вярно? Някакво уродливо атмосферно явление?

Предполагаше, че е възможно. Но ако е вярно, как така не се чуваха, никакви шумове по радиото? Как нямаше смущения на вълните на екрана на радара? Защо беше тази мъртва тишина? А и как северното сияние можеше да бъде причина за изчезването на сто и петдесет или двеста пътници?

— Е? — попита Ник.

— Ти си страхотен механик, Ник — каза накрая Брайън, — но не мисля, че е електромагнитен импулс. Цялата апаратура на борда — включително автоматичното насочване — като че ли работи добре. — Той посочи към цифровата скала на компаса. — Ако бяхме получили електромагнитен импулс, тази тук, малката, щеше да се разтанцува. А сега стои закована.

— Така. Смяташ ли да продължиш към Бостън?

„Смяташ ли??“

При тези думи у Брайън изчезна и последната следа от паника. „Така е — помисли си той. — Сега аз съм капитанът на този кораб, и в края на краищата до това се свежда всичко. Трябваше да ми напомниш първо за това, приятелю, и щеше да ни спестиш доста неприятности.“

— На разсъмване да бъдем над летище Лоугън, без никаква представа какво се е случило на земята под нас или в останалата част на света? Няма начин.

— Тогава каква е целта ни? Или ти трябва време, за да помислиш по този въпрос?

Не му трябваше време. Останалите неща, които трябваше да направи, започнаха сами да се подреждат по местата си.

— Знам — каза той. — И мисля, че е време да кажем на пътниците. Така и така са останали малко.

Вдигна микрофона и точно тогава плешивият мъж, когото беше видял да спи в бизнес-отделението, промуши глава в кабината.

— Господа, би ли бил някой така любезен да ми каже какво е станало с целия обслужващ персонал в този самолет? — попита той подозрително. — Изкарах много добър сън… но сега бих желал да вечерям.

10

Дина Белман се почувства много по-добре. Хубаво беше да има други хора около нея, да почувства облекчаващото им присъствие. Тя седеше в малка група заедно с Албърт Коснър, Лоръл Стивънсън и мъжа с дрипавото спортно сако, който се беше представил като Робърт Дженкинс. Той беше, както каза, автор на повече от четирийсет криминални романа и пътуваше за Бостън, за да говори пред събрание на привърженици на мистериите.

— Сега — каза той — се оказвам включен в мистерия, която е много по-необикновена от всички мистерии, които съм се осмелил да напиша.

Четиримата бяха седнали в централното отделение, в предната част на главния салон. Мъжът с полото седеше в лявата редица от седалки малко зад тях, държеше кърпичка до носа си (преди няколко минути беше спрял кръвта с нея) и пушеше в горда самота. Дон Гафни седеше наблизо и не сваляше неспокоен поглед от него. Гафни заговори само веднъж, за да попита Полото как се казва. Полото не отговори. Той просто изгледа Гафни над смачкания букет на кърпичката си с тежък пълен с ненавист поглед.

Гафни не попита отново.

— Има ли някой и най-малката представа какво става тук? — почти се помоли Лоръл. — Утре трябваше да започне първата ми истинска отпуска от десет години насам и сега да се случи това.

Докато госпожица Стивънсън заговори, Албърт тъкмо гледаше право към нея. И щом тя спомена, че това било първата й истинска отпуска за десет години, той видя как очите й се обърнаха надясно и бързо премигаха три или четири пъти, като че ли в едно от тях беше попаднала прашинка. В съзнанието му се мярна мисъл, която прерасна в увереност — тази дама лъжеше. Той я погледна по-внимателно и не видя нищо забележително: жена с особена повяхваща красота, жена, която бързо излизаше от двайсетте и влизаше в средна възраст (за Албърт трийсет беше определено началото на средната възраст), жена, която скоро щеше да стане безцветна и незабележима. Но сега тя имаше цвят — бузите й пламтяха от него. Той не знаеше какво значеше тази лъжа, но видя, че тя мигновено възстанови добрия й вид и я направи почти красива.

„Ето една дама, която трябва да лъже по-често“ — помисли си Албърт. Тогава, преди той или някой друг да може да й отговори, от високоговорителите се чу гласът на Брайън.

— Дами и господа, говори капитанът.

— Капитан друг път — изръмжа Полото.

— Млъкни — възкликна Гафни от другата страна на реда.

Полото го погледна с изненада и млъкна.

— Както със сигурност знаете, ние сме изправени пред изключително странна ситуация — продължи Брайън. — Не трябва да ви я обяснявам — трябва само да се огледате, за да разберете.

— Не разбирам нищо — промърмори Албърт.

— Знам и някои други неща. Боя се, че те няма да ви очароват, но след като сме попаднали тук всички, искам да бъда, колкото е възможно по-откровен. Аз нямам връзка от кабината със земята. А преди около пет минути от самолета трябваше да се видят ясно светлините на Денвър. Нямаше ги. Единственото заключение, което мога да направя в този момент, е че някой там долу е забравил да си плати сметката за електричеството. И докато разбера малко повече, мисля, че това е единственото заключение, което може да направи всеки от нас.

Той спря. Лоръл държеше ръката на Дина. Албърт подсвирна от изненада. Робърт Дженкинс, авторът на мистерии, гледаше замечтано в пространството с ръце върху бедрата.

— Всичко това е лошата новина — продължи Брайън. — Добрата новина е следната: самолетът не е повреден, имаме много гориво и аз съм достатъчно квалифициран, за да управлявам самолет от тази марка и модел. Също и да го приземя. Мисля, всички ще се съгласим, че да се приземим безопасно е най-важно за нас. Докато това не стане, не можем да направим нищо и аз искам да ви уверя, че ще се приземим благополучно. Последното нещо, което искам да ви предам, е, че направлението ни ще бъде Бангор, щата Мейн.

Полото рязко се изправи в седалката си.

— Каквооо? — изрева той.

— Апаратурата ни за навигация е в пълен ред, но не мога да кажа същото за земните навигационни сигнали — УКВ радиофара, който също използваме. При тези обстоятелства избрах да не влизам във въздушното пространство на летище Лоугън. Не успях да известя по радиото никого — нито във въздуха, нито на земята. Вероятно радиоапаратурата на самолета работи, но при сегашните обстоятелства не мога да разчитам на вероятности. Международното летище на Бангор има следните предимства: прекият път дотам е над суша, а не над вода, въздушният трафик по времето, в което трябва да кацнем — около 8:30 сутринта, ще бъде много по-слаб, ако се приеме, че изобщо ще има някакъв трафик, а летището в Бангор, което едно време беше военна авиобаза, притежава най-дългата писта по цялото източно крайбрежие на Съединените щати. Когато нашите английски и френски приятели не могат да кацнат в Ню Йорк, те приземяват „Конкорд“ там.

Полото изкрещя:

— Аз имам важна делова среща в „Пруденшъл сентър“ тази сутрин в девет часа и ВИ ЗАБРАНЯВАМ ДА ЛЕТИТЕ КЪМ НЯКАКВО СКАПАНО ЛЕТИЩЕ В МЕЙН!

Дина скочи, после се сви от звука на гласа на Полото и се притисна до гърдите на Лоръл Стивънсън. Не плачеше — поне все още не плачеше — но Лоръл започна да усеща тласъци върху гърдите си.

— ЧУВАТЕ ЛИ МЕ? — ревеше Полото. — АЗ ТРЯБВА ДА БЪДА В БОСТЪН, ЗА ДА РАЗИСКВАМ НЕОБИКНОВЕНО ГОЛЯМА СДЕЛКА С ЦЕННИ КНИЖА. ИМАМ НАМЕРЕНИЕ НА ВСЯКА ЦЕНА ДА ПРИСТИГНА НАВРЕМЕ ЗА СРЕЩАТА! — Той откопча предпазния си колан и започна да се изправя. Бузите му бяха почервенели, а челото му — восъчнобяло. Погледът му беше празен и Лоръл направо се изплаши. — НЕ РАЗБИРАТЕ ЛИ?…

— Моля — каза Лоръл. — Моля, господине, изплашихте момиченцето.

Полото обърна глава и същият неспокоен празен поглед попадна върху нея. Може би не трябваше да се намесва.

— ДА ИЗПЛАША МОМИЧЕНЦЕТО? ОТКЛОНЯВАМЕ СЕ КЪМ НЯКАКВО ПИКЛИВО ЛЕТИЩЕ НА МАЙНАТА СИ, А ВИЕ СЕ ТРЕВОЖИТЕ ОТ…

— Седни и млъкни или ще ти ударя един — каза Гафни и се изправи. Беше поне двайсет години по-стар от Полото, но по-тежък и много по-широкоплещест. Беше навил ръкавите на червената си фланелена риза до лактите и когато сви ръцете си в юмруци, мускулите над китките му се издуха. Приличаше на дървар, който скоро ще излиза в пенсия.

Полото сви горната си устна и оголи зъбите си. Тази кучешка гримаса изплаши Лоръл, защото тя реши, че мъжът с полото знае каква гримаса прави. Първа би се учудила, ако се окажеше, че този човек не е луд.

— Не смятам, че трябва да правите това сам, татенце! — каза той.

— Няма да му се наложи. — Беше плешивият мъж — от бизнес-салона. — Ако не млъкнете, аз самият ще ви ударя едно кроше.

Албърт Коснър събра цялата си смелост и каза:

— И аз, педераст такъв.

Каза го и усети огромно облекчение. Почувства се като един от мъжете във Форт Аламо, който престъпва през линията, начертана на земята от полковник Травис.

Полото се огледа. Устната му се вдигаше и спускаше отново в същата озъбена, кучешка гримаса.

— Разбирам. Разбирам. Всички сте против мене. Чудесно. — Той седна и ги загледа яростно. — Само ако разбирахте нещо от пазара на южноамерикански ценни книжа… — Той не довърши. На страничната облегалка на седалката до него имаше салфетка. Той я вдигна, погледна я и започна да я скубе.

— Не беше нужно — каза Гафни. — Не съм се родил грубиян, господине, и нямам такива склонности. — „Опитва се да изглежда приятен — помисли си Лоръл, но напрежението, а може би и гневът му си личат.“ — Трябва просто да се отпуснете и да се успокоите. Погледнете случая откъм приятната му страна. Авиокомпанията сигурно ще ви върне пълната сума на билета за това пътуване.

Полото за миг погледна към Дон Гафни, после отново погледна салфетката. Спря да я скубе и започна да я разкъсва на дълги ленти.

— Има ли някой тук, който знае как работи малката фурна в офиса? — попита Плешивия, сякаш нищо не се беше случило. — Искам си вечерята. — Никой не отговори. — Не мислех, че е така — каза тъжно плешивият мъж. — Това е то ерата на специализацията. Срамно време.

След това философско откровение Плешивия отново се оттегли в бизнес-класата.

Лоръл погледна надолу и видя, че зад рамките на тъмните очила с изящни червени пластмасови рамки страните на Дина Белман бяха мокри от сълзи. Тя забрави част от своя страх и объркване поне за известно време и прегърна момиченцето.

— Не плачи, миличка — този човек просто беше разстроен. Сега е по-добре.

„Ако под по-добре се разбира да седиш като хипнотизиран и да късаш хартия на малки парчета“ — помисли си тя.

— Страх ме е — прошепна Дина. — За този мъж всички изглеждаме като чудовища.

— Не, едва ли — каза Лоръл, изненадана и малко сепната. — Защо мислиш така?

— Не знам — каза Дина. Тя харесваше тази жена — беше я харесала от момента, когато чу гласа й — но нямаше намерение да казва на Лоръл, че само за миг тя ги беше видяла всички, и нея включително — как поглеждат назад към мъжа с високия глас. Тя беше вътре в мъжа с високия глас — името му беше господин Тумс или господин Тъни, или нещо подобно — и за него всички те изглеждаха като банда зли, егоистични чудовища.

Ако го разкажеше на госпожица Лий, тя би я сметнала за луда. Защо не — нали току-що се бяха запознали.

Така че Дина не каза нищо.

Лоръл целуна момичето по бузата. Усети кожата гореща под устните си.

— Не се страхувай, миличка. Продължаваме точно толкова гладко, колкото е възможно — не усещаш ли? — и след няколко часа ще бъдем отново на земята и в безопасност.

— Това е добре. Но искам моята леля Вики. Къде е тя, как мислиш?

— Не знам, мила — каза Лоръл. — Ех, да.

Дина отново помисли за лицата, които видя крещящият мъж: зли лица, жестоки лица. Помисли за своето собствено лице, както го възприемаше той — свинско бебешко личице с очи, скрити зад огромни черни стъкла. Изведнъж смелостта й се пречупи и тя започна да плаче със силни хлипове, от които сърцето на Лоръл се сви. Тя прегърна момичето, защото това беше единственото нещо, което се сети да направи, и скоро и тя самата се разплака. Поплакаха заедно около пет минути и после Дина започна да се успокоява отново. Лоръл погледна към слабичкото младо момче, чието име беше или Албърт, или Алвин — не можеше да си спомни кое от двете — и видя, че неговите очи също бяха навлажнени. Той улови погледа й и бързо обърна очи надолу към ръцете си.

Дина изхлипа за последен път и после просто си легна — сложи глава върху гърдите на Лоръл като върху възглавница.

— Плачът няма да помогне, нали?

— Не, няма — съгласи се Лоръл.

А полет 29 продължаваше на изток на височина 12 000 метра, прелитайки със скорост над осемстотин километра в час над тъмната централна част на Америка.

ГЛАВА 3

ДЕДУКТИВНИЯТ МЕТОД. КАТАСТРОФИ И СТАТИСТИКА. ПРЕСМЯТАНЕ НА ВЪЗМОЖНОСТИТЕ. НАЛЯГАНЕ В ДЪЛБИНИТЕ. ПРОБЛЕМЪТ НА БЕТАНИ. СПУСКАНЕТО ЗАПОЧВА.

1

— Това момиченце каза нещо интересно преди около час — изведнъж каза Робърт Дженкинс.

Въпросното момиченце междувременно отново беше заспало, въпреки че не вярваше, че е способна на това. Албърт Коснър също клюмаше — току-виж успее да се върне отново по митичните улици на Тумбстоун. Беше свалил калъфа на цигулката си от отделението за багаж и го държеше в скута си.

— А? — каза той и се изправи.

— Съжалявам — каза Дженкинс, — спяхте ли?

— Не — каза Албърт. — Бях съвсем буден. — И обърна големите си кървясали очи към Дженкинс, за да го докаже. И под двете имаше тъмни сенки. Дженкинс си помисли, че момчето прилича на енот, изненадан, когато е тършувал из кофите за боклук. — Какво каза тя?

— Каза на госпожица Стивънсън, че не мисли, че ще може отново да заспи, защото се е наспала. Преди.

Албърт за миг се вгледа в Дина.

— Е, сега спи — каза той.

— Виждам, че спи, но не е там въпросът, мило момче. Съвсем не е там.

Албърт помисли дали да каже на господин Дженкинс, че „Аса“ Коснър — най-бързият евреин на запад от Мисисипи и единственият тексасец, останал жив след битката при форт Аламо, не обича много да го наричат „мило момче“, но реши да остави нещата така. Поне засега.

— Тогава къде е въпросът?

— Аз също спях. Унесъл съм се дори преди капитана — имам предвид предишният ни капитан — да загаси надписа „ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО“. Винаги съм бил такъв. Влакове, автобуси, самолети — унасям се като бебе в мига, в който включат двигателите. А ти, мило момче?

— Какво аз?

— Беше ли заспал? Беше, нали?

— Ами, да.

— Всички ние бяхме заспали. Хората, които са изчезнали, всички са били будни.

Албърт помисли малко.

— Ами… може би.

— Глупост — каза Дженкинс почти с насмешка. — Професията ми е да пиша криминални романи, така да се каже, изкарвам си хляба с дедуктивния метод. Не мислиш ли, че ако някой е бил буден, когато всички са били отнесени, е щял да се развика за помощ и да събуди всички останали?

— Предполагам — се съгласи замислено Албърт.

— Освен може би този тип най-отзад. Не мисля, че и сирена за въздушна тревога би го събудила.

— Добре. Изключението ти е надлежно отбелязано. Но никой не извика, нали? И никой не е предложил да разкаже на останалите какво се е случило. Така че стигам до извода, че са били извадени само будните пътници. И екипажът на самолета, разбира се.

— Да. Може би.

— Изглеждаш притеснен, мило момче. Изразът ти ми говори, че въпреки своята привлекателност, тази идея не ти се вижда правдоподобна. Мога ли да запитам защо? Изпуснах ли нещо?

Изражението на Дженкинс говореше, че той не вярва това да е възможно, но че майка му го е възпитала в учтивост.

— Не знам — каза искрено Албърт. — Колко души сме? Единайсет?

— Да. Като броим и приятелчето отзад — онзи, дето е в кома — броят ни е единайсет.

— Ако сте прав, не трябва ли да сме повече?

— Защо?

Но Албърт замълча, поразен от внезапен жив образ от детството си. По отношение на религията той беше възпитан в нещо като зона на здрача от родители, които не бяха нито ортодоксални вярващи, нито атеисти. Той и братята му бяха отрасли, като спазваха повечето от традициите (или законите, или каквото там бяха) в храненето, бяха празнували Бар-Мицва[1] и бяха научени да знаят какви са, откъде са произлезли и какво трябва да означава това. А притчата, която Албърт помнеше най-ясно от детските си посещения в храма, беше притчата за последния мор, който бил изпратен на фараона — тъжната дан, дадена на мрачния Божи ангел на утрото.

С вътрешното си зрение сега той видя този ангел, който се носи не над Египет, а из самолета и събира повечето от пътниците до ужасните си гърди… не защото са отказали да намажат горния праг на вратите си (или може би облегалките на седалките си) с кръв от агне, а защото…

— Какво? Защото какво?

Албърт не знаеше, но въпреки това потрепери. И пожела тази гнусна история да не му се беше случвала. „Пусни народа ми от редовни пътници да напусне Египет“ — помисли си той. Само че не беше смешно.

— Албърт? — Гласът на господин Дженкинс се чуваше като че ли идваше от много далече. — Албърт, добре ли си?

— Да. Просто мислех. — Той прочисти гърлото си. — Ако всички спящи пътници, нали разбирате, са били пощадени, трябваше да сме поне шейсет. Дори повече. Искам да кажа, това са нощните полети „на недоспалите“.

— Мило момче, дали някога…

— Може ли да ме наричате Албърт, господин Дженкинс? Това е името ми.

Дженкинс потупа Албърт по рамото.

— Съжалявам. Наистина. Нямам намерение да се държа бащински. Разстроен съм, а когато съм разстроен, имам склонност да се свивам… както костенурка се свива, за да се скрие в черупката си. Само че аз се свивам в романите си. Реших, че играя Фило Ванс. Той е детектив — велик детектив — създаден от покойния С. С. Ван Дайн. Предполагам, че никога не си го чел. Едва ли някой днес го чете, което е жалко. Във всички случаи, извинявай.

— Няма нищо — каза Албърт с неудобство.

— Ти си Албърт и нека бъдеш Албърт оттук насетне — заяви Робърт Дженкинс. — Бях започнал да те питам дали някога преди си летял с такъв нощен полет?

— Не. Никога не съм летял през цялата страна.

— Е, аз съм летял. Много пъти. В няколко случая дори останах буден, противно на естествената ми наклонност. Най-вече — когато бях по-млад и полетите бяха по-шумни. Като казах толкова много, може дори да се престраша и да призная, че първият ми полет от бряг до бряг беше на един витлов самолет на ТУА, който на два пъти спря… за да зареди гориво. Наблюдавал съм, че на такива полети много малко хора заспиват през първия час, а след това заспиват почти всички. През време на този първи час хората са заети да разглеждат обстановката, да говорят със съпругите си или спътниците си, да изпият по някое питие…

— Искате да кажете — настаняват се — уточни Албърт. Това, което казваше господин Дженкинс, му беше пределно ясно, въпреки че самият той си беше направил едно блестящо малко настаняване — беше толкова възбуден от предстоящото си пътуване и новия живот, който го очакваше, че през последните нощи почти не беше спал. В резултат той беше заспал светкавично почти веднага след като „Боинг“-ът се отлепи от земята.

— Свиват си гнезда — съгласи се Дженкинс. — Случайно забеляза ли количката за напитки пред кабината, скъ… Албърт?

— Видях, че е там — потвърди Албърт. Очите на Дженкинс светнаха.

— Да, наистина — в това положение или я виждаш, или падаш върху нея. Но наистина ли я забеляза?

— Предполагам, че не, ако сте видели нещо, което аз не съм.

— Забелязва не окото, а умът, Албърт. Тренираният дедуктивен ум. Аз не съм Шерлок Холмс, но аз забелязах, че тя тъкмо е била извадена от малкия килер, в който се е съхранявала, и че мръсните чаши от сервирането преди излитане все още стоят струпани на долния рафт. От това заключих следното: самолетът е излетял без произшествия, издигнал се е на височината на полета и устройството на автопилота е било включено успешно. После капитанът е изключил светлинния надпис за предпазните колани. Всичко това прави около трийсет минути от полета — ако правилно разчитам признаците — около 1:00 ч. по тихоокеанско дневно време. Когато светлинният надпис за коланите е бил загасен, стюардесите са станали и са започнали да изпълняват задачите си — коктейли за около сто и петдесет души на височина около 8000 метра и при изкачване. Междувременно пилотът е програмирал автопилота да поддържа самолета на височина 12 000 метра и да лети на изток по еди-какъв си курс. Няколко пътници, всъщност сме дванайсет, са заспали. От останалите някои може би дремят (но не достатъчно дълбоко, за да се спасят от това, което се е случило), а всички останали са напълно будни.

— Свиват си гнезда — каза Албърт.

— Точно така! Свиват си гнезда! — Дженкинс направи пауза и след това добави, не без мелодраматични нотки: — И тогава то се е случило!

— Какво се е случило, господин Дженкинс? — попита Албърт. — Имате ли някаква идея за това?

Дженкинс дълго не отговори, а когато накрая отговори, много от удоволствието беше изчезнало от гласа му. Като го слушаше, Албърт за пръв път разбра, че под леко театралната си фасада Робърт Дженкинс беше не по-малко изплашен от него. Откри, че няма нищо против — това правеше възрастния писател на криминални романи в неговото износено спортно сако да изглежда по-истински.

— Мистерията на заключената стая е приказката на дедукцията в най-чист вид — каза Дженкинс. — Аз самият съм написал няколко такива мистерии — даже повечко, ако трябва да бъда напълно честен, но никога не съм очаквал, че сам ще стана част от една от тях.

Албърт го погледна и дори не помисли за отговор. Сети се. Че помни един разказ за Шерлок Холмс. Наречен „Пъстрата лента“. В този разказ отровна змия беше влязла във въпросната заключена стая през вентилационния отвор. За да разреши тази загадка, безсмъртният Шерлок Холмс дори не беше събудил всичките си сиви клетки.

Но дори отделенията за багаж над седалките на полет 29 да бяха пълни с отровни змии — натъпкани с тях — къде бяха труповете? Къде бяха труповете? Страхът отново започна да се промъква в него — заливаше го от краката до вътрешностите. Той осъзна, че никога през целия си живот не е бил толкова различен от идеала си — от фамозния стрелец Аса Коснър.

— Ако беше само самолетът — продължи тихо Дженкинс, — предполагам, че щях да мога да съставя сценария — все пак с това съм си изкарвал хляба през последните двайсет и пет години. Искаш ли да чуеш един такъв сценарий?

— Разбира се — каза Албърт.

— Много добре. Да кажем, че някаква тайна правителствена служба е решила да проведе експеримент и ние сме опитните образци. Целта на такъв експеримент при дадените обстоятелства би могла да бъде да се документира въздействието на умствен и емоционален стрес върху няколко средни американци. Те — учените, които провеждат експеримента, зареждат системата за кислород на самолета с някакъв упойващ препарат без миризма?

— Има ли такива неща? — попита очарован Албърт.

— Наистина има — каза Дженкинс. — Първо, диазалин. Второ, метопроминол. Помня, когато читателите, които се мислеха за „сериозни“, се смееха на романите на Сакс Ромер за Фу Манчу. Наричаха ги най-долни задъхани мелодрами. — Дженкинс бавно поклати глава. — Сега благодарение на биологически изследвания и параноята на трибуквените служби като ЦРУ или може би някое ЧРУ ние живеем в свят, който би могъл да бъде най-лошият кошмар на Сакс Ромер. Диазалин, който всъщност е нервнопаралитичен газ, би бил най-доброто. Предполага се, че той действа много бързо. След като се пусне във въздуха всеки заспива, освен пилота, който диша незамъресен въздух — през маска.

— Но… — започна Албърт. Дженкинс се усмихна и вдигна ръка.

— Знам какво ще възразиш, Албърт, и мога да го обясня. Разрешаваш ли ми?

Албърт кимна.

— Пилотът приземява самолета — да кажем, на тайна писта в Невада. Пътниците, които са били будни, когато е бил пуснат газът, и стюардесите, разбира се, са свалени от борда от зли мъже, които носят бели костюми тип „Щамът Андромеда“. Пътниците, които са били заспали — ти си между тях, млади приятелю, — просто продължават да спят, само че малко по-дълбоко от преди. После пилотът връща полет 29 на правилната му височина и курс. Включва автопилоти. Когато самолетът стига до Скалистите планини, въздействието на газа започва да намалява. Диазалинът е от така наречените чисти препарати — такъв, който не оставя забележими ефекти след действието си. С други думи, без никакво призляване. По радиоуредбата пилотът чува как сляпото момиченце плаче за леля си. Той знае, че тя ще събуди и другите. Време е експериментът да започне. Затова той става и напуска кабината, като затваря вратата след себе си.

— Как е успял да направи това? От външната страна няма дръжка.

Дженкинс махна с ръка.

— Най-простото нещо на света, Албърт. Използва лепенки с лепкавата част навън. След като вратата щракне в бравата, тя се заключва.

На лицето на Албърт започна да се изписва усмивка на възхищение, но после застина.

— В този случай пилотът би бил един от нас — каза той.

— И да, и не. В моя сценарий, Албърт, пилотът си е пилотът. Пилотът, който просто се случи на борда, по предположение летящ с безплатен билет за Бостън. Пилотът, който лети в първа класа и е бил на по-малко от десет метра от вратата на кабината, когато сме паднали в помийната яма.

— Капитан Енгъл — каза Албърт с нисък, изпълнен с ужас глас.

Дженкинс се съгласи с приятния, но самодоволен тон на учител по геометрия, който току-що е написал под особено трудна теорема „к. т. е. д.“.

— Капитан Енгъл.

Никой от двамата не забеляза как Полото ги гледаше с блестящи, трескави очи. Сега Полото взе самолетното списание от джоба на седалката пред него. Махна му корицата и започна да го къса на дълга ивици. Оставяше ги да падат на пода до кафявите му обувки, където се смесваха с остатъците от салфетката.

Устните му се движеха беззвучно.

[1] Празник на първото причастие според еврейската религия, тържествено отбелязван на тринайсетата годишнина на момчетата. — Б.пр. ↑

2

Ако Албърт беше изучавал Новия завет, щеше да разбере как трябва да се е чувствал Савел — този най-ревностен враг на ранните християни, когато на пътя към Дамаск пелената се е вдигнала от очите му. Той гледаше Робърт Дженкинс с възторжен ентусиазъм и от мозъка му беше изчезнала и най-малката следа от сънливост.

Разбира се, когато се позамислиш или когато някой като господин Дженкинс, който наистина е умна глава, независимо дали е с дрипаво спортно сако, или не, помисли вместо тебе — номерът изглеждаше твърде голям и очевиден, за да бъде забелязан. Почти всички действащи лица и екипажът на полет 29 бяха изчезнали между пустинята Мохаве и Големия превал… но изведнъж един от малкото оцелели просто се оказва — о, изненада! — друг пилот на „Американ прайд“, който по неговите собствени думи, е достатъчно квалифициран, за да управлява самолет от тази марка и модел, а също и да го приземи.

Дженкинс, който гледаше внимателно Албърт, се усмихна. В усмивката му нямаше много хумор.

— Това е временен сценарий — каза той, — нали?

— Трябва да го заловим веднага, след като се приземим — каза Албърт и трескаво се зачеса по бузата. — Вие, аз, господин Гафни и онзи британец. Изглежда, си го бива. Само че… ако британецът също е с тях? Той би могъл да бъде охрана на капитан Енгъл, разбирате ли? Просто в случай, че някой се досети как стоят нещата, както вие се досетихте.

Дженкинс отвори уста да отговори, но Албърт продължи бързо, без да го изчака.

— Просто, ще трябва да хванем и двамата. По някакъв начин. — Той хвърли на господин Дженкинс една скъперническа усмивка — усмивката на Аса Коснър. Хладна, стегната, опасна. Усмивка на мъж, който е по-бърз и от дявола и го знае. — Може да не съм най-умният на света, господин Дженкинс, но не съм и опитно животно на никого.

— Но той не издържа критика, да знаеш — каза благодушно Дженкинс.

Албърт мигна.

— Какво?

— Сценарият, който току-що ти скицирах. Не издържа критика.

— Но нали казахте…

— Казах, че ако беше само самолетът, щях да мога да съставя сценарий. И съставих. При това добър. Ако това беше идея за книга, басирам се, че посредникът ми можеше да я продаде. За съжаление не е само самолетът. Можеше поне Денвър да си стои там долу, но ако беше така, то всичките му светлини са били изгасени. Сверявах по часовника си маршрута на пътуването ни и мога да ти кажа, че не е и само Денвър. Омаха, Де Мойнс — никаква следа и от тях, момчето ми. Всъщност не видях никакви светлини. Никакви селски къщи, никакви складове за зърно и транспортни възли, никакви контролни пунктове на границите между щатите. Нощем тези неща се виждат, знаеш — при новото интензивно осветление те се виждат много добре, даже когато си на шест мили над тях. Земята е напълно тъмна. Сега мога да повярвам, че може би е имало правителствена служба, която ни е упоила всички, за да наблюдава реакциите ни. Поне хипотетично. Това, което не мога да повярвам, е че, тази организация е убедила всички по траекторията на полета ни да загасят светлините си, за да засили илюзията, че сме съвсем сами.

— Ами… може би всичко е измама — предположи Албърт. — Може би всъщност сме още на земята и всичко, което виждаме през прозореца, знаете ли, се прожектира. Веднъж гледах подобен филм.

Дженкинс поклати глава бавно, със съжаление.

— Сигурен съм, че е било интересен филм, но не вярвам това да стане в истинския живот. Мисля, че не, освен ако теоретичната тайна служба е усъвършенствала някаква триизмерна прожекция на ултраширок екран. Каквото и да се случва, то не става само вътре в самолета, Албърт, и ето къде се къса дедукцията.

— А пилотът? — каза яростно Албърт. — Как се е случило, че той е тук в точното място и време?

— Интересуваш ли се от бейзбол, Албърт?

— А? Не. Искам да кажа, понякога гледам „Доджърс“ по телевизията, но всъщност не се интересувам.

— Е, да ти разкажа за най-удивителната статистика, която някога е била записвана в една игра, която много обича различни статистики данни. В 1957 година Тед Уилямс е достигнал база при шестнайсет последователни удара. Тази серия е продължила шест бейзболни мача. През 1941 година Джо ди Маджо е направил пълна обиколка в петдесет и шест поредни мача, но вероятността да се направя това, което е достигнал Ди Маджо, бледнее пред постижението на Уилямс, като съотношението е някъде около два милиарда към едно. Любителите на бейзбола обичат да казват, че серията на Ди Маджо никога няма да бъде изравнена. Аз не съм съгласен. Но бих желал да се обзаложа, че ако се играе бейзбол в продължение на хиляда години отсега нататък, рекордът на Уилямс от шестнайсет поредни достигания на база няма да бъде подобрен.

— И всичко това означава какво?

— Означава, че аз вярвам, че присъствието на капитан Енгъл на борда на самолета тази вечер не е нищо повече от случайност също както шестнайсетте последователни бази на Тед Уилямс. И като отчитаме обстоятелствата, в които сме попаднали, бих казал, че това е наистина много щастлива случайност. Ако животът беше като криминален роман, Албърт, в който съвпаденията не са разрешени и вероятностите никога не остават неизпълнени за дълго, работата щеше да бъде много по-проста. Аз обаче съм открил, че в реалния живот съвпаденията не са изключение, а правило.

— Тогава какво се е случило? — прошепна Албърт.

Дженкинс изпусна дълга, тежка въздишка.

— Боя се, че не аз съм човекът, когото трябва да питаш. Жалко, че на борда не са Лари Найвън или Джон Варли.

— Кои са тези?

— Писатели на научна фантастика — каза Дженкинс.

3

— Предполагам, че не четеш научна фантастика, нали? — внезапно попита Ник Хоупуел, Брайън се обърна и го погледна. Ник беше седял тихо на мястото на навигатора откакто Брайън беше поел управлението на полет 29 вече почти два часа. Беше слушал безмълвно как Брайън се опитва да се свърже с някого — с когото и да било — на земята или във въздуха.

— Като малък бях луд по нея — каза Брайън. — А ти?

Ник се усмихна.

— Докато станах някъде към осемнайсет години, твърдо вярвах, че Светата Троица се състои от Робърт Хайнлайн, Джон Кристофър и Джон Уиндъм. Докато седях тук, през главата ми минаха всички тези стари истории, приятелче. И си мислех за такива екзотични неща като изкривяване на времето, изкривяване на пространството и нападения на извънземни.

Брайън кимна. Изпита облекчение — беше приятно да почувстваш, че не си единствения, на когото му минават луди мисли.

— Искам да кажа, че всъщност нямаме никакъв начин да разберем дали долу е останало нещо, нали?

— Не — отвърна Брайън. — Нямаме.

Ниските облаци над Илинойс бяха закрили тъмната маса на земята далече долу под самолета. Брайън беше сигурен, че това все още беше земята — Скалистите планини изглеждаха успокояващо познати дори от височина 12 000 метра — но това беше единственото, в което бе сигурен. А облачната покривка можеше да продължи чак до Бангор. След като диспечерската служба не работеше, нямаше начин да узнае това е положителност. Брайън беше разиграл множество сценарии, а най-неприятният от всички бе следният: че те излизат от облаците и откриват, че е изчезнал всякакъв признак на човешки живот — включително летището, където се надяваше да кацне. Къде тогава щеше да приземи птицата си?

— Винаги очаквах най-трудната част — каза Ник.

„Най-трудната част от какво?“ — учуди се Брайън, но не попита.

— Защо не ни свалиш до хиляда и петстотин — две хиляди метра — изведнъж предложи Ник. — Просто да хвърлим един бърз поглед. Може би гледката на няколко градчета и големи магистрали ще успокои мислите ни.

Брайън вече беше мислил за това. Много му се искаше.

— Изкушаващо е — каза той, — но не мога да го направя.

— Защо не?

— Все още на първо място отговарям за пътниците, Ник. Те вероятно ще изпаднат в паника, дори и ако предварително им обясня какво ще правя. Мисля най-вече за нашия гръмогласен приятел, който има неотложна среща в „Пруденшъл сентър“. Този, на когото изви носа.

— Мога да се оправя с него — отвърна Ник. — Както и с всички други, които буйстват.

— Сигурен съм, че можеш — каза Брайън, — но все пак не виждам необходимост да ги плаша напразно. А и без това накрая ще разберем. Не можем да стоим вечно на тази височина, знаеш.

— Абсолютно си прав, приятел — каза Ник мрачно.

— Все пак бих могъл да го направя, ако бях сигурен, че мога да сляза под облаците до около хиляда и петстотин метра, но без диспечерската служба на летището и без други самолети, с които да мога да говоря, не мога да съм сигурен. Дори не знам какво е времето долу, да не говорим за другите нормални неща. Може да се смееш, ако искаш…

— Не се смея, приятелче. Изобщо не се смея. Повярвай ми.

— Добре, да допуснем, че сме преминали през изкривяване на времето както в научнофантастичен разказ. Какво ще спечелим, ако се спуснем под облаците и хвърлим бърз поглед върху група бронтозаври, които се борят на нивата на някой фермер, преди да бъдем разпердушинени от циклон или опечени в електрическа буря?

— Наистина ли мислиш, че това е възможно? — попита Ник.

Брайън го погледна внимателно, за да види дали въпросът е ироничен. Не приличаше на такъв, но знае ли човек. Нали англичаните са известни с мрачното си чувство за хумор?

Понечи да му разкаже, че веднъж е виждал нещо подобно в един стар епизод от „Зоната на здрача“, но после реши, че това изобщо няма да засили доверието на Ник.

— Смятам, че не е много вероятно, но нали схващаш мисълта ми — не знаем с какво си имаме работа. Можем да се сблъскаме с някоя чисто нова планина, издигнала се на мястото на щата Ню Йорк. Или е друг самолет. По дяволите — дори и с космическа совалка. Все пак, ако това е изкривяване на времето, можем с лекота да се окажем или в бъдещето, или в миналото.

Ник погледна през прозореца.

— Изглежда, че небето си е почти само наше.

— Тук горе — наистина. Но долу, кой знае? А „кой знае“ е много рискована ситуация за един пилот. Когато стигна до Бангор, смятам да прелетя над него, ако все още има облаци. Ще закарам самолета над Атлантика и на връщане ще се спусна под облаците. Ако направим началното си спускане над водата, шансовете ни ще бъдат по-добри.

— Значи засега просто продължаваме.

— Точно така.

— И чакаме.

— Отново точно.

— Е, ти си капитанът.

Брайън се усмихна.

— Трето точно попадение.

4

Дълбоко в браздите, издълбани на дъното на Тихия и Индийския океан, има риби, които живеят и умират, без дори да видят или да почувстват слънцето. Тези приказни същества се носят из дълбоките като призрачни балони, осветени отвътре от собственото си излъчване. Въпреки че изглеждат нежни, те всъщност са едно чудо на биологичните конструкции — построени така, че да издържат налягания, които за едно мигване на окото биха разплескали човек като стъкло на витрина. В голямата им сила, обаче е и голямата им слабост. Пленници на собствените си странни тела, те са заключени в мрачните дълбини завинаги. Ако ги хванат и ги вдигнат към повърхността, те просто експлодират. Не външното налягане ги разрушава, а отсъствието му.

Крейг Туми беше възпитан в собствената си мрачна дълбина и беше живял в своя собствена атмосфера на високо налягане. Баща му беше директор в Американската банка — много често далеч от къщи — карикатура на първокласен преуспял в живота човек. Отнасяше се към единственото си дете така яростно и безмилостно, както се отнасяше и към себе си. Приказките, които той разказваше на малкия Крейг вечер, ужасяваха момчето. Нищо чудно — защото точно ужас беше чувството, което Роджър Туми искаше да всели в душата на сина си. В приказките се разказваше за едни чудовищни същества, наречени ланголиери.

Работата им, мисията им в живота (в света на Роджър Туми всичко имаше задача, всичко беше заето със сериозна работа) беше да улавят мързеливи, празноглави деца. Когато стана на седем години, Крейг вече беше точно като татко си — първокласен кариерист. Беше си поставил цел: ланголиерите никога нямаше да вземат него.

Бележник, в който нямаше шестици от горе до долу, не се приемаше. Шестицата беше предмет на лекция, пълна със страхотни предупреждения, за това какво представлява животът, ако копаеш канавки или обръщаш кофи за боклук, а петицата водеше до наказание — най-често затваряне в стаята му за седмица. През време на тази седмица на Крейг се разрешаваше да излиза само за училище и за храна. За добро поведение наказанието не се намаляваше. От друга страна, и изключително постижение — например когато Крейг спечели състезанието по десетобой между три училища, не гарантираше съответно признание. Когато Крейг показа на баща си медала, с който беше награден по този случай на събрание пред цялото училище баща му го погледна, изгрухтя веднъж и отново заби очи във вестника си. Когато Крейг беше на девет години, баща му умря от инфаркт. Всъщност това донякъде му донесе и облекчението, че банкерският еквивалент на генерал Патън го няма вече.

Майка му беше алкохоличка и от пиенето я възпираше само страхът от човека, за когото се беше омъжила. Когато Роджър Туми вече беше на сигурно място в земята, откъдето не можеше да претърсва за бутилките й и да ги троши, или пък да й удря шамари и да й казва да се опомни, за Бога, Катрин Туми започна с ентусиазъм делото на живота си. Тя ту почти задушаваше от любов сина си в прегръдките си, ту ледено го отхвърляше — в зависимост от това колко джин течеше в този момент в кръвта й. Поведението й често беше странно и понякога налудничаво. В деня, когато Крейг навърши десет години, тя сложи между два от пръстите на краката му клечка кибрит, запали я и изпя „Честит рожден ден“, докато клечката бавно догаряше и пламъчето пълзеше към плътта му. Каза му, че ако се опита да махне или изрита клечката, веднага ще го отведе в ДОМА ЗА СИРАЦИ. Заплахата за ДОМА ЗА СИРАЦИ беше редовна, когато Катрин Туми се беше заредила.

Така и така ще трябва да го направя му каза тя, когато запали клечката, която стърчеше между разтрепераните му пръсти като тъничка празнична свещичка. Ти си също като баща си. Той не знаеше да се забавлява, ти също не знаеш. Ти си един досадник, Креги-беги. Тя допя песента и духна клечката, преди Крейг да усети истинска болка, но той никога не забрави жълтия пламък, огъващата се, почерняваща дървена клечка и усилващата се топлина, докато майка му грачеше „Честит рожден ден, мили Креги-беги“ с гъгнивия си пиянски глас. Налягане.

Налягане в дълбините.

Крейг Туми продължи да получава от горе до долу шестици и продължи да прекарва много време в стаята си. Мястото, което преди беше негов затвор, беше станало негово убежище. Там предимно учеше, но понякога — когато нещата отиваха на зле, когато се чувстваше притиснат до стената — той откъсваше листа от тетрадка и един по един ги късаше на тесни ленти. Пускаше ги да падат в краката му на растяща купчина, а очите му гледаха празно в пространството. Но тези празни периоди не бяха чести. Все още.

Завърши гимназия като първенец на випуска. Майка му не дойде. Беше пияна. Завърши девети по успех Факултета по управление на Калифорнийския университет в Лос Анджелис. Майка му не дойде. Беше мъртва. На дъното на тъмната бразда, издълбана в центъра на собственото му сърце, Крейг беше съвсем сигурен, че ланголиерите най-накрая бяха дошли да я вземат.

Като част от обучението си за ръководител Крейг тръгна на работа в калифорнийската банкова корпорация „Пустинно слънце“. Справи се много добре, което не беше, изненада — все пак Крейг Туми беше свикнал да получава шестици от горе до долу, свикнал да расте при високите налягания, които съществуват в големите дълбочини. И понякога, след някое малко неблагополучие в работата (а в онези времена, само преди пет кратки години, всички неблагополучия бяха малки), той се връщаше в апартамента си в Уестууд, на по-малко от миля от апартамента, в който щеше да заживее Брайън Енгъл след развода, и с часове късаше хартия на малки ленти. Епизодите на късане на хартия постепенно зачестяваха.

През тези пет години Крейг управляваше бързата машина на корпорацията като състезателна хрътка, която преследва механичен заек. Тръгнаха слухове, че той може да стане най-младият вицепрезидент в славната четирийсетгодишна история на „Пустинно слънце“. Но някои риби са така устроени, че се развиват само донякъде и не повече — ако преминат заложените в тях предели, те експлодират.

Преди осем месеца Крейг Туми беше натоварен сам със своя голям проект — еквивалент на дипломна работа в рамките на корпорацията. Проектът беше създаден от отдела за облигации. Облигациите — чуждестранни облигации и облигации без покритие (те често бяха едни и същи) — бяха специалността на Крейг. В проекта се предлагаше да се изкупят ограничено количество съмнителни южноамерикански облигации — понякога наричани облигации на страшния дълг — по грижливо установено разписание. В теоретично отношение тези покупки бяха достатъчно солидни при съществуващата ограничена застраховка върху тях, а много по-голямото намаление на данъците поради големия оборот щеше да доведе до печалба (практически Чичо Сам се беше нагърбил самичък със задачата сложната структура на дълговете на Южна Америка да не се срути като къщичка от карти). Просто трябваше да се пипа внимателно.

Крейг Туми беше представил дързък план, който предизвика много повдигания на вежди. Планът беше изграден върху голяма покупка на различни аржентински облигации, като правило смятани за възможно най-лошите. Крейг се бореше яростно и убедително за плана си — показваше факти, цифри и предвиждания, за да докаже твърдението си, че аржентинските облигации са много по-солидни, отколкото изглеждат. С един удар, твърдеше той, „Пустинно слънце“ може да стане най-важният — най-богатият купувач на чуждестранни облигации в Западните щати. Парите, които щяха да спечелят, далеч нямаше да са толкова важни, колкото дълготрайното доверие, което щяха да изградят.

След големи дискусии — някои от тях горещи — планът на Крейг за проекта получи зелена улица. Том Холби — старши вицепрезидент, дръпна настрани Крейг след събранието, за да му изкаже поздравленията и предупрежденията си.

— Ако в края на финансовата година нещата тръгнат по начина, по който очакваш, ще станеш любимец на всички. Ако не, ще се окажеш на много ветровито място, Крейг. Съветвам те през следващите няколко месеца да се опиташ да си направиш заслон от вятъра.

— Няма да ми трябва заслон, господин Холби — каза Крейг уверено. — Ще ми трябва делтаплан, за да летя по вятъра. Това ще бъде покупката на облигации на века — като да откриеш диаманти на разпродажба в хамбар. Само почакайте и ще видите.

Същата вечер той се прибра вкъщи рано и веднага след като затвори вратата на апартамента си и я заключи три пъти, уверената усмивка изчезна от лицето му. На нейно място се появи старото неспокойно изражение на празнота. По пътя за вкъщи беше купил цяла дузина списания. Взе ги в кухнята, подреди ги внимателно върху масата пред себе си и започна да ги къса на дълги, тесни ленти. Продължи да прави това повече от шест часа. Късаше, докато „Нюзуик“, „Таймс“ и „Ю. С. Нюз“ не покриха целия под около него. Обувките му марка „Гучи“ се заровиха в тях. Изглеждаше като единствения оцелял след експлозия във фабрика за телеграфна лента.

Облигациите, които беше предложил за купуване — по-специално аржентинските облигации, представляваха МНОГО по-голям риск, отколкото той можеше да понесе. Беше прокарал предложението си, като беше преувеличил някои факти, премълчал други… и дори измислил трети. Всъщност последните бяха съвсем малко. След това си беше отишъл вкъщи и беше късал хартия на ивици с часове, чудейки се защо го прави. Не знаеше нищо за рибите, които живеят в дълбините, живеят и умират, без дори да са виделя слънцето. Не знаеше, че има както риби, така и хора, за които заплаха не е налягането, а липсата на налягане. Знаеше само, че беше почувствал непреодолима принуда да купи тези облигации, да залепи мишена на собственото си чело.

Сега трябваше да се срещне за облигациите с представителите на пет големи банкови корпорации в „Пруденшъл сентър“ в Бостън. Щеше да има голямо сравняване на бележки, голямо обсъждане на бъдещето на световния пазар на облигации, голямо обсъждане на покупките през последните шестнайсет месеца и на резултата от тези покупки. И преди първият ден от тридневната конференция да завърши, всички щяха да знаят това, което Крейг Туми знаеше от деветдесет дни: облигациите, които беше закупил, сега струваха по-малко от шест цента за долар. И не след дълго големите шефове в „Пустинно слънце“ щяха да открият истината — че е купил три пъти повече, отколкото имаше пълномощия да купи. Той беше вложил и последната стотинка от личните си спестявания… което, разбира се, не ги интересуваше.

Кой знае как би се почувствала рибата, пленена в една от тези дълбоки падини и извадена бързо на повърхността — на светлината на слънцето, за което никога не е подозирала? Не е ли поне възможно тези финални мигове да са пълни с екстаз, а не с ужас? Та рибата да почувства смазващата реалност на цялото това налягане едва когато накрая припадне? Да си помисли, ако се допусне, че рибата може да мисли, в някакво радостно опиянение: „Най-накрая се освободих от това тегло!“ — в секундите, преди да експлодира? Вероятно не. Рибите от тези тъмни дълбини може да не чувстват изобщо, поне не по начина, който ние разбираме, а със сигурност не могат да мислят… но хората могат.

Вместо да чувства срам, когато се качи на борда на полет 29 на „Американ прайд“, Крейг Туми беше завладян от огромно облекчение и трескаво, кошмарно щастие. Беше на път да експлодира, а откри, че изобщо не му пука. Даже откри, че го очаква с нетърпение. Усещаше как при изкачването му към повърхността налягането отпада от цялата повърхност на кожата му. За пръв път от седмици насам нямаше късане на хартия. Беше заспал още преди полет 29 да тръгне по пистата и беше спал като бебе, докато онова сляпо отроче не започна котешкия си концерт.

И сега му казаха, че всичко се е променило, и това просто не можеше да се допусне. Не трябваше да се допусне. Той беше здраво хванат в мрежата, беше почувствал влудяващото изкачване и опъването на кожата си при усилието да компенсира налягането. Те не можеха да си променят плановете и да го пуснат обратно в дълбочината.

Бангор?

Бангор, щата Мейн?

О, не. Наистина не.

Крейг Туми смътно съзнаваше, че повечето от хората на борда на самолета са изчезнали, но не го беше грижа. Не те бяха важното нещо. Не бяха част от това, което баща му обичаше да нарича ГОЛЕМИЯ ФИЛМ. Събранието в „Пруденшъл сентър“ беше част от ГОЛЕМИЯ ФИЛМ.

Тази налудничава идея — да се отклонят към Бангор, щата Мейн… чий план всъщност беше това?

Разбира се, беше идея на пилота, идея на Енгъл. Така наречения капитан.

Енгъл, сега… Енгъл чудесно можеше да бъде част от ГОЛЕМИЯ ФИЛМ. Можеше всъщност да е агент на ВРАГА. Крейг вътрешно подозираше това от мига, в който Енгъл беше започнал да говори по радиоуредбата, но в този случай той не трябваше да зависи от вътрешното си усещане, нали? Наистина не. Беше слушал разговора между кльощавото момче и мъжа в охлузеното спортно сако. Чувството на този човек за дрехи беше ужасно, но това, което той казваше, беше съвсем ясно за Крейг Туми… поне до известен момент.

„В такъв случай, пилотът би бил един от нас“ — беше казало хлапето.

„И да, и не — беше отговорил типът в парцаливото сако. — В моя сценарий пилотът си е пилотът. Пилотът, който просто случайно е на борда с безплатен билет за Бостън. Пилотът, който лети в първа класа и е бил на по-малко от десет метра от вратата на кабината.“

С други думи, Енгъл.

А другият тип — онзи, който беше извил носа на Крейг, очевидно също беше в играта и служеше като небесен разпоредител, който да предпазва Енгъл от всеки, който се намеси случайно.

Той не продължи да подслушва разговора между хлапето и мъжа в охлузеното спортно сако, защото мъжът престана да говори смислено и започна да сипе налудничави приказки за това как Денвър, Де Мойнс и Омаха били изчезнали. Мисълта, че тези три големи американски града могат просто да изчезнат, беше абсолютно невероятна… но това не значеше, че всичко, което каза старикът, беше невероятно.

Това, разбира се, беше експеримент. Тази идея не беше глупава — ни най-малко. Но идеята на старика, че всички те са опитни зайчета, беше просто още една безсмислица.

„Аз — помисли Крейг. — Отнася се за мен. Аз съм опитното зайче“.

През целия си живот се беше чувствал като опитен образец в експеримент, подобен на този тук. „Това, господа, е въпрос на съотношение: налягане към успех. Правилното съотношение води до получаване на някакъв коефициент X. Какъв коефициент X? Това ще ни покаже нашето опитно зайче, господин Крейг Туми.“

Но после Крейг Туми беше направил нещо, което те не бяха очаквали — нещо, което никое от техните бели мишлета и морски свинчета никога не беше дръзнало да направи: беше им казал, че излиза от играта.

„Но ти не можеш да направиш това! Ще експлодираш!“

„Така ли? Чудесно!“

И сега всичко му беше станало ясно, съвсем ясно. Тези други хора или бяха невинни случайни свидетели, или допълнителни участници, наети, за да предадат на тази глупава малка драма страшно необходимата й правдоподобност. Всичко беше нагласено с една цел: да се задържи Крейг Туми далеч от Бостън, да се задържи Крейг Туми да не излиза от експеримента.

„Ще видят те“ — помисли си Крейг. Издърпа нов лист от самолетното списание и го разгледа. На него беше показан щастлив мъж — мъж, който очевидно не беше чувал за ланголиерите, който очевидно не знаеше, че те се крият навсякъде — зад всеки храст и дърво, във всяка сянка, там, където не можеш да ги видиш. Щастливият мъж караше по селски път, седнал зад волана на наетата от „Авис“ кола. В рекламата пишеше, че когато покажеш на гишето на „Авис“ картата си за редовен пътник на „Американ прайд“, те веднага ще ти дадат тази кола под наем, а може би заедно с нея и шоу-балерина, която да шофира. Той започна да къса ивица хартия от гланцираната реклама. Звукът от дългото, бавно късане беше едновременно мъчителен и напълно успокояващ.

„Ще видят, че когато кажа, че излизам, значи точно това имам предвид,“

Пусна ивицата на пода и започна със следващата. Важно беше разкъсването да е бавно. Важно беше всяка ивица да бъде колкото може по-тясна, но не биваше да станат прекалено тесни, защото ще ти избягат и ще се скъсат, преди да си стигнал до края на страницата. Да се справиш точно с всяка от тях изискваше остри очи и смели ръце.

„А аз ги имам. Вярвайте. Просто ми вярвайте.“

„Къс-с-с-с.“

„Може да се наложи да убия пилота.“

Ръцете му спряха на половината страница. Погледна през прозореца и видя собственото си дълго, пребледняло лице на фона на тъмнината.

„Може да се наложи да убия и англичанина.“

Крейг Туми не беше убил никого през живота си. Би ли могъл да го направи? С нарастващо облекчение реши, че би могъл. Не докато са още във въздуха, разбира се — англичанинът беше твърде бърз, твърде силен и тук нямаше оръжия, които да са достатъчно сигурни. А след като кацнат?

„Да. Ако се наложи, да.“

Все пак, конференцията в „Пруденшъл сентър“ беше планирана да трае три дни. Сега изглеждаше, че закъснението му беше неизбежно, но поне щеше да може да даде обяснение: той е бил упоен и взет като заложник от правителствена тайна служба. Щеше да ги шашне. Вече виждаше изненаданите им лица и той — застанал пред тях, триста души банкери от цялата страна, събрали се да обсъждат облигациите и дълговете, банкери, които щяха да чуят мръсната истина за това, какво смята да прави правителството. „Приятели, аз бях отвлечен от…“

„Къс-с-с-с.“

„… и успях да избягам чак когато…“

„Къс-с-с-с.“

„Ако трябва, мога да ги убия и двамата. Всъщност мога да убия всички.“

Ръцете на Крейг Туми се раздвижиха отново. Той откъсна останалата част от ивицата, пусна я на пода и започна със следващата. В списанието имаше много страници, всяка страница съдържаше много ивици, ще рече — оставаше му много работа, преди самолетът да кацне. Но той не се тревожеше от това.

Крейг Туми не беше от тези, които се плашат от работата.

5

Лоръл Стивънсън не заспа отново, но успя леко да дремне. Мислите й — които в това вече отпуснато състояние на съзнанието и бяха близки до сънища — се върнаха към причината защо все пак тя отиваше в Бостън.

„Утре трябваше да започне първата ми истинска отпуска от десет години насам“ — беше казала тя, но това беше лъжа. Имаше и зрънце истина, но тя се съмняваше дали когато го каза, беше много убедителна — не беше научена да лъже и похватът й не беше много добър. Не че някой от хората, останали в самолета на полет 29, го беше грижа дали е вярно, или не. Не и в тази ситуация. Фактът, че отиваш в Бостън, за да се срещнеш (и почти сигурно, да спиш) с мъж, когото не си виждала, беше нищо в сравнение с факта, че летиш на изток в самолет и че повечето от пътниците са изчезнали заедно с целия екипаж.

„Скъпа Лоръл,

Така съм зяпнал в очакване да те видя! Когато слезеш от стълбичката на самолета, няма даже да се налага да погледнеш отново снимката ми. Стомахът ми ще е пълен с толкова много пеперуди, че ще трябва просто да търсиш човек, който лети някъде под тавана…“

Името му беше Дарън Кросби.

Нямаше да се наложи да поглежда снимката му — това до голяма степен беше вярно. Беше запомнила лицето му точно както беше запомнила наизуст повечето от писмата му. Въпросът беше защо. А за този въпрос тя нямаше отговор. Нямаше дори предположение. Това беше просто ново доказателство за разсъждението на Дж. Р. Р. Толкин: трябва да бъдеш внимателен всеки път, когато излизаш от вратата си. Защото пред антрето ти започва път, а пътищата винаги водят надалеч. Ако не внимаваш, можеш да се окажеш… ами… просто изметен — странник в странна земя без всякакво обяснение как си се оказал там.

Лоръл беше казала на всички къде отива, но на никого не беше казала защо отива и какво ще прави. Беше завършила Калифорнийския университет със специалност библиография. Макар че не беше чак манекен, беше добре сложена и достатъчно приятна на вид. Имаше малък кръг от добри приятели и те щяха да бъдат слисани от това, какво възнамерява да направи — да отиде чак в Бостън с планове да остане с мъж, когото познава само от кореспонденция — мъж, с когото се беше запознала посредством обширната колонка за лични запознанства в списание, наречено „Приятели и любовници“.

Всъщност тя сама беше слисана от себе си.

Дарън Кросби беше висок над един и осемдесет, тежеше осемдесет килограма и имаше тъмносини очи. Предпочиташе шотландско уиски (но не и да прекалява), имаше котарак на име Станли, беше определено хетеросексуален, беше съвършен джентълмен (или поне претендираше да е така) и мислеше, че Лоръл е най-красивото име, което някога е чувал. Снимката, която й беше изпратил, показваше мъж с приятно, отворено, интелигентно лице. Тя предполагаше, че Дарън е от онзи тип мъже, която изглеждат страниш, ако не се бръснат два пъти дневно. И това беше всъщност всичко, което знаеше.

За половин дузина години Лоръл си беше кореспондирала с половин дузина мъже — смяташе това за хоби — но никога не беше очаквала да предприеме следващата стъпка — тази стъпка. Предполагаше, че мрачното и самоиронизиращо чувство за хумор на Дарън беше част от влечението, но някак потиснато осъзнаваше, че истинските причини изобщо не бяха в него, а в самата нея. В неспособността й да разбере силното желание да разчупи клетката? Просто да отлети към неизвестното, надявайки се, че ще падне истинската мълния?

„Какво правиш?“ — отново се запита тя.

Самолетът премина през лека въздушна буря и отново навлезе в спокойна атмосфера. Лоръл се сепна от дрямката си и се огледа. Видя младото момиче-тийнейджър, което беше седнало на мястото срещу нея. Гледаше през прозореца.

— Какво виждате? — попита Лоръл. — Вижда ли се нещо?

— Ами, слънцето изгря — каза момичето, — но това е всичко.

— А на земята? — На Лоръл не й се искаше да стане и да погледне сама. Главата на Дина все още беше облегната на рамото й и Лоръл не искаше да я събуди.

— Не се вижда. Под нас всичко е покрито с облаци. — Тя се огледа. Очите й се бяха изчистили и на лицето й се беше върнал малко — не много, но малко — цвят.

— Казвам се Бетани Симс. А вие?

— Лоръл Стивънсън.

— Мислите ли, че всичко ще се оправи?

— Мисля, че да — каза Лоръл и добави неохотно, — надявам се.

— Страх ме е от едно: какво може да има под тези облаци — каза Бетани, — но и без това ме беше страх. За Бостън. Майка ми изведнъж реши каква велика идея е да прекарам две-три седмици с леля ми Шона, въпреки че училището започва след десет дни. Мисля, че идеята беше да сляза от самолета като кротичко агънце и после леля Шона да започне да ме тегли за връвчицата.

— Каква връвчица?

— Не се поддавай на случая, не изтегляй двеста долара, отивай право в най-близката възстановителна болница и започвай да отвикваш — каза Бетани. Прекара ръце през късата си тъмна коса. — Нещата вече бяха толкова необикновени, че това изглежда само малко допълнение. — Тя погледна към Лоръл внимателно и след това добави съвършено сериозно: — Това е истина, нали? Искам да кажа, вече се ощипах. Няколко пъти. Нищо не се промени.

— Истина е.

— Не изглежда истина — каза Бетани. — Изглежда като един от онези глупави филми за катастрофи. „Летище 1990“ или нещо подобно. Продължавам да се оглеждам, за да открия няколко стари актьори като Уилфърд Бримли и Оливия де Хавиланд. Нали трябва да се срещнат по време на бъркотията и да се влюбят един в друг?

— Не мисля, че са в самолета — каза Лоръл тъжно. Погледнаха се една друга в очите и за миг почти се разсмяха заедно. Ако това се беше случило, то щеше да ги направи приятели… но не се случи. Не съвсем.

— А ти, Лоръл? Да нямаш проблем като във филмите, които спомена?

— Боя се, че не — отвърна Лоръл. И след това наистина започна да се смее. Понеже си помисли как през ума й премина като изстрел червеният неонов надпис „Лъжкиня такава!“

Бетани сложи ръка пред устата си и се захили.

— Боже! — каза тя след минута. — Искам да кажа, това е влудяващо, знаеш ли?

Лоръл кимна.

— Знам. — Направи пауза и после попита: — Имаш ли нужда от възстановителна болница, Бетани?

— Не знам. — Момичето се обърна, за да погледне отново през прозореца. Усмивката й беше изчезнала и гласът й беше мрачен. — Може би. Преди мислех, че бе просто забавление, но сега не знам. Предполагам, че не мога да го овладея. Но да ме превозват по такъв начин… Чувствам се като свиня в коридора на кланицата.

— Съжалявам — каза Лоръл, но съжаляваше и за себе си. Вече беше осиновила сляпото момиче и нямаше нужда от второ осиновено дете. Сега, когато се беше събудила напълно, тя откри, че се страхува — ужасно се страхува. Не искаше да бъде кошче за отпадъци и на това дете, ако то смяташе да се освобождава от огромен куп от проблеми като във филмите за катастрофи. Тази мисъл я накара да се усмихне отново — просто, не можа да се сдържи. Това беше влудяващо. Наистина.

— И аз съжалявам — каза Бетани, — но предполагам, че не е моментът да се тревожим за това, а?

— Предполагам, че може би е — каза Лоръл.

— В никой от онези филми от типа на „Летище“ пилотът не изчезваше, нали?

— Не си спомням.

— Почти шест е. Още два часа и половина.

— Да.

— Ако поне светът е все още там — каза Бетани, — това ще е достатъчно за начало. — Тя отново погледна внимателно Лоръл. — Сигурно нямаш никакъв наркотик, нали?

— Боя се, че не.

Бетани сви рамене и я погледна с уморена усмивка, която по странен начин изглеждаше победоносна.

— Е — каза тя, — едно на нула за тебе. Аз просто се боя.

6

След известно време Брайън Енгъл отново провери курса, скоростта, навигационните данни и картите си. Накрая провери и ръчния си часовник. Беше осем и две минути.

— Е — каза той на Ник, без да поглежда встрани, — мисля, че вече е време. Или — или.

Протегна ръка и включи надписа „ЗАТЕГНЕТЕ КОЛАНИТЕ“. Звънецът иззвъня ниско и приятно като камбанка. После включи радиоуредбата и взе микрофона.

— Здравейте, дами и господа. Говори отново капитан Енгъл. В момента сме над Атлантическия океан на около трийсет мили източно от брега на щата Мейн и много скоро започвам първоначално спускане в областта на Бангор. При нормални обстоятелства не бих светнал надписа за коланите толкова рано, но обстоятелствата не са нормални, а майка ми казваше, че благоразумието е половината от храбростта. В този смисъл искам да се уверите, че коланите ви са затегнати плътно и здраво. Атмосферните условия под нас не изглеждат особено застрашителни, но тъй като нямам съобщения по радиото, времето ще бъде за всички нас нещо като пакет с изненада. Все се надявах, че облаците ще се разсеят и над Върмонт видях няколко дупчици, но се боя, че се затвориха отново. От опита си на пилот мога да ви кажа, че облаците, които виждате под нас, не говорят за много лошо време. Мисля, че времето в Бангор може да бъде облачно, с лек дъжд. Започвам спускането. Моля, запазете спокойствие — всички лампички на таблото ми светят зелено и всички процедури, които остават да се извършат, са според правилата.

Брайън не си беше дал труда да програмира автопилота за спускане — пое управлението сам. Направи, един дълъг и плавен завой, и когато „Боинг“-ът започна бавното си потъване към облаците на височина 1300 метра, седалката под него леко се наклони.

— Много успокояващо — каза Ник. — Трябваше да станеш политик, приятелче.

— Съмнявам се, че те се чувстват спокойни точно сега — каза Брайън. — Аз във всеки случай не съм.

Всъщност той беше по-изплашен, отколкото някога му се беше случвало през кариерата му на пилот. Разхерметизирането на полет 7 от Токио изглеждаше като дребна неприятност в сравнение със сегашната ситуация. Сърцето му биеше бавно и тежко в гръдния му кош — като погребална камбана. Той преглътна и чу щракване в гърлото си. Полет 29 премина през 10 000 метра, като продължаваше да се снишава. Белите безформени облаци сега бяха по-близко. Простираха се от хоризонт до хоризонт като някакъв странен паркет на бална зала.

— Изплашен съм до смърт, приятелю — каза Ник Хоупуел със странен дрезгав глас. — Виждал съм как умират хора на Фолкландските острови, сам получих куршум в крака там, имам тефлоново коляно за доказателство и бях на косъм от хвръкване във въздуха от бомба в един камион в Бейрут — беше през осемдесет и втора, но никога не съм се страхувал така, както сега. Част от мене би искала да те сграбчи и да те накара да ни върнеш обратно. Толкова далече, докъдето може да стигне тази птица.

— Това не би помогнало много — отговори Брайън. Собственият му глас вече не беше спокоен — той чуваше в него биенето на сърцето си, по-редките и по-честите му тупкания. — Нали помниш какво ти казах одеве — не можем да останем тук горе завинаги.

— Знам. Но се боя от онова, което е под тези облаци. Или не е под тях.

— Е, ще открием това заедно.

— Не очакваме никаква помощ, нали, приятелю?

— Нито грам.

„Боинг 767“ премина през границата на 8000 метра и продължи да се спуска.

7

Всички пътници бяха в главния салон; дори и плешивият мъж, който упорито остана залепнал за седалката си в бизнес-класата през по-голямата част от полета, беше дошъл при тях. И всички бяха будни, освен брадатия мъж в най-задната част на самолета. Те го чуваха да похърква весело, а Албърт Коснър почувства един миг на горчива ревност, желание той да можеше да се събуди, след като всички са вече в безопасност на земята, както най-вероятно щеше да направи брадатият мъж, и да каже, както най-вероятно щеше да каже брадатият мъж: „Къде, но дяволите, се намираме?“

Единственият друг звук беше тихото „къс-с-с… къс-с-с-с…“ на Крейг Туми, който унищожаваше самолетното списание. Обувките му бяха покрити от купчина хартиени ивици.

— Имате ли нещо против да спрете? — попита Дон Гафни. Гласът му беше сух и напрегнат. — Изкарва ме от нерви, приятелче.

Крейг обърна глава. Разгледа Дон Гафни с двете си разширени, спокойни, празни очи. Завъртя глава обратно. Задържа страницата, върху която работеше в момента и на която случайно се намираше източната част от картата на маршрутите на „Американ прайд“

„Къс-с-с-с“

Гафни отворя уста да каже нещо, после я затвори здраво.

Ръката на Лоръл беше около раменете на Дина. Дина държеше с двете си ръце другата й ръка. Албърт седеше с Робърт Дженкинс точно пред Гафни. Пред него беше момичето с късата тъмна коса. То гледаше през прозореца, а тялото му беше изправено, като че ли беше овързано с жица. Пред нея седеше Плешивия от бизнес-класата.

— Е, поне ще можем да получим малко кльопачка — каза той високо.

Никой не отговори. Главният салон изглеждаше обгърнат в някаква неподвижна черупка от напрежение. Албърт Коснър почувства как космите по цялото му тяло настръхват в очакване. Потърси успокояващото скривалище на Аса Коснър — този херцог на пустинята и барон на „Бънтлайн“, и не можа да го открие. Аса беше отишъл на почивка.

Облаците бяха много по-близко. Вече не изглеждаха плоски — Лоръл виждаше пухкавите извивки и заоблените вълни, пълни със сенките на ранната утрин. Запита се дали Дарън Кросби е все още там долу, дали търпеливо я очаква на вратата за посрещане на летище Лоугън, някъде до залата на „Американ прайд“. Без особена изненада откри, че по един или друг начин това не я интересува много. Погледът й беше привлечен отново от облаците и тя съвсем забрави за Дарън Кросби, който обичаше шотландско уиски (макар и без да прекалява) и претендираше, че е съвършен джентълмен.

Представи си ръка — огромна зелена ръка, която изведнъж се врязва нагоре през тези облаци и хваща „Боинг“-а, както сърдито дете хваща играчка. Представи си как ръката се свива, видя самолетното гориво да експлодира в оранжеви пламъци между огромните кокалчета и затвори очи за миг.

„Не слизай! — понечи да извика тя. — О, моля, не слизай!“

Но какъв избор имаха? Какъв избор?

— Много ме е страх — изхленчи Бетани Симс. Премести се на едно от местата в централното отделение, затегна предпазния колан и притисна корема си с ръце. — Мисля, че ще…

Крейг Туми я погледна и започна да къса нова ивица от картата на маршрутите. След мит Албърт разкопча колана си, стана, седна до Бетани и отново се закопча. Веднага щом седна, Бетани сграбчи ръцете му. Кожата му беше хладна като мрамор.

— Всичко ще бъде наред — каза той, като се стараеше гласът му да звучи твърдо и безстрашно, стараеше се да звучи като гласа на най-бързия евреин на запад от Мисисипи. Вместо това той звучеше като гласа на Албърт Коснър — седемнайсетгодишен ученик по цигулка, който се чувства на ръба на напикаването.

— Надявам се — започна тя и тогава самолетът започна да подскача. Бетани изпищя.

— Какво има? — попита Дина Лоръл с тънък разтревожен глас. — Какво става със самолета? Ще се разбием ли?

— Аз не…

По високоговорителите се чу гласът на Брайън.

— Обикновена въздушна буря, приятели — каза той. — Моля да запазите спокойствие. Възможно е да подскочим и по-силно няколко пъти, когато навлезем в облаците. На повечето от вас това се е случвало, така че просто останете спокойно по местата си.

„Къс-с-с-с.“

Дон Гафни отново погледна към мъжа с полото и усети внезапно почти непреодолимо желание да издърпа самолетното списание от ръцете на това проклето копеле и да започне да го налага с него.

Облаците сега бяха съвсем близо. Робърт Дженкинс виждаше как тъмният силует на „Боинг“-а се носеше напред по бялата повърхност точно под самолета. Скоро самолетът щеше да целуне собствената си сянка и да изчезне. Никога през живота си не беше имал предчувствие, но сега му дойде — сигурно и пълно. „Когато се врежем в тези облаци, ще видим нещо, което не е виждало нито едно човешко същество. Нещо, което изобщо не е за вярване… и все пак ще бъдем принудени да повярваме. Няма да имаме избор.“

Ръцете му стиснаха здраво страничните облегалки на седалката. Капка пот се търколи в окото му. Вместо да вдигне ръка, за да я избърше, Дженкинс се опита да я отстрани с мигане. Ноктите му се забиха в облегалките.

— Какво става? — попита Дина тревожно. Ръцете й бяха сключени около ръцете на Лоръл. Бяха малки, но стискаха силно до болка. — Нали всичко ще бъде наред?

Лоръл погледна надолу през прозореца. Сега „Боинг“-ът минаваше точно по върховете на облаците и първите късове захарен памук се плъзнаха пред очите й. Самолетът изпадна в нова серия от тласъци и тя трябваше да сподави стона, който се надигна в гърлото й. За пръв път в живота си се чувстваше физически болна от ужас.

— Надявам се, миличка — каза тя, — надявам се, но наистина не знам.

8

— Какво показва радарът ти, Брайън? — попита Ник. — Нещо необичайно? Или нищо?

— Нищо — каза Брайън. — Показва, че светът е там долу и това е всичко. Ние сме…

— Почакай — каза Ник. В гласа му имаше приглушен, сподавен звук, сякаш гърлото му се беше стеснило до размерите на иглено ухо. — Набери височина отново. Нека да премислим. Чакай да се разсеят облаците.

— Няма достатъчно време и няма достатъчно гориво. — Очите на Брайън бяха впити в приборите му. Самолетът отново заподскача. Той автоматично извърши корекциите. — Задръж. Влизаме.

Натисна кормилото напред. Стрелката на висотомера се заплъзга бързо под стъкленото си прозорче. И „Боинг“-ът навлезе в облаците. За момент опашката му изостана, стърчейки над пухкавата повърхност като перка на акула. След миг тя също изчезна и небето остана празно — като че ли там никога не беше имало самолет.

ГЛАВА 4

В ОБЛАЦИТЕ. ДОБРЕ ДОШЛИ В БАНГОР. ТУР ЗА ОВАЦИИ. УЛЕЯТ И КОНВЕЙЕРНАТА ЛЕНТА. ЗВУКЪТ „НЕ ЗВЪНЯТ ТЕЛЕФОНИ“, КРЕЙГ ТУМИ ПРАВИ САМОСТОЯТЕЛНО ПЪТЕШЕСТВИЕ. ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕТО НА СЛЯПОТО МОМИЧЕНЦЕ.

1

Главният салон навлезе от ярката слънчева светлина в тъгата на късния здрач и самолетът се затресе по-силно. След едно особено силно друсване Албърт почувства тежест върху лявото си рамо. Погледна и видя главата на Бетани — тежка като зряла октомврийска тиква. Момичето беше припаднало.

Самолетът подскочи отново и от първа класа се чу глух звук. Този път изпищя Дина, а Гафни извика:

— „Какво беше това? За Бога, какво беше това?“

— Количката за напитки — каза Боб Дженкинс с нисък, сух глас. Помъчи се да говори по-високо, така че да го чуят, и откри, че не успява. — Количката за напитки беше оставена там, помните ли? Мисля, че трябва да се е дотъркаляла до…

Самолетът направи луд скок като железница в лунапарк, пропадна надолу с рязък удар и количката за напитки се преобърна с трясък. Счупиха се стъкла. Дина извика отново.

— Няма нищо — каза тревожно Лоръл. — Не ме стискай толкова силно, миличка, всичко е наред?

— Моля ви, не искам да умра! Само не искам да умра!

— Нормална въздушна буря, приятели — гласът на Брайън, който идваше от високоговорителите, звучеше спокойно… но Боб Дженкинс си помисли, че в този глас звучи едва сдържан ужас, — само бъдете…

Ново рязко люшкане. Нов трясък от падането на нови чаши и бутилчици от прекатурената количка за напитки.

— … и спокойни — довърши Брайън. От другата страна на прохода, вляво от Дон Гафни, се чу: „Къс-с-с-с.“

Гафни се обърна към звука.

— Престани веднага, идиот такъв, или ще натикам остатъците от списанието право в гърлото ти.

Крейг го погледна невиждащо.

— Само се опитай, стар глупак.

Самолетът отново се вдигна и пропадна. Албърт се наклони през Бетани към прозореца. Гърдите й меко се притиснаха до ръката му и за пръв път през последните пет години това чувство не измести веднага всичко друго от съзнанието му. Той се вгледа през прозореца, търсейки безнадеждно процеп между облаците, опитвайки се да измисли процеп между облаците.

Нямаше нищо освен тъмносиви сенки.

2

— На каква височина свършват облаците приятелю? — попита Ник. Сега, когато вече наистина бяха в облаците, той изглеждаше по-спокоен.

— Не знам — каза Брайън. — Мога да ти кажа, че таванът ни е по-ниско, отколкото се надявах.

— Какво ще стане, ако не ти стигне пространството?

— Ако уредите ми излязат от строя дори за малко, отиваме на кино — каза Брайън безизразно. — Но все пак не вярвам да стане. Ако сляза под сто и петдесет метра и все още не просветне, ще се вдигнем отново и ще се насочим към Портланд.

— А може би трябва да тръгнеш натам отсега…

Брайън поклати глава.

— Времето там е почти винаги по-лошо, отколкото тук.

— А какво ще кажеш за остров Преск? Там нали имаше база на стратегическата авиация?

За миг Брайън помисли, че този човек наистина знае много повече, отколкото трябва.

— Тя е извън нашия обсег. Ще се разбием в планините.

— Тогава и Бостън е извън обхвата ни.

— Обзалагам се.

— Работата започва да става лоша, приятелче.

Самолетът се блъсна в ново невидимо въздушно течение и потрепери като болно куче. Брайън чуваше слаби викове от главния салон, дори и след като направи необходимите корекции, и му се искаше да може да им каже, че това е нищо, че „Боинг“-ът може да премине през двайсет пъти по-лоши въздушни бури. Истинският проблем беше във височината на облаците.

— Все още не сме извън терена — каза той. Висотомерът си стоеше на седемстотин метра.

— Но излизаме.

— Ще… — Брайън изведнъж спря. Обля го вълна от облекчение — като допир на успокояваща ръка. — Готово — каза той. — Пробиваме.

Облаците пред черния нос на „Боинг“-а бързо изтъняваха. За пръв път, откакто бяха прелетели над Върмонт. Брайън видя между бялосивкавото покривало да просветва процеп и през него — оловния Атлантически океан.

Наведе се към микрофона за салона:

— Слязохме до тавана, дами и господа. Очаквам тази незначителна въздушна буря да намалее, след като слезем под облаците. След няколко минути ще чуете удар отдолу. Това ще бъда спускането и закрепването на колесника. Продължавам спускането към зоната на Бангор.

Изключи и се обърна кратко към мъжа, седнал на мястото на навигатора.

— Пожелай ми късмет, Ник.

— Пожелавам ти, приятелче, наистина.

3

Със затаен дъх Лоръл погледна през прозореца. Облаците бързо се разсейваха. На няколко пъти видя океана: вълни, морска пяна, голяма скала, подаваща се от водата като зъб на мъртво чудовище. Зърна и отблясък на оранжево, което можеше да бъде шамандура.

Преминаха над малък триглав остров и като накланяше и извиваше врат, тя успя да види брега точно пред тях. Тънки ивици от перести облаци закриваха погледа й в продължение на четирийсет и пет безкрайни секунди. Когато се разчистиха, „Боинг“-ът отново беше над земя. Преминаха над нива, малка горичка, нещо като езеро.

„Но къде са къщите? Къде са пътищата, колите, сградите и кабелите за високо напрежение?“

Тогава от гърлото й излезе стон.

— Какво има? — почти извика Дина. — Какво има, Лоръл? Какво не е наред?

— Нищо! — провикна се тя тържествено. Видя долу тесен път, който водеше към малко крайбрежно село. Оттук то изглеждаше като град играчка с малки коли играчки, паркирани по главната улица. Видя камбанарията на църква, градска пясъчна база, бейзболно игрище на Младежката лига. — Нищо страшно! Всичко си е там! Все още всичко си е там!

Зад нея заговори Робърт Дженкинс. Гласът му беше спокоен, равномерен и дълбоко обезкуражен.

— Госпожо — каза той, — боя се, че съвсем не сте права.

4

Дълъг, бял пътнически самолет летеше бавно над земята на трийсет и пет мили източно от Международното летище на Бангор. На опашката му с големи горди цифри пишеше „767“. На корпуса му бяха изписани думите „АМЕРИКАН ПРАЙД“, наклонени назад, за да показват скорост. От двете страни на носа му беше нарисуван фирменият знак на компанията — голям червен орел. Разперените криле на орела бяха изпъстрени със сини звезди, ноктите му бяха извадени, а главата — леко извита. Както и самолетът, който украсяваше, орелът изглеждаше готов за приземяване.

Докато летеше към предградията на големия град, самолетът не хвърляше никаква сянка върху земята — не валеше дъжд, но утрото беше сиво и нямаше слънце. Коремът на самолета зейна. Колесникът му се спусна и се отвори. Колелата заеха местата си под корпуса и под пода на кабината.

Полет 29 на „Американ прайд“ се спускаше над склона край Бангор. Направи лек завой наляво: капитан Енгъл вече можеше да коригира курса визуално и го правеше.

— Виждам го! — извика Ник. — Виждам летището! Боже мой, каква прекрасна гледка!

— Ако го виждаш, значи си станал от мястото си — каза Брайън. Говореше, без да се обръща настрани. Сега нямаше време за обръщане. — Закопчай колана си и млъкни.

Но тази самотна дълга писта наистина беше прекрасна гледка.

Брайън насочи носа на самолета в средата на пистата и продължи да се спуска, мина през триста метра, после през двеста и петдесет. Под крилете на самолета се изнизваше сякаш безкрайна борова гора. Накрая се появиха купчина сгради — неспокойните очи на Брайън автоматично отбелязаха обичайния безпорядък от мотели, бензиностанции и закусвални — а след това преминаха над река Пенобскот и навлязоха във въздушното пространство на Бангор. Брайън. Отново провери таблото, отбеляза, че лампите на клапите му светят зелено, и после отново се опита да се свърже с летището… макар да знаеше, че е безнадеждно.

— Кулата в Бангор, тук полет 29 — каза той. — Обявявам авария. Повтарям, обявявам авария. Ако имате движение по пистите, освободете ми пътя. Навлизам.

Погледна към индикатора на скоростта точно навреме, за да види, че тя спада под двеста и двайсет — скорост, която теоретически, го принуждаваше да се приземи. Под него след оредяващите дървета се показа игрище за голф. Погледът му бързо премина по зеления надпис на хотел „Холидей ин“ и после към очите му се втурнаха лампите, които отбелязваха началото на пистата, на която с големи цифри пишеше 33.

Лампите не бяха нито червени, нито зелени. Те просто бяха мъртви.

Нямаше време да мисли за това. Нямаше време да мисли какво би се случило, ако някой „Лиърджет“ или малък „Дойка“ внезапно се изтърколи на пистата пред него. Нямаше време да прави нищо друго, освен да приземи птицата.

Преминаха над тясна ивица от трева и чакъл, а след това на десет метра под самолета се показа бетонната писта. Преминаха над първия ред бели ленти и след това точно под тях започнаха следите от гуми — в тази далечна точка явно направени от самолетите на Въздушната национална охрана.

Брайън внимателно доближи „Боинг“-а до пистата. Точно под него проблясна вторият ред бели ленти… и миг след това последва лек удар — главният колесник докосна земята. Сега самолетът се понесе по писта 33 с двеста километра в час, с леко вирнат нос и крила малко под ъгъл. Брайън отвори клапите докрай и включи реверса. Чу се нов удар — даже по-лек от първия, и носът се приземи.

После самолетът започна да намалява скоростта си от двеста на сто и седемдесет, от сто и седемдесет на сто и двайсет, от сто и двайсет на шейсет, и от шейсет до скорост, с която може да тича човек. Беше успял. Бяха на земята.

— Нормално кацане — каза Брайън. — Нищо особено. — След това на пресекулки изпусна дълга въздишка и спря окончателно самолета — все още на четиристотин метра встрани от най-близката писта за рулиране. Тънкото му тяло изведнъж беше обхванато от пристъп на неудържимо треперене. Вдигна ръка към лицето си и избърса цяла топла шепа пот. Погледна към нея и леко се изсмя.

Почувства на рамото си ръка.

— Добре ли си, Брайън?

— Да — каза той и отново вдигна микрофона.

— Дами и господа — каза той, — добре дошли в Бангор.

Зад себе си чу хор от овации и се усмихна отново.

Ник Хоупуел не се усмихваше. Той се беше наклонил над мястото на Брайън и се взираше през прозореца на кабината. Нищо не се движеше по плетеницата от писти; нищо не се движеше и по пистите за рулиране. Никакви транспортни машини или коли на охраната не бръмчаха напред-назад по асфалта. Виждаха се само няколко камиона, един армейски транспортен самолет — „С 12“, паркиран на външна писта за рулиране, и самолет „Делта 727“, паркиран до един от подвижните коридори на терминалите, но те стояха неподвижни като статуи.

— Благодаря ти за поздрава с „добре дошъл“, приятелю — каза Ник тихо. — Дълбоката ми благодарност произтича от факта, че, изглежда, ти си единственият, който ще ми отправи такъв поздрав. Това място е напълно пусто.

5

Въпреки продължаващата тишина по радиото, Брайън не беше склонен да приеме преценката на Ник… но докато с рулиране придвижи самолета до една точка за паркиране между два от подвижните коридора на терминалите за пътници, той видя, че не е възможно да вярва в каквото и да било друго. Не беше само от липсата на хора; не беше и от липсата дори на една кола от охраната, която да пристигне, за да провери откъде се е взел нечаканият „Боинг 767“ — беше от атмосферата на пълна липса на живот — като че ли Международното летище на Бангор беше изоставено от хиляда или от сто хиляди години. Влакче за багаж, теглено от джип с няколко нахвърляни върху платформите му куфари, беше паркирано под едното крило на „Делта“-та. Тази гледка притегляше погледа на Брайън, докато приближаваше „Боинг“-а възможно по-близо и го паркираше. Дузината куфари изглеждаха древни като експонати, изкопани от мястото, на което се е намирал някакъв древен приказен град. „Чудя се дали човекът, който е открил гробницата на фараон Тутанкамон, се е чувствал така, както се чувствам сега“ — помисли той.

Загаси двигателите и за миг остана неподвижен. Сега не се чуваше никакъв звук освен лекия шепот на допълнителното захранващо устройство — едно от четирите — в задната част на самолета. Ръката на Брайън се премести към ключа, на който пишеше „ВЪТРЕШНО ЗАХРАНВАНЕ“, докосна го и веднага се дръпна. Изведнъж му се прииска да не загасва абсолютно всичко. Нямаше причина да остави нещо да работи, но гласът на инстинкта беше много силен.

„Освен това — помисли си той — не мисля, че има някой, който би надал вой за хабенето на гориво… на малкото, което е останало за хабене.“ Разкопча предпазния ремък и стана.

— А сега какво, Брайън? — попита Ник. Той също беше станал и Брайън забеляза за пръв път, че Ник беше поне с десет сантиметра по-висок от него. Помисли си: „Аз командвах положението. Откакто се случи това зловещо нещо — и, за да бъда по-точен, откакто открихме, че се е случило — положението командвах аз. Но мисля, че съвсем скоро това ще се промени.“

Откри, че не го е грижа. Управлението на „Боинг“-а в облаците беше отнело и последния му грам кураж, но той не очакваше никакви благодарности за това, че не си беше загубил ума и си беше свършил работата; куражът беше едно от нещата, за които му плащаха. Спомни си как веднъж един пилот му каза: „Плащат ни сто хиляди долара или повече годишно, Брайън, и наистина го правят само по една причина. Знаят, че в кариерата на почти всеки пилот има трийсет или четирийсет секунди, когато той наистина може да се прояви. Плащат ни, за да не се вцепеним, когато накрая тези секунди настъпят.“

Всичко беше много добре, докато мозъкът му казваше, че трябва да се спуска през облаците или вече, просто няма избор; окончанията на нервите му просто продължаваха да крещят своето предупреждение, телеграфирайки високоволтовия си ужас пред неизвестното. Дори Ник, какъвто и да беше и каквото и да правеше на земята, беше поискал да отстъпят пред облаците, когато се стигна до критичния момент. Той имаше нужда от Брайън, за да направи това, което трябваше да се направи. Той и всички останали имаха нужда Брайън да бъде техният кураж. Сега обаче бяха кацнали и вече нямаше чудовища зад облаците само тази зловеща тишина и едно изоставено влакче за багаж, което стоеше под крилото на „Делта 727“.

„И така, ако искаш да командваш и да бъдеш капитан, приятелю извивач на носове, имаш благословията ми. Даже ще ти дам да си сложиш шапката ми, ако искаш. Но не преди да слезем от самолета. Докато ти и останалите гъски не слезете наистина на земята, аз отговарям за вас.“

Но Ник му беше задал въпрос и Брайън реши, че той заслужава отговор.

— Сега слизаме, а после ще видим кое как е — каза той и се измъкна покрай англичанина.

Ник го спря с ръка.

— Мислиш ли, че…

Брайън усети пристъп на изненадващ гняв. Освободи се от ръката на Ник.

— Мисля, че трябва да слезем от самолета — каза той. — Няма кой да доближи подвижния коридор до нас или да ни докара стълба, така че мисля, че трябва да използваме аварийния улей. След това мисли ти, приятелче.

Той мина през първа класа… и почти падна върху количката за напитки, която лежеше на едната си страна. Имаше много счупени стъкла, миришеше на алкохол — очите му се насълзиха. Брайън прекрачи боклуците. Ник го настигна към края на салона за първа класа.

— Брайън, ако съм казал нещо, което те е обидило, съжалявам. Ти извърши страхотно добра работа.

— Не си ме обидил — каза Брайън. — Просто през последните десетина часа трябваше да се справям с разхерметизиран самолет над Тихия океан, да открия, че бившата ми жена е умряла в някакъв глупав пожар в апартамента си в Бостън и че Съединените щати са били закрити. Чувствам се малко чалнат.

Мина през бизнес-класата и влезе в главния салон. За миг там се възцари пълна тишина — всички просто седяха и го гледаха с белите си лица с нямо неразбиране.

После Албърт Коснър започна да ръкопляска.

След миг към него се присъедини Боб Дженкинс… и Дон Гафни… и Лоръл Стивънсън. Плешивият мъж се огледа и също започна да ръкопляска.

— Какво има? — попита Дина Лоръл. — Какво се е случило?

— Капитанът — каза Лоръл и заплака. — Капитанът, който ни свали на земята в безопасност.

Тогава и Дина започна да ръкопляска.

Брайън ги гледаше онемял. Застанал зад него, Ник се присъедини към аплодисментите. Пътниците разкопчаха предпазните си колани и застанаха до седалките си, продължавайки да ръкопляскат. Единствените трима, които не се присъединиха, бяха Бетани, която беше припаднала, брадатият мъж, който все още хъркаше на задния ред, и Крейг Туми, който ги изгледа с укор със странния си безумен поглед, след което започна да къса нова ивица от самолетното списание.

6

Брайън усети, че лицето му се налива с кръв — просто всичко беше прекалено тъпо. Той вдигна ръце, но за момент продължиха да ръкопляскат, без да му обръщат внимание.

— Дами и господа, моля… моля… Уверявам ви, това беше съвсем обикновено кацане?

— Глупости, госпожо, няма нищо — каза Боб Дженкинс с гласа на Гари Купър и Албърт избухна в смях. Зад него очите на Бетани се отвориха и тя се огледа слисана.

— Кацнахме живи, нали? — каза тя. — Боже мой! Това е страхотно! Мислех, че вече сме мъртво месо!

— Моля — каза Брайън. Вдигна ръце по-високо и сега се чувстваше странно приличащ на Ричард Никсън, който приема издигането на кандидатурата му за още четири години. Трябваше да преодолее внезапните пориви на смях. Не можеше да се засмее — пътниците нямаше да разберат. Те искаха герой и бяха избрали него. Можеше и да приеме тази позиция… и да я използва. Но все пак трябваше и да ги свали от самолета. — Моля за вашето внимание!

Те спряха да аплодират един по един и го погледнаха в очакване — всички освен Крейг, който захвърли списанието си настрани с внезапен решителен жест. Откопча колана си, стана и излезе в прохода, като риташе купчината хартиени ивици настрани. Започна да се рови в шкафа над мястото си, като се мръщеше съсредоточено.

— Вие сте гледали през прозореца, така че знаете, колкото знам и аз — каза Брайън. — Повечето от пътниците и целият екипаж на този полет са изчезнали, докато ние сме спали. Това е достатъчно налудничаво, но сега сме изправени пред още по-налудничаво предположение. Изглежда, като че ли и много други хора са изчезнали… но логиката подсказва, че другите хора може да са някъде наоколо. Ние оцеляхме след това, каквото и да е било то, така че и други може да са оцелели.

Боб Дженкинс — писателят на криминални романи, прошепна нещо на един дъх. Албърт го чу, но не можа да вникне в думите. Обърна се наполовина към Дженкинс точно когато писателят промълви думите отново. Този път Албърт ги схвана. Те бяха: „Лъжлива логика.“

— Най-добрият начин да се справим с това, мисля аз, е да предприемаме нещата едно по едно. Стъпка номер едно е излизането от самолета.

— Аз съм си купил билет до Бостън — каза Крейг Туми със спокоен, разумен глас. — Искам да отида в Бостън.

Ник излезе иззад рамото на Брайън. Крейг го погледна и очите му се свиха. За миг той отново заприлича на домашен котарак с лош характер. Ник вдигна ръка с извити към дланта пръсти и размърда две от кокалчетата си в жест като извиване на нос. Крейг Туми, когото някога бяха заставяли да стои със запалена клечка кибрит между пръстите на краката, докато майка му пееше „Честит рожден ден“, разбра веднага. Винаги беше схващал бързо. И можеше да почака.

— Ще трябва да използваме аварийния улей — каза Брайън. — Искам да ви покажа какво трябва да правите. Слушайте внимателно, след това се стройте по един и ме следвайте към предната част на самолета.

7

След четири минути предният изход на самолета на „Американ прайд“, полет 29, се отвори навън. От отвора се чу някакъв тих разговор и веднага престана при допира с хладния, неподвижен въздух. Чу се свистящ звук и голямо кълбо от оранжев плат внезапно разцъфна пред вратата. За миг приличаше на някакъв странен хибриден слънчоглед. Разрасна се и при падането си започна да придобива форма — наду се във вид на бухнал улей на отделни ребра. Когато долната част на улея падна на асфалта, се чу едно слабо „пук!“ и после краят просто остана там, като гигантски оранжев надуваем дюшек.

Брайън и Ник стояха в началото на късата опашка на левия борд на първа класа.

— Има нещо лошо във въздуха навън — каза Ник с нисък глас.

— Какво имаш предвид? — попита Брайън. Той понижи гласа си даже повече. — Отрова?

— Не… не мисля така. Но няма миризма, няма вкус.

— Ти си луд — каза неспокойно Брайън.

— Не, не съм — каза Ник. — Това е летище, приятелю, а не ливада, но помирисваш ли масло или бензин? Аз не мога.

Брайън подуши. И не усети нищо. Ако въздухът беше отровен — не вярваше да е така, но ако беше — то това беше бавнодействаща отрова. Дробовете му си го обработваха съвсем нормално. Но Ник беше прав. Нямаше мирис. А другото, по-неуловимо свойство, което англичанинът беше нарекъл вкус… и него го нямаше. Въздухът извън отворената врата имаше съвсем неутрален вкус. Вкусът му беше като на консерва.

— Нещо лошо ли има? — попита Бетани Симс разтревожено. — Искам да кажа, не съм сигурна дали непременно искам да знам, ако има нещо, но…

— Няма нищо лошо — каза Брайън. Той преброи главите, стигна до десет и пак се обърна към Ник: — Онзи тип в черно все още спи. Мислиш ли, че трябва да го будим?

Ник помисли за миг, после поклати глава.

— Нека не го будим. Нямаме ли си достатъчно проблеми за момента и без да трябва да си играем на бавачки с някакъв махмурлия?

Брайън се ухили, точно такива бяха и неговите мисли.

— Да, мисля, че си имаме. Добре слизай пръв, Ник. Дръж долната част на улея. Аз ще помогна на останалите.

— Може би ти ще се спуснеш пръв, в случай че моят приятел с голямата уста реши отново да се заяжда за непредвиденото спиране.

Брайън погледна към мъжа с полото. Той стоеше в задната част на опашката — с тънко куфарче с монограм в едната си ръка, загледан безизразно в тавана. Лицето му беше като на манекен от универсален магазин.

— Няма да си имам неприятности с него — каза той, — защото не давам пукната пара какво прави. Може да — излезе или да остане — на мене ми е все едно.

Ник се ухили.

— Достатъчно добро и за мен. Да започнем великото излизане от пустинята.

— Събу ли си обувките?

Ник вдигна в ръка чифт черни обувки от козя кожа.

— Добре — тръгвай! — Брайън се обърна към Бетани. — Гледайте внимателно, госпожице — вие сте следващата.

— О, Боже — мразя такива гадости.

Въпреки това Бетани се приближи плътно до Брайън и внимателно загледа как Ник Хоупуел действа с улея. Той скочи с двата крака едновременно, така че заприлича на човек, който пада в седнало положение на батут. Падна по задник и се спусна надолу. Направи го чисто — долната част на улея почти не се помръдна. Стъпи на асфалта, както си беше по обути в чорапи крака, стана, завъртя се кръгом и направи комичен поклон с ръце на гърба.

— Просто като фасул — извика той нагоре. — Следващият клиент!

— Това сте вие, госпожице — каза Брайън. — Казвате се Бетани, нали?

— Да — каза тя нервно. — Мисля, че не мога да го направя. Провалих се по гимнастика всичките три семестъра и накрая ми позволиха вместо нея да държа втори път домашно стопанство.

— Ще го направите чудесно — каза й Брайън. Помисли си, че хората използват улея с много по-малко уговорки и с много повече ентусиазъм, когато съществува заплаха, която могат да видят — дупка в корпуса или пожар в някой от двигателите.

— Събухте ли си обувките?

Обувките на Бетани — всъщност чифт стари розови кецове — бяха събути, но въпреки това тя се опитваше да се дръпне от вратата и яркооранжевия канал.

— Може би, ако първо пийна нещо?

— Господин Хоупуел държи улея и всичко ще бъде наред — я уговаряше Брайън, но започна да се страхува, че ще трябва да я бутне. Не му се искаше, но ако тя не скочеше скоро, щеше да го направи. Не можеш да ги изпратиш отзад на опашката, докато смелостта им се върне — това беше голямото „не — не“, когато се стигаше до аварийния улей. Ако го направиш с един, всички искат да се върнат отзад на опашката.

— Хайде, Бетани — каза изведнъж Албърт. Той беше взел калъфа с цигулката си от багажното отделение и го държеше притиснат под мишницата си. — Страх ме е до смърт от това нещо и ако ти слезеш, ще трябва и аз да го направя.

Тя погледна изненадана към него.

— Защо?

— Защото си момиче — каза той просто. — Знам, че обръщам прекалено внимание на пола, но това е.

Бетани го погледа още миг, след това се разсмя и се обърна към улея. Брайън беше решил да я бутне, ако отново се огледа или се дръпне назад, но тя не го направи.

— Ех, ако си имах малко трева — каза тя и скочи. Беше видяла как се пързулна Ник и знаеше какво да направи, но в последния момент изгуби смелост и отново се опита да подвие крака под себе си. В резултат, докато се спускаше по пружиниращата повърхност на улея, тя се хлъзна на едната му страна. Брайън беше сигурен, че ще изпадне, но Бетани сама видя опасността и успя да се претърколи обратно. Спусна се по наклона, легнала на дясната си страна, с една ръка на главата, с блуза набрана отзад чак до врата й. Ник я хвана и тя стъпи на земята.

— О, чудесно — каза задъхано Бетани. — Като че ли отново съм дете.

— Добре ли сте? — попита Ник.

— Да. Може малко да съм намокрила гащите, но съм добре.

Ник й се усмихна и се обърна отново към улея. Албърт погледна с извинение към Брайън и протегна калъфа с цигулката.

— Не бихте ли подържали това? Страх ме е, че ако падна отстрани, може да се счупи. Нашите ще ме убият. Това е Греч.

Брайън взе цигулката. Лицето му беше спокойно и сериозно, но вътрешно той се усмихваше.

— Мога ли да погледна? Свирех на една такава преди почти хиляда години.

— Разбира се — каза Албърт.

Интересът на Брайън оказа успокояващ ефект върху момчето… а той искаше точно това. Откопча трите закопчалки и отвори калъфа. Цигулката наистина беше Греч, а и не от най-лошите в тази престижна серия. Брайън си каза, че за парите, които струва, може да се купи малка кола.

— Красива е — каза той и дръпна четири струни по грифа и в малката мелодия „Кучето ми има бълхи“. Звучаха сладко и красиво. Брайън затвори и закопча калъфа отново.

— Ще я пазя. Обещавам.

— Благодаря. — Албърт застана на вратата, пое дълбоко въздух и го изпусна отново.

— Джеронимо — каза той със слабо гласче и скочи. Докато скачаше, беше мушнал ръце под мишниците си — предпазването на ръцете във всяка ситуация, в която е възможна физическа повреда, беше толкова дълбоко загнездено в него, че беше станало рефлекс. Той се спусна по задник по улея и слезе до долу невредим.

— Браво! — каза Ник.

— Нищо особено — провлечено каза Аса Коснър, излезе от улея и за малко не се спъна в собствените си крака.

— Албърт! — извика надолу Брайън. — Дръж! — Протегна се, постави калъфа с цигулката в центъра на улея и го пусна. Албърт лесно го хвана на около метър и половина преди края, мушна го под мишница и отстъпи встрани.

Дженкинс затвори очи, докато скачаше, и се смъкна до долу легнал накриво върху един от костеливите си бутове. Ник пъргаво мина откъм лявата страна на улея и хвана писателя точно когато падаше, като го спаси от неприятен удар върху бетона.

— Благодаря, младежо.

— Няма защо, приятелче.

Следващият беше Гафни, след това — плешивият. После на вратата застанаха Лоръл и Дина Белман.

— Страх ме е — каза Дина с тънък, развълнуван глас.

— Не бой се, миличка — каза Брайън. — Дори не трябва да скачаш. — Той постави ръцете си на раменете на Дина и я обърна с лице към него и с гръб към улея. — Подай ми ръце и аз ще те спусна по улея.

Но Дина ги дръпна обратно зад гърба си.

— Не вие — каза тя. — Искам Лоръл да го направи.

Брайън погледна към младичката жена с тъмната коса.

— Бихте ли го направили?

— Да — каза тя. — Ако ми кажете как точно.

— Дина вече знае. Положете я на улея, като я държите за ръце. Като легне по корем с опънати крака, ще се спусне право долу.

Ръцете на Дина бяха студени.

— Страх ме е — повтори тя.

— Миличка, ще бъде просто като спускане по пързалката на детската площадка — каза Брайън. — Мъжът с британския акцент те чака долу, за да те хване. Стои с протегнати ръце също като играч на бейзбол. — Изведнъж осъзна, че Дина не знае тези неща.

Дина погледна към него, като че ли беше съвсем глупав.

— Не от спускането. Страх ме е от това място. Мирише странно.

Лоръл, която не беше открила никаква миризма освен на собствената си пот от нерви, погледна безпомощно към Брайън.

— Миличка — каза Брайън и коленичи пред сляпото момиченце, — трябва да слезем от този самолет. Знаеш това, нали?

Стъклата на тъмните очила се обърнаха към него.

— Защо? Защо трябва да слезем от самолета? Тук няма никой.

Брайън и Лоръл се спогледаха.

— Е — каза Брайън, — не можем наистина да знаем, докато не проверим, нали?

— Аз вече знам — каза Дина. — Няма нищо за помирисване и нищо за чуване. Но… но…

— Но какво, Дина? — попита Лоръл.

Дина се заколеба. Искаше да ги накара да разберат, че не начинът, по който трябваше да напусне самолета, я безпокои. Тя се беше спускала по пързалки и вярваше на Лоръл. Лоръл нямаше да я пусне, ако беше опасно. Нещо беше лошо тук, нещо не беше наред и точно от това се страхуваше — от лошото нещо. То не беше тишината и не беше пустотата. Имаше нещо общо с тези неща, но беше нещо повече от тихо.

Нещо лошо.

Но възрастните не вярват на децата, особено на слепите деца, да не говорим за слепите момиченца. Тя искаше да им каже, че не могат да останат тук, че не е безопасно да останат тук, че трябва да подкарат самолета и да тръгнат отново. Но какво биха казали те? Добре, разбира се, Дина е права, всички обратно в самолета? По никакъв начин.

Те ще видят. Ще видят, че е празно и тогава ще се върнем обратно на самолета и ще отидем някъде другаде. Някъде, където не се чувства нещо лошо. Все още има време.

„Поне така мисля.“

— Няма значение — каза тя на Лоръл. Гласът й беше нисък и отчаян. — Сложи ме на улея.

Лоръл внимателно я нагласи. След миг Дина гледаше нагоре към нея. „Само дето всъщност не гледа — си помисли Лоръл, тя изобщо не може да гледа“, а босите й крака бяха проснати надолу върху оранжевия улей.

— Добре ли си, Дина? — попита Лоръл.

— Не — каза Дина. — Нищо не е добре тук. — И преди Лоръл да я пусне, Дина издърпа ръцете си от ръцете й и се освободи. Спусна се до долу и Ник я хвана.

Лоръл стъпи пред вратата, спусна се точно по улея и докато се плъзгаше, акуратно придържаше полата си. Останаха Брайън, дремещият пияница в задната част на самолета и онова животно, което обичаше забавленията и късането на хартия — господин Полото.

„Няма да си имам неприятности с него — беше казал Брайън, — защото не давам пукната пара какво прави.“ Сега откри, че не е съвсем така. Мъжът не играеше с открити карти. Брайън подозираше, че дори и момиченцето го знаеше, а момиченцето беше сляпо. Какво би станало, ако го оставеха и той решеше да буйства? Какво щеше да стане, ако в пристъпа на буйство решеше да влезе в кабината?

„И какво от това? Нали не можеш да отидеш никъде. Резервоарите са почти празни.“

Все пак тази мисъл не му хареса, и то не само защото в „Боинг 767“ имаше апаратура за милиони долари. Може би това, което почувства, беше неясен отглас от видяното на лицето на Дина, когато тя погледна от улея. Нещата тук бяха зле, дори по-зле, отколкото изглеждаха…, и това беше страшно, защото той не знаеше как нещата биха могли да бъдат по-зле. Самолетът обаче беше в ред. Дори и с почти празни резервоари за гориво, „Боинг“-ът беше свят, който той познаваше и разбираше.

— Твой ред е, приятелю — каза той толкова вежливо, колкото можа.

— Знаете, че ще се оплача от вас, нали? — попита Крейг Туми със странно мил глас. — Знаете ли, че смятам да съдя цялата авиокомпания за трийсет милиона долара и смятам да ви определя като главен ответник?

— Това е ваше право, господин…

— Туми. Крейг Туми.

— … господин Туми — съгласи се Брайън. Спря се за момент. — Господин Туми, знаете ли какво се е случило с нас?

Крейг погледна през отворената врата — погледна към пустия асфалт и широките, леко поляризирани стъкла на прозорците на терминала на второ ниво, където нямаше никакви щастливи приятели и роднини, които да стоят в очакване да прегърнат пътниците, нямаше нетърпеливи пътници, които да очакват извикването на техния полет.

Разбира се, той знаеше. Това беше работа на ланголиерите. Ланголиерите бяха дошли за всички тези глупави, мързеливи хора точно както баща му винаги беше казвал, че ще стане.

Със същия мил глас Крейг каза:

— В отдела за облигации на банковата корпорация „Пустинно слънце“ аз съм известен като Товарния кон. Знаете ли това? — За момент той направи пауза, очевидно чакаше Брайън да отговори по някакъв начин. Когато Брайън не го направи, Крейг продължи: — Разбира се, че не сте чували. Както не разбирате и колко важна е тази среща в „Пруденшъл сентър“ в Бостън. Не повече, отколкото ви е грижа. Но нека ви кажа нещо, капитане: от резултатите от тази среща може да зависи икономическата съдба на цели нации — от тази среща, от която ще отсъствам, когато нещата се завъртят.

— Господин Туми, всичко това е много интересно, но аз наистина нямам време…

— Време — внезапно изкрещя Крейг в лицето му. — Какво по дяволите знаете вие за времето! Аз знам всичко за времето! Времето е кратко, господине! Времето е неприятно кратко!

„Да върви по дяволите това побъркано копеле, ще го бутна“ — помисли си Брайън, но преди да го направи, Крейг Туми се обърна и скочи. Направи съвършено спускане, като същевременно придържаше куфарчето си до гърдите и това изведнъж напомни на Брайън една странна реклама на „Херц“ по телевизията — онази, в която О. Дж. Симпсън летеше над пистите по костюм и вратовръзка.

— Времето е дяволски кратко! — извика Крейг, докато се спускаше с куфарчето на гърдите си като щит, с крачоли, които се вдигаха нагоре и откриваха официалните му черни найлонови чорапи, стигащи до коленете.

Брайън промълви:

— Господи, какъв злокобен идиот! — Спря за миг пред горния край на улея, огледа още веднъж удобния, познат свят на самолета си… и скочи.

8

Десет души стояха на две малки групи под гигантското крило на „Боинг“-а с нарисуван на носа червено-син орел. В едната група бяха Брайън, Ник, плешивият мъж, Бетани Симс, Албърт Коснър, Робърт Дженкинс, Дина, Лоръл и Дон Гафни. Леко отделен от тях образуваше самостоятелна група Крейг Туми, известен още като Товарния кон. Крейг се наведе и съсредоточено изтръска калта от панталоните си с лявата си ръка. Дясната му ръка здраво стискаше около дръжката на куфарчето му. След това се изправи и се огледа с широко отворени, безразлични очи.

— И какво сега, капитане? — попита оживено Ник.

— Ти ми кажи. Кажи на всички.

Хоупуел го погледна за миг. Едната му вежда беше леко повдигната, като че ли се канеше да го пита дали говори сериозно. Брайън наклони главата си само на два сантиметра. Това беше достатъчно.

— Е, смятам, че за начало стига да влезем в терминала — каза Ник. — Кой е най-бързият начин да стигнем там? Някаква идея?

Брайън кимна към редицата от влакчета за багаж, паркирани под издадения главен терминал.

— Предполагам, че най-бързият начин да влезем без подвижен коридор би била багажната лента.

— Добре. Да се качим. Дами и господа, тръгваме ли?

Беше кратка разходка, но Лоръл, която държеше за ръка Дина, помисли, че това е най-странната разходка в живота й. Виждаше всичко сякаш отгоре, по-малко от дузина точки, които се движат бавно по широка бетонна плоскост. Нямаше вятър. Не пееха птички. В далечината не се чуваха двигатели и никакъв човешки глас не нарушаваше неестествената тишина. Дори стъпките им й се струваха не наред. Тя носеше обувки с високи токчета, но вместо високото тракане, на което беше свикнала, сякаш чуваше само леки, тъпи тупкания.

„Сякаш — помисли си тя, — това е ключовата дума. От това, че ситуацията е така странна, всичко изглежда странно. От бетона е. Високите токчета звучат по друг начин по бетон.“

Но тя и преди беше ходила с високи токчета по бетон. Не си спомняше да е чувала точно такъв звук преди. Беше някак… блед. Безсилен.

Стигнаха до паркираните влакчета за багаж. Ник се промъкна между тях начело на колоната и спря пред неподвижния конвейер, който излизаше от отвор с висящи гумени ленти. Конвейерът правеше широк кръг върху площадката, където обикновено стояха носачите, за да разтоварят платформите, след това отново влизаше в терминала през друг отвор с висящи гумени ленти.

— За какво са тези парчета гума? — попита нервно Бетани.

— Мисля, че за да предпазват от течение при студено време — каза Ник. — Нека първо аз да си мушна главата и да хвърля един поглед. Не бойте се — само за момент. — И преди някой да успее да отговори, той се метна на конвейерната лента и тръгна към един от отворите, прорязани в сградата. Стигна го, коленичи и мушна глава между гумените ленти.

„Ще чуем свистене и после тупване — ужасено си помисли Албърт, — и когато го издърпаме обратно, главата му няма да я има.“

Нямаше свистене, нямаше тупване. Когато Ник се дръпна, главата му все още беше здраво закрепена за врата му, а на лицето му имаше замислено изражение.

— Всичко е чисто — каза той и радостният му тон се видя на Албърт малко фалшив. Хайде, минавайте, приятели. Когато някой срещне някой и така нататък.

— Има ли някой там? Господине, има ли вътре мъртви хора?

— Поне аз не видях, госпожице — каза Ник. Вече беше изоставил всеки опит да се държи весело. — Цитирах погрешно стария Боби Бърнс в опит да се пошегувам. Боя се, че вместо хумор се получи безвкусица. Истината е, че изобщо не видях никого. Но нали очаквахме тъкмо това?

Така беше… но въпреки това думите му се забиха в сърцата им. Както и на самия Ник, ако се съдеше по тона му.

Един след друг те се качиха върху конвейера и запълзяха след него през висящите гумени ленти.

Дина се спря точно пред него и завъртя глава към Лоръл. По тъмните й очила пробяга светъл лъч и те за момент се превърнаха в огледала.

— Наистина не е добре тук — повтори тя и се провря от другата страна.

9

Един по един всички стъпваха в залата на главния терминал на Международното летище на Бангор странен багаж, пълзящ по спрялата лента на конвейера. Албърт помогни на Дина да слезе и всички застанаха прави, оглеждайки се в тихо учудване.

Шокиращата изненада от събуждането в самолет, който по магически начин е изпразнен от хора, беше минала — сега мястото на учудването беше заето от объркване. Никой от тях не беше влизал в напълно празен терминал на летище. Гишетата за коли под наем бяха пусти. Мониторите за пристигащите и заминаващи самолети бяха тъмни и мъртви. Никой не стоеше до гишетата, които обслужваха авиокомпаниите „Делта“, „Юнайтед“, „Нортуест“, „Еърлинк“ или „Мидкоуст“. Огромният резервоар по средата на залата с надписа „Купувайте омари от Мейн“ беше пълен с вода, но вътре нямаше никакви омари. Луминесцентните лампи на тавана бяха загасени и малкото светлина, която влизаше през вратите на отсрещната страна на широкото помещение, избледняваше още на средата на залата, поради което десетимата от полет 29 стояха скупчени в мрачно гнездо от сенки.

— Добре — каза Ник. Опитваше се да се прави на бодър, но си личеше, че е стъписан, — да опитаме с телефоните, а?

Докато той вървеше към редицата от телефони, Албърт се разходи до гишето, на компаниите за коли под наем. На рафтовете на задната стена видя папки за „Бригс“, „Хендълфорд“, „Марчант“, „Фенвик“ и „Пестълман“. Без съмнение във всяка от тях имаше договор за наемане заедно с карта на централната зона на щата Мейн, а на всяка карта имаше и стрелка с надпис „ВИЕ СТЕ ТУК“, която да сочи към град Бангор.

„Но къде сме ние всъщност? — се чудеше Албърт. — И къде са «Бригс», «Хендълфорд», «Марчант», «Фенвик» и «Пестълман»? Не са ли пренесени в друго измерение? Може би това е «Благодарният мъртвец»? Може би «Мъртвецът» се, играе някъде в щата и всички са заминали на представлението…“

Чу зад себе си сухо драскане. Подскочи и бързо се обърна, вдигна калъфа на цигулката като тояга. Пред него стоеше Бетани и поднасяше запалена клечка кибрит към цигарата си. Тя повдигна вежди.

— Изплаших ли ви?

— Малко — каза Албърт, свали калъфа и я погледна с плаха, притеснена усмивка.

— Съжалявам. — Тя загаси клечката, хвърли я на пода и дълбоко дръпна от цигарата си. — Така. Поне това е по-добре. Не посмях да запаля в самолета. Беше ме страх нещо да не избухне.

Край тях мина Боб Дженкинс.

— Знаете ли, аз ги оставих преди около десет години.

— Моля, без лекции — каза Бетани. — Имам чувството, че ако се отървем живи и здрави, ще попадна на лекции за цял месец. Твърдо. Здраво заключена.

Дженкинс повдигна вежди, но не попита за обяснение.

— Всъщност — каза той — смятах да ви помоля за една цигара. Изглежда, сега е отличен момент за подновяване на запознанството със старите навици.

Бетани се усмихна и му предложи една „Марлборо“. Дженкинс я взе и запали. Всмукна и дълго кашля от дима.

— Наистина сте отвикнали — отбеляза тя. Дженкинс се съгласи.

— Бързо ще свикна пак. Боя се, че това е истинският ужас от навика. Вие двамата забелязахте ли часовника?

— Не — каза Албърт.

Дженкинс посочи към стената над вратите на мъжката и дамската тоалетна. Часовникът на стената показваше 4:07.

— Съвпада — каза той. — Знаем, че сме били известно време във въздуха, когато се е случило да го наречем Събитието, докато намерим по-добър термин. 4:07. В източно дневно време това прави 1:07 тихоокеанско дневно време. Така че сега знаем момента.

— Виж ти, това е страхотно — каза Бетани.

— Да — каза Дженкинс, като или не забеляза, или предпочете да не забележи леката нотка на сарказъм в гласа й. — Но има нещо нередно. Бих искал навън да имаше слънце. Тогава щях да съм сигурен.

— Какво имате предвид? — попита Албърт.

— Часовниците — поне електрическите — не вършат работа. Няма ток. Но ако имаше слънце, бихме могли да получим поне груба представа колко е часът по дължината и посоката на сенките. Моят часовник показва девет без четвърт, но аз не му вярвам. Струва ми се, че е по-късно. Няма доказателство и не мога да го обясня, но е така.

Албърт се замисли за това. Огледа се. Погледна отново към Дженкинс.

— Знаете ли — каза той, — така е. Чувствам се като че ли е почти обяд. Не е ли глупаво?

— Не е глупаво — каза Бетани. — Това е просто смяна на времето при дълъг полет.

— Не съм съгласен — каза Дженкинс. — Ние пътувахме от запад на изток, госпожице. Всяко объркване в чувството за време, което изпитват пътуващите от запад на изток, е в обратна посока. Те чувстват, че е по-рано, отколкото би трябвало да бъде.

— Искам да ви попитам за нещо, за което споменахте в самолета — обади се Албърт. — Когато капитанът предположи, че трябва да има и други хора тук, вие казахте „фалшива логика“. Всъщност казахте го два пъти. Но това ми се вижда съвсем достатъчно. Ние всички бяхме заспали и ние сме тук. И ако това нещо се е случило в — Албърт погледна към часовника, — 4:07 ч. Бангорско време, почти всички в града трябва да са били заспали.

— Да — каза безизразно Дженкинс. — Тогава къде са?

Албърт се затрудни.

— Ами…

Чу се трясък — Ник беше окачил ядосано слушалката на един от телефонните автомати. Последният автомат от дългата редица — беше проверил всички.

— Никакъв сигнал — каза той. — Нищо. Нито на градските, нито на вътрешните. Брайън, към звука „не лаят кучета“ може да добавиш звук „не звънят телефони“.

— И така, какво ще правим? — попита, Лоръл. Чу далечния звук на собствения си глас и това я накара да се почувства много малка, много изгубена. До нея Дина се въртеше в бавни кръгове. Приличаше на човешки радар.

— Да се качим на горния етаж — предложи Плешивия. — Там трябва да е ресторантът.

Всички го погледнаха. Гафни изсумтя.

— Само за едно и също мислите, господине.

Плешивият мъж го погледна изпод вдигнатата си вежда.

— Първо, името ми е Руди Уоруик, а не господине — отговори той. — Второ, хората мислят по-добре, когато стомасите им са пълни. — Той сви рамене. — Просто обикновен природен закон.

— Мисля, че господин Уоруик е напълно прав — каза Дженкинс. — Всички ние бихме хапнали нещо… и ако се качим на горния етаж, може да намерим други доказателства, от които да разберем какво се е случило. Всъщност мисля, че би трябвало да намерим.

Ник сви рамене. Изведнъж видът му стана уморен и объркан.

— Защо не? — каза той. — Започвам да се чувствам като оня господин Робинзон Крузо.

В малка нестройна група тръгнаха към ескалатора, който също не работеше. Албърт, Бетани и Боб Дженкинс вървяха заедно отзад.

— Вие знаете нещо, нали? — попита изведнъж Албърт. — Какво е то?

— Може да знам нещо — го поправи Дженкинс, — а може и да не знам. За момента смятам да го запазя за себе си… освен едно предложение.

— Какво?

— Не за тебе — за младата дама. — Той се обърна към Бетани. Пестете си кибрита. Това е предложението ми.

— Какво? — изгледа го Бетани.

— Чухте ме.

— Да, мисля, че ви чух, но не схванах какво искате да кажете. Горе вероятно има будка, господин Дженкинс. Там сигурно има много кибрити. Цигари и запалки еднодневки — също.

— Съгласен съм — каза Дженкинс. — Все пак ви съветвам да пестите кибрита си.

„Отново си играе на Фило Кристи и не знам кой си“ — помисли Албърт.

Тъкмо смяташе да го каже и да помоли Дженкинс, ако може да запомни, че това не е някой от романите му, когато Брайън Енгъл спря в подножието на ескалатора толкова внезапно, че Лоръл трябваше рязко да дръпне Дина за ръката, за да предпази момиченцето от сблъскване с него.

— Гледайте къде ходите, моля ви — каза Лоръл. — Ако още не сте забелязали, момиченцето не може да вижда.

Брайън не й обърна внимание. Той оглеждаше групичката бегълци.

— Къде е господин Туми?

— Кой? — попита плешивият мъж, Уоруик.

— Младежът с неотложната среща в Бостън.

— Какво ни интересува? — попита Гафни. — Добро отърваване от лош боклук.

Но Брайън беше неспокоен. Не му харесваше мисълта, че Туми се е измъкнал и е изчезнал някъде сам. Не знаеше защо, но тази мисъл изобщо не му харесваше. Погледна към Ник. Ник сви рамене и после поклати глава.

— Не го видях да тръгва, приятелю. Занимавах се с телефоните. Съжалявам.

— Туми! — извика Брайън. — Крейг Туми! Къде сте?

Нямаше отговор. Само тази странна, потискаща тишина. И тогава Лоръл забеляза нещо — нещо, от което кожата й настръхна. Брайън беше направил фуния с ръцете си и викаше нагоре към ескалатора. При високия таван на помещение като това, трябваше да има поне малко ехо.

Но нямаше.

Съвсем никакво ехо.

10

Докато другите бяха заети долу — двамата тийнейджъри и старата кримка стояха до гишето за коли под наем, а другите гледаха към английския хулиган, който проверяваше телефоните, Крейг Туми беше изпълзял по спрелия ескалатор — тих като мишка. Той чудесно знаеше къде иска да отиде; знаеше точно какво да търси, след като стигне там.

Бързо тръгна през голямата чакалня, без да обръща внимание на празните столове и празния бар, наречен „Червения барон“. Куфарчето се поклащаше до дясното му коляно. В далечния край на залата, в началото на широк тъмен коридор, имаше табела. На нея беше написано:

ИЗХОД 5. МЕЖДУНАРОДНИ ЛИНИИ —

ПРИСТИГАНЕ

БЕЗМИТНИ МАГАЗИНИ

МИТНИЦА НА САЩ

ЛЕТИЩНА ОХРАНА

Почти беше стигнал до коридора, когато отново погледна през широките прозорци… и крачките му станаха колебливи. Бавно се приближи до стъклото и погледна навън.

Нямаше нищо интересно освен пустия бетон и неподвижното бяло небе, но въпреки това очите му постепенно се разшириха и той почувства как в сърцето му започва да се прокрадва страх.

„Те идват“ — му каза изведнъж един мъртъв глас. Беше гласът на баща му — говореше от своя малък мавзолей, сгушен в един тъмен ъгъл в сърцето на Крейг Туми.

— Не — прошепна той и от произнесената дума, върху стъклото пред устните му разцъфна облаче па̀ра. — Никой не идва.

„Ти беше лош. По-лошо. Ти беше мързелив.“

— Не!

„Да. Ти имаше среща и я пропусна. Избяга. Избяга далеч в Бангор, щата Мейн — най-глупавото място.“

— Не съм виновен — промълви той. Стискаше дръжката на куфарчето с почти болезнена сила. — Доведоха ме против желанието ми! Измамиха ме!

Никакъв отговор от вътрешния му глас. Само вълни на неодобрение. И отново Крейг почувства, че се намира под налягане — ужасно, непрекъснато налягане — теглото на хиляди метри морска вода. Вътрешният глас можеше да не му казва, че за него няма извинение — Крейг го знаеше. Знаеше го отдавна.

„ТЕ бяха тук… и ще се върнат. Ти знаеше това, нали?“

Той знаеше. Ланголиерите щяха да се върнат. Щяха да се върнат за него. Той никога не ги беше виждал, но знаеше колко са ужасни. А единствено той ли го знаеше? Май че не.

Помисли си, че може би и сляпото момиченце знае нещо за ланголиерите.

Но това нямаше значение. Единственото нещо, което имаше значение, беше да стигне до Бостън, преди ланголиерите да дойдат в Бангор от ужасното си съдбоносно леговище, за да го изядат жив и крещящ. Трябваше да стигне до тази среща в „Пруденшъл сентър“, трябваше да им каже какво е направил и тогава щеше да бъде…

Свободен.

Щеше да бъде свободен.

Крейг се отдръпна от прозореца, отдръпна се от пустотата и мъртвилото и тръгна по коридора под табелата. Премина покрай празните магазини, без да ги погледне. След тях стигна до вратата, която търсеше. На нея беше закачена малка правоъгълна табелка — точно над шпионката. „ЛЕТИЩНА ОХРАНА“.

Трябваше да влезе вътре. Независимо как — трябваше да влезе.

„Всичко това… тази лудост… не бива да остане в мен. Не бива да е в мен. Вече не.“

Протегна ръка и докосна звънеца на канцеларията на летищната охрана. На мястото на пустия поглед в очите му се четеше твърда решителност.

„Живях под напрежение дълго, много дълго време. Откакто станах на седем години? Не — мисля, че започна дори по-рано. Фактът е, че, откакто се помня, винаги съм бил под напрежение. Последното късче лудост е просто нова вариация. Вероятно става точно това, което каза мъжът в охлузеното спортно сако: опит. Агенти от някаква секретна правителствена служба или някаква зловеща външна сила провеждат опит. Но нали реших повече да не участвам в някакви опити. Не ме интересува, дори това да е работа на баща ми или на майка ми, или на декана на Факултета по управление, или на Управителния съвет на банковата корпорация «Пустинно слънце». Реших да не участвам. Реших да избягам. Реших да стигна до Бостън и да свърша това, което планирах да направя, когато за пръв път представих проекта за покупка на аржентински облигации. Ако не го направя…“

Но той знаеше какво щеше да се случи, ако не го направи.

Щеше да полудее.

Опита да отвори вратата. Дръжката не се помръдна, но когато натисна вратата със слабо несигурно движение, вратата се отвори. Или е била оставена незаключена, или се е отключила, когато е спрял токът и системите за охрана са се изключили. Крейг не се интересуваше от причината. Важното беше, че нямаше да има нужда да си мачка дрехите, докато се опитва да пропълзи през вентилационната шахта например. Все още беше твърдо решен да се появи на срещата преди края на деня и не искаше дрехите му да са изцапани с кал и масло, когато стигне там. Една от простите и безусловни истини на живота му беше: хората с мръсни костюми не заслужават доверие.

Бутна вратата и влезе.

11

Брайън и Ник стигнаха първи до ескалатора, другите се скупчиха около тях. Бяха в централната чакалня на Международното летище на Бангор — широк правоъгълник, пълен с леки пластмасови седалки, към облегалките за ръце на някои от тях имаше монтирани телевизори, включващи се с пускане на монета. Биеше на очи стената с простиращи се от тавана до пода прозорци от поляризирано стъкло. Непосредствено вляво от тях бяха будката за вестници и пунктът за контрол на пътниците, който обслужваше изход 1; отдясно, на другата страна на залата, бяха барът „Червения барон“ и ресторантът „Седмото небе“. След ресторанта започваше коридор, който водеше до канцеларията на летищната охрана и пристройката за пристигане на международните линии.

— Хайде — обади се Ник, а Дина каза:

— Чакайте.

Говореше със силен, настойчив глас и всички се обърнаха към нея с любопитство.

Дина пусна Лоръл и вдигна двете си ръце. Пъхна палци зад ушите си и разпери пръстите си като ветрила. После просто остана така, неподвижна като стълб в тази странна и доста зловеща поза.

— Какво? — започна Брайън.

— Ш-ш-шт! — изсъска Дина с рязък, нетърпящ възражение тон.

Обърна се леко наляво, след това — в другата посока, докато бялата светлина, която идваше през прозорците падна пряко върху нея и превърна без друго бледото й лице в нещо призрачно и свръхестествено. Тя свали тъмните си очила. Очите под тях бяха големи, черни и не съвсем празни.

— Там — каза тя със слаб, унесен глас и Лоръл усети как ужасът започна да обхваща сърцето й с ледени пръсти. И не беше единствена. Бетани се прислони по-близо до нея от едната й страна, а Дон Гафни се приближи от другата.

— Там — аз мога да усещам светлината. Казват, че по това личало, че ще мога да виждам отново. Винаги мога да усещам светлината. Нещо като топлина вътре в главата ми.

— Дина, какво… — попита Брайън.

Ник го смушка с лакът. Лицето на англичанина беше строго и мрачно, челото му — нарязано от бръчки.

— Тихо, приятел.

— Светлината и… тук.

Тя бавно се отдалечи от тях, с ръце все още разперени зад ушите, с лакти, обърнати напред, за да посрещнат всеки предмет, който може да се изпречи на пътя й. Вървеше напред, докато не стигна на половин метър от прозореца. Тогава бавно протегна ръка, докато пръстите й докоснат стъклото. Приличаха на очертания на черна морска звезда на фона на бялото небе. Тя промърмори със слаб, нещастен, някак замечтан глас.

— Стъклото също е лошо.

— Дина? — обади се Лоръл.

— Ш-ш-шт! — прошепна момичето, без да се обръща. Стоеше до прозореца като дете, което чака баща си да си дойде от работа. — Чувам нещо.

Тези прошепнати думи навяха безмълвен и непонятен ужас в съзнанието на Албърт. Той усети натиск върху раменете си и като погледна надолу, видя, че е скръстил ръце на гърдите си и ги притиска силно.

Брайън слушаше напълно съсредоточен. Чуваше собственото си дишане и дишането на другите… но не чуваше нищо друго. „Тя си въобразява. Това е всичко.“

Но се чудеше.

— Какво? — попита настойчиво Лоръл. — Какво чуваш, Дина?

— Не знам — каза детето, без да се извръща от прозореца. — Много е слабо. Помислих си, че го чувам, когато слязохме от самолета, но после реших, че само си въобразявам. Сега го чувам по-добре. Чувам го дори през стъклото. Звучи като… малко като овесени ядки, когато ги залееш с мляко.

Брайън се обърна към Ник и тихо попита:

— Чуваш ли нещо?

— Абсолютно нищо — каза Ник също така тихо. — Но тя е сляпа. Тя е свикнала да използва ушите си с двойно натоварване.

— Мисля, че това е истерия — каза Брайън. Кой знае защо шепнеше, а устните му почти докосваха ухото на Ник. Дина се извърна от прозореца.

— Чуваш ли нещо? — започна да имитира тя. — Абсолютно нищо. Но тя е сляпа. Тя е свикнала да използва ушите си с двойно натоварване. Мисля, че това е истерия.

— Дина, за какво говориш? — попита Лоръл, объркана и уплашена. Тя не беше чула приглушения разговор на Брайън и Ник, въпреки че стоеше много по-близо до тях от Дина.

— Попитай тях — каза Дина. Гласът й трепереше. — Не съм луда! Сляпа съм, но не съм луда!

— Добре — каза Брайън стреснато. — Добре, Дина.

Обърна се към Лоръл.

— Говорех на Ник. Тя ни чу. Чак оттам, от прозореца ни чу.

— Имаш страхотни уши, миличка — каза Бетани.

— Чувам, каквото чувам — каза Дина. — И чувам нещо отвън. Оттам. — Тя посочи през стъклото на изток. Невиждащите й очи се движеха от човек на човек. — И то е лошо. То е ужасен звук, странен звук.

— Ако разберете какво е, малка госпожице, това може би ще ни помогне — каза колебливо Дон Гафни.

— Не мога — каза Дина. — Но знам, че е по-близо, отколкото беше. — Тя си сложи черните очила, ръката й трепереше.

— Трябва да излезем оттук. И трябва да излезем бързо. Защото нещото идва. Лошото нещо, което прави овесения шум.

— Дина — каза Брайън, — самолетът, с който дойдохме, е останал почти без гориво.

— Тогава трябва да му добавите! — изкрещя пронизително Дина. То идва, не разбирате ли? — То идва и, ако не сме си отишли, когато стигне тук, ще умрем! Всички ще умрем!

Гласът й се прекърши и тя захлипа. Тя не беше гадателка или медиум, а само малко момиче, осъдено да изживее ужаса си в почти пълна тъмнина.

Втурна се към тях почти загубила самообладание. Лоръл я хвана, преди да успее да се спъне в шнуровете, с които беше ограден пътят към пункта за проверка на пътниците, и я притисна здраво. Опита се да я успокои, но последните думи на детето отекваха силно в объркания й, ужасен ум: „Ако не сме си отишли, когато стигне тук, ще умрем! Всички ще умрем!“

12

Крейг Туми чу как малката ревла пищи някъде отзад, но не обърна внимание. Беше открил онова, което търсеше, в третото шкафче, в което погледна — на него имаше надпис „Маркей“. Обядът на господин Маркей — сандвич, който се подаваше от кафява кесия, беше на най-горния рафт. Обувките на господин Маркей бяха на най-долния рафт. На една и съща кука висяха чисто бяла риза и ремък с кобур. От кобура се подаваше дръжката на служебния револвер на господин Маркей.

Крейг откопча кобура и извади револвера. Не разбираше много от оръжия — може би този беше калибър 32, 38 или дори 45 — само тези знаеше, — но не беше глупав и след като го повъртя няколко секунди, успя да отвори барабана. Всичките шест гнезда бяха заредени с патрони. Натисна цилиндъра обратно на мястото му, кимна, когато чу щракването, после разгледа ударника и двете страни на дръжката. Търсеше предпазител, но не виждаше да има такъв. Сложи пръста си на спусъка и натисна, докато видя как и ударникът, и барабанът леко помръднаха. Кимна доволно.

Обърна се и изведнъж внезапно усети най-голямата самота в целия си съзнателен живот. Револверът сякаш натежа и ръката му увисна. Сега стоеше с приведени рамене, куфарчето му висеше в дясната ръка, а пистолетът на охраната — в лявата. Лицето му беше безкрайно нещастно. Изведнъж той си припомни нещо, за което не се беше сещал от години: Крейг Туми, дванайсетгодишен, легнал в леглото и потръпващ от парещите сълзи, които текат по лицето му. В другата стая магнетофонът е пуснат докрай и майка му пее заедно с Мерили Ръш с гъгнивия си, пиянски глас: „Наричай ме ангел… на утрото, мила… докосни ме… преди да си отидеш, мила…“

Легнал на леглото. Разтреперан. Разплакан. Без да издава звук. С една — единствена мисъл: „Защо не можеш да ме обичаш и да ме оставиш на мира, мамо? Защо не можеш просто да ме обичаш и да ме оставиш на мира?“

— Не искам да сторя зло на никого — промърмори Крейг Туми през сълзи. — Не искам, но това… това е непоносимо.

На отсрещната стена на стаята имаше телевизионни монитори — всички изгасени. За миг, докато ги гледаше, истината за това, което се беше случило, което още се случваше, почти стигна до него. За миг тя почти премина през сложната му система от нервни щитове и нахлу в бомбоубежището, в което той живееше живота си.

„Всички вече ги няма, Креги-беги. Целия свят го няма, освен тебе и хората, които бяха на този самолет.“

— Не — изстена той и падна в един от столовете, наредени около покритата с мушама кухненска маса, — не, не е така. Просто не е така. Отхвърлям тази идея. Напълно я отхвърлям.

„Ланголиерите бяха тук и ще се върнат — каза баща му. Гласът му заглуши гласа на майка му, както ставаше винаги. — По-добре е да те няма, когато дойдат… или знаеш какво ще се случи.“

Много добре знаеше. Щяха да го изядат. Ланголиерите щяха да го изядат. На масата имаше циклостилен отпечатък с график на дежурствата. Крейг пусна куфарчето си и сложи револвера върху мушамата. После вдигна графика, погледна го за момент с невиждащи очи и започна да къса дълга ивица от лавата му страна. „Къс-с-с-с“…

Скоро гледаше хипнотизиран към купа тънки ивици — може би най-тънките досега! — който покриваше масата. Но студеният глас на баща му не го напускаше:

„Или знаеш какво ще се случи.“

ГЛАВА 5

КУТИЙКА КИБРИТ. ПРИКЛЮЧЕНИЕТО НА САНДВИЧА СЪС САЛАМ. НОВ ПРИМЕР НА ДЕДУКТИВНИЯ МЕТОД. ЕВРЕИНА ОТ АРИЗОНА СВИРИ НА ЦИГУЛКА. ЕДИНСТВЕНИЯТ ЗВУК В ГРАДА.

1

Тишината, застинала след предупреждението на Дина, най-накрая беше нарушена от Робърт Дженкинс.

— Имаме някои проблеми — каза той със сух лекторски глас. — Ако Дина чува нещо — а след забележителната демонстрация, която ни направи, аз съм склонен да мисля, че тя чува, — би било от полза, ако тя разбере какво е. Ние не знаем. Това е първият проблем. Другият проблем е липсата на гориво в самолета.

— Отвън има един „Боинг 727“ — каза Ник, — стои долепен до ръкава. Можеш ли да караш 727, Брайън?

— Да — каза Брайън.

Ник разпери ръце към Боб и сви рамене, сякаш искаше да каже: „Ето — един от възлите вече е разплетен.“

— Ако допуснем, че излетим отново, къде ще отидем? — продължи Боб Дженкинс. — Трети проблем.

— Далече — каза веднага Дина. — Далече от този звук. Трябва да избягаме далече от този звук и от това, което го издава.

— Колко време мислиш, че имаме? — я попита внимателно Боб. — Колко време остава, преди то да стигне тук, Дина? Имаш ли изобщо някаква представа?

— Не — каза тя от безопасния обръч, свит от ръцете на Лоръл. — Мисля, че все още е далече. Мисля, че има време. Но…

— Тогава предлагам да направим точно както предложи господин Уоруик — каза Боб. — Да отидем отсреща в ресторанта, да хапнем и да обсъдим какво следва. Храната оказва полезно въздействие върху това, което мосю Поаро с любов нарича „малките сиви клетки“.

— Не трябва да чакаме — каза Дина разтревожено.

— Петнайсет минути — каза Боб. — Не повече. Дори и на твоята възраст, Дина, би трябвало да знаеш, че първо трябва да се извърши полезно мислене, а след това — полезно действие.

Изведнъж Албърт осъзна, че писателят на мистерии имаше свои собствени причини да отиде в ресторанта. Малките сиви клетки на господин Дженкинс бяха в идеално работно състояние или поне той вярваше, че е така — и след невероятно точната оценка на ситуацията, която беше направил на борда на самолета, Албърт желаеше поне да му даде възможност да се усъмни.

„Дженкинс иска да ни покаже нещо или да ни докаже нещо“ — помисли си той.

— Все пак нали имаме петнайсет минути? — продължаваше Боб.

— Ами… — каза неохотно Дина — Предполагам.

— Чудесно — каза живо Боб. — Решено. — И се отправи към ресторанта, като че ли смяташе, че е в реда на нещата другите да го последват.

Брайън и Ник се спогледаха.

— По-добре да отидем с него — каза тихо Албърт. — Мисля, че той разбира нещата.

— Какви неща? — попита Брайън.

— Не знам точно, но мисля, че може би си струва да разберем.

Албърт последва Боб, Бетани последва Албърт. Другите тръгнаха след тях. Лоръл водеше Дина за ръка. Момиченцето беше силно пребледняло.

2

Ресторантът „Седмото небе“ всъщност представляваше кафе с хладилен шкаф, пълен с напитки и сандвичи, и ламаринен тезгях, простиращ се покрай дълга маса за подгряване, разделена на отделения. Всички отделения бяха празни и блестящо чисти. Върху скарата нямаше и най-малка следа от мазнина. Чашите — здрави стъклени ресторантски чаши с наръбени стени — бяха наредени на пирамиди върху задните рафтове заедно с богат избор от още по-здрави чаши за кафе и чай.

Робърт Дженкинс стоеше до касата. Когато Албърт и Бетани влязоха, той каза:

— Може ли да ми дадете още една цигара, Бетани?

— Я, вие сте бил голям авантаджия — каза тя, но тонът й беше доброжелателен. Извади кутията си „Марлборо“ и я тръсна, за да се покаже цигара. Той взе цигарата, а после, когато тя извади и кибрита, докосна ръката й.

— Ще използвам една от тези. — До касата имаше купа, пълна с кибрити с реклама на Икономическото училище в Ла Сал. До купата имаше малък надпис „ЗА ПРИЯТЕЛИТЕ НИ, ОСТАНАЛИ БЕЗ КИБРИТ“. Боб взе една кутийка, отвори я и извади една клечка.

— Разбира се, но защо?

— Точно това ще разберем — каза той. Погледна към другите. Те стояха наоколо в полукръг и гледаха — всички, освен Руди Уоруик, който беше отишъл зад щанда за сервиране и отблизо изучаваше съдържанието на хладилния шкаф.

Боб драсна клечката. Тя остави върху драскалото малко бяло петно, но не се запали. Той я драсна отново — със същия резултат. При третия опит картонената клечка се огъна. По-голяма част от главичката и вече я нямаше.

— Я виж ти — каза той без ни най-малка изненада в гласа. — Май са мокри. Да опитаме една кутийка от дъното, може ли? Те трябва да са сухи.

Зарови ръка към дъното на купата, няколко от горните кибрити се разпиляха по тезгяха. Според Албърт бяха съвършено сухи. Зад него Ник и Брайън отново се спогледаха.

Боб измъкна нова кутийка кибрит, извади клечка и я драсна. Тя не се запали.

— По дяволите — каза той. — Изглежда открихме и друг проблем. Мога ли да взема на заем вашия кибрит, Бетани?

Тя му го подаде, без да каже дума.

— Почакайте — каза бавно Ник. — Какво ви е известно, приятелю?

— Само това, че тази ситуация е довела до повече последствия, отколкото си мислехме отначало — каза Боб. Очите му бяха достатъчно спокойни, но лицето, от което гледаха, беше измъчено. — И имам идеята, че може да сме направили една голяма грешка. Което е доста разбираемо при тези обстоятелства… но докато не поправим представите си в това отношение, не вярвам да можем да постигнем прогрес.

— Бих я нарекъл грешка на перспективата.

Уоруик се връщаше към тях. Беше си избрал пакетирани сандвич и бутилка бира.

Придобивките му, изглежда, бяха го развеселили чувствително.

— Какво става, хора?

— Да пукна, ако знам — каза Брайън, — но не ми харесва много.

Боб Дженкинс извади една от клечките от кутийката на Бетани и я драсна.

Тя се запали от първото драскане.

— А — каза той и доближи пламъка до върха на цигарата си. Димът миришеше невероятно остро, невероятно приятно за Брайън и в този миг той осъзна причината за това — това беше единственото нещо, което беше подушил, като се изключи лекият аромат на лосиона след бръснене на Ник и парфюмът на Лоръл. В следващия миг Брайън разбра, че усеща и миризма на пот от спътниците си.

Боб все още държеше запалената клечка в ръка. Отново отвори кутийката, която беше извадил от кутията, така че се показваха всички клечки и допря запалената клечка до главичките на останалите. Дълго време нищо не се случи. Писателят раздвижи пламъка напред — назад по главичките на клечките, но те не се запалиха. Другите гледаха слисани.

Накрая се чу лек съскащ звук и някои от клечките бледо живнаха за миг. Но всъщност изобщо не се запалиха, появи се слаба светлина и загасна. Вдигнаха се няколко малки пушечета — пушек, които изглежда, изобщо не миришеше.

Боб се озърна и тъжно се усмихна.

— Дори това — каза той, — е повече, отколкото очаквах.

— Добре — каза Брайън. — Кажете ни. Знам, че…

В този момент Руди Уоруик издаде вик на отвращение. Дина слабо изпищя и се притисна по-близо до Лоръл. Албърт почувства как сърцето му подскочи високо в гърдите.

Руди беше разгънал сандвича си — на Брайън му се видя като сандвич със салам и сирене — и беше отхапал голяма хапка. Сега я изплю на пода с гримаса на отвращение.

— Развален е — извика Руди. — О, по дяволите! Мразя това!

— Развален? — каза бързо Боб Дженкинс. Очите му светнаха като сини електрически искри. — Съмнявам се да е така. Обработеното месо е така натъпкано с предпазващи вещества, че издържа поне осем часа на горещо слънце. А от часовниците знаем, че електрозахранването в този хладилен шкаф е спряло преди по-малко от пет часа.

— Може би не — намеси се Албърт. — Нали тъкмо вие казахте, че усещате, че е по-късно, отколкото показват часовниците ни.

— Да, но не мисля… Шкафът беше ли още студен, господин Уоруик? Когато го отворихте, шкафът беше ли още студен?

— Не точно студен, но хладен — каза Руди. — Но този сандвич се е скапал съвсем. Моля дамите да ме извинят. Ето. — Той го протегна напред. — Ако мислите, че не е развален, опитайте го вие.

Боб впери поглед в сандвича, като че ли събра смелост и направи точно това — отхапа малка хапка от недокоснатата половина. Албърт видя как по лицето му премина израз на отвращение, но той не изхвърли храната мигновено. Сдъвка я веднъж-два пъти… после се извърна и я изплю в ръка. Хвърли полусдъвканата хапка в кошчето за отпадъци под рафта с подправките и пусна след нея останалата част от сандвича.

— Не развален — каза той. — Безвкусен. Даже не точно това. Като че ли няма съдържание. — Устата му се разтегли в израз на отвращение. — Говорим за нещата, че са безвкусни — безсолен ориз, варени домати — но и най-безвкусната храна има някакъв вкус, мисля аз. Тази нямаше никакъв. Беше като да дъвчеш хартия. Не се учудвам, че сте помислили, че е развален.

— Беше развален — повтори упорито плешивият мъж.

— Опитайте бирата си — подкани Боб. — Тя не би трябвало да е развалена. Капачката си е затворена, а затворена бутилка бира не би трябвало да се развали, дори и ако не е в хладилник.

Руди погледна замислено към бутилката „Будвайзер“ в ръката си, после поклати глава и я подаде на Боб.

— Вече не я искам — каза той. Погледна към хладилния шкаф. Погледът му беше зъл, като че ли очакваше, че Дженкинс си е направил с него лоша шега.

— Ще я опитам, ако трябва — каза Боб, — но вече веднъж подложих тялото си на научен опит. Някой друг ще опита ли тази бира? Мисля, че е много важно.

— Дайте я — каза Ник.

— Не. — Беше Дон Гафни. — Дайте я на мен. Бих пийнал бира, за бога. Пил съм я и топла и не съм се повредил от това.

Той взе бирата, развинти капачката и я надигна. След миг се изви и изплю всичко на пода.

— Боже! — извиха той. — Безвкусна. Напълно безвкусна.

— Така ли? — попита Боб тържествуващо. — Добре! Чудесно! Нещо, което всички виждаме! — Той бързо премина зад щанда и взе една от чашите от долния рафт. Гафни беше оставил бутилката до касата и Брайън внимателно гледаше как Боб Дженкинс я взе. В гърлото на бутилката не се виждаше никаква пяна. „Все едно, че вътре има вода“ — си помисли той.

Обаче това, което изля Боб, не приличаше на вода — приличаше на бира. Дегазирана бира. Нямаше пяна. По вътрешната страна на чашата полепнаха няколко мехурчета, но нито едно от тях не излезе с шум към повърхността на течността.

— Добре — каза бавно Ник, — безвкусна е. Понякога се случва. Капачката не е била завинтена докрай в завода и газът излита. От време на време на всеки се е случвала дегазирана бира.

— Но когато добавите и сандвича със салам без никакъв вкус, това вече ни подсеща за нещо, нали?

— Подсеща ни за какво? — избухна Брайън.

— Момент — каза Боб. — Нека първо се погрижим за протеста на господин Хоупуел, може ли? — Той се обърна, сграбчи няколко чаши с две ръце (няколко други паднаха от щанда и се пръснаха на вода), после започна да ги разполага по щанда с пъргавината на барман. — Дайте ми още бира. И няколко безалкохолни напитки заедно с нея.

Албърт и Бетани отидоха до хладилния шкаф и взеха всеки по четири-пет бутилки наслуки.

— Той луд ли е? — попита тихо Бетани.

— Не мисля — каза Албърт. Имаше смътна представа какво се опитва да им покаже писателят… и не харесваше подхода му. — Помниш ли, че ти каза да пазиш кибрита си? Той е знаел, че ще се случи нещо подобно. Затова толкова настояваше да ни доведе в ресторанта. Искаше да ни покаже.

3

Графикът за дежурствата беше разкъсан на три дузини тесни ивици и сега ланголиерите бяха по-близо. Крейг чувстваше приближаването им върху съзнанието си — нова тежест.

Нова непоносима тежест.

Време беше да тръгва.

Взе пистолета и куфарчето си, после стана и излезе от стаята на охраната. Тръгна бавно и докато вървеше, репетираше: „Не искам да ви застрелям, но ще го направя, ако се наложи. Закарайте ме в Бостън. Не искам да ви застрелям, но ще го направя, ако се наложи. Закарайте ме в Бостън.“

— Ще го направя, ако се наложи — мърмореше Крейг, докато вървеше обратно към чакалнята. — Ще го направя, ако се наложи. — Пръстът му намери ударника на пистолета и го вдигна назад.

Като стигна до средата на залата, вниманието му отново беше привлечено от бледата светлина, която влизаше през прозорците и той се обърна натам. Усещаше, че бяха там. Ланголиерите. Бяха изяли безполезните, ненужни хора и сега се връщаха за него. Той трябваше да отиде в Бостън. Това беше единственият начин, който знаеше, за да спаси останалите части от себе си… защото смъртта на другите щеше да бъде ужасна. Смъртта им наистина щеше да бъде ужасна.

Тръгна бавно към прозорците и погледна навън, без да обръща внимание — поне засега — на тихия говор на другите пътници зад гърба си.

4

Боб Дженкинс наливаше по малко от всяка бутилка в чашата си. Съдържанието на всяка беше безвкусно като първата бира.

— Убедихте ли се? — попита той Ник.

— Да — каза Ник. — Ако знаеш какво става тук, приятелю, изпей го. Моля те, изпей го.

— Имам идея — каза Боб. — Не е… Боя се, че не е много утешително, но аз съм един от онези хора, които вярват, че в края на краищата да знаеш винаги е по-добре — по-безопасно, отколкото да си в неведение, независимо от това, колко обезкуражен може да се почувстваш, когато разбереш някои факти. Прав ли съм?

— Не — каза веднага Гафни.

Боб сви рамене и се усмихна кисело.

— Независимо дали съм прав, или не, аз държа на твърдението си. И преди да кажа още нещо, искам да ви помоля всички да огледате това място и да ми кажете какво виждате.

Те се огледаха, така жестоко съсредоточени върху малките групи маси и столове, че никой не забеляза Крейг Туми, който стоеше в другата част на чакалнята с гръб към тях, впил поглед в асфалта навън.

— Нищо — каза накрая Лоръл. — Съжалявам, но не виждам нищо. Вашите очи сигурно са по-остри от моите, господин Дженкинс.

— Ни най-малко. Аз виждам, каквото и вие: нищо. Но летищата работят денонощно. Когато това нещо — това Събитие — се е случило, сигурно е бил най-слабо оживеният момент от двайсет и четиричасовия цикъл, но на мен ми е трудно да повярвам, че тук не е имало поне няколко души, които да пият кафе или може би да ядат ранна закуска. Хора по поддръжката на самолетите. Персонал на летището. Може би шепа пътници, чакащи връзка, които са предпочели да спестят пари, като прекарат часовете от полунощ до шест или седем часа в терминала вместо в някой близък мотел. Когато отначало слязох от конвейера за багаж и се огледах, се почувствах съвършено разстроен. Защо? Защото летищата никога не са напълно пусти — точно както никога не са напълно пусти полицейските и противопожарни служби. Сега погледнете отново и се запитайте следното: къде са недоядените ястия, недопитите чаши? Помните ли недоядения сладкиш и недопитото кафе до мястото на пилота в кабината? Тук няма нищо такова. Къде е и най-малкият знак, че когато това Събитие се е случило, тук изобщо е имало някакви хора?

Албърт се огледа отново и каза бавно:

— Няма лула на палубата, нали? — Боб го погледна внимателно.

— Какво? Какво казваш, Албърт?

— Когато бяхме на самолета — каза бавно Албърт, — се сетих, че съм чел за онзи кораб „Мария Селеста“. Някой го беше забелязал да се носи по течението безцелно. Е… всъщност не да се носи по течението според мен, защото в книгата пишеше, че платната били вдигнати, но когато хората, които го открили, стъпили на борда, на „Мария Селеста“ нямало никого. Вещите си били там и на печката се готвела храна. Някой дори намерил лула на палубата. Тя още горяла.

— Браво — извика Боб почти трескаво. Сега всички гледаха към него и никой не видя Крейг Туми, който вървеше бавно към тях. Пистолетът, който беше намерил, вече не беше насочен към пода.

— Браво, Албърт! Започна да разбираш! А има и още едно известно изчезване — цяла колония от преселници, на едно място, наречено остров Роунок, мисля до брега на Северна Каролина. Всички изчезнали, но оставили следи от лагерни огньове, къщи в безпорядък и купчини боклук. Сега, Албърт, направи следващата стъпка. С какво още този терминал се различава от нашия самолет?

За миг Албърт погледна, без да разбира нищо, а после в очите му просветна разбиране.

— Пръстените! — извика той. — Чантичките! Портфейлите! Парите! Хирургическите гвоздеи! Тук няма нищо такова!

— Правилно — каза тихо Боб. — Сто процента правилно. Както казваш, тук няма нищо такова. Но то беше на самолета, когато оцелелите се събудиха, нали? В кабината имаше даже чаша кафе и недояден датски сладкиш. Еквивалентът на лулата на предната палуба.

— Мислите, че сме отлетели в друго измерение, нали? — каза Албърт. Гласът му беше изпълнен с благоговение. — Точно като във фантастичен разказ.

Главата на Дина клюмна на една страна и за миг тя поразително приличаше на Нипър — кучето върху етикетите на старите плочи „Виктор“.

— Не — каза Боб, — аз мисля…

— Внимавайте — извика рязко Дина. — Чувам някакво…

Беше закъсняла. След като Крейг Туми преодоля парализата, която го беше обхванала, и започна да се движи, той се движеше бързо. Преди Ник или Брайън да могат да направят нещо повече освен да започнат да се обръщат, той беше обгърнал с една ръка гърлото на Бетани и я теглеше назад. Насочи пистолета към слепоочието й. Момичето издаде отчаян, ужасен писък.

— Не искам да я застрелям, но ще го направя, ако се наложи — задъхано каза той. — Закарайте ме в Бостън. — Очите му вече не бяха пусти; те хвърляха на всички страни погледи, пълни с ужасена, параноидна интелигентност. — Чувате ли ме? Закарайте ме в Бостън.

Брайън тръгна към него, а Ник сложи ръка върху гърдите му, без да отделя очи от Крейг.

— Спокойно, колега — каза той с нисък глас. — Няма да е безопасно. Приятелят ни тук съвсем е откачил.

Бетани скимтеше, затисната от лакътя на Крейг.

— Душите ме! Моля, престанете да ме душите!

— Какво става? — извика Дина. — Какво има?

— Престани! — извика Крейг на Бетани. — Престани да се въртиш! Ще ме накараш да направя нещо, което не искам! — Той натисна дулото на пистолета в слепоочието й. Тя продължи да се съпротивлява и Албърт изведнъж осъзна, че тя не разбира, че той има пистолет — въпреки че почти го беше забучил в черепа й, тя не разбираше.

— Спри! — извика рязко Ник. — Спри да се съпротивляваш!

За пръв път в своя съзнателен живот Албърт откри, че не само мисли като Евреина от Аризона, но може би е и призван да действа като този приказен герой. Без да сваля очи от лудия с полото, той бавно започна да вдига калъфа с цигулката. Туми не гледаше към него — очите му бързо прескачаха ту върху Брайън, ту върху Ник, а ръцете му бяха заети — в буквалния смисъл — да държи Бетани.

— Не искам да я застрелям — повтаряше Крейг, а ръката му се плъзна нагоре, когато момичето се дръпна назад, блъсна го с хълбок в слабините и Бетани впи зъби в китката му.

— Ох! — изкрещя Крейг. — О-ох!

Хватката се разхлаби. Бетани се изплъзна. Албърт скочи напред и вдигна калъфа с цигулката, докато Туми насочваше пистолета към Бетани. Лицето на Туми беше сгърчено в гримаса на болка и гняв.

— Не, Албърт! — изкрещя Ник.

Крейг Туми видя движението на Албърт и премести дулото към момчето. За миг Албърт погледна право в него — не приличаше на нито един от сънищата и фантазиите му. Да гледаш в дулото беше като да гледаш в отворен гроб.

„Може би тук направих грешка“ помисли си той и тогава Крейг натисна спусъка.

5

Вместо изстрел се чу леко пукване — звук на стар детски тапешник — не повече. Албърт почувства как нещо го чукна в гърдите по тениската му с надпис „Кафе Хардрок“, без да има време да разбере, че по него са стреляли, след което стовари калъфа с цигулката върху главата на Крейг. Чу се твърд удар, който той усети с целите си ръце, и в съзнанието му изведнъж заговори възмутеният глас на баща му: „Какво ти става, Албърт? Не може да се прави така със скъп музикален инструмент!“

След което цигулката отскочи и отвътре се чу рязък звън. Една от месинговите панти се вряза в челото на Туми и кръвта бликна с удивителна сила. После коленете на мъжа се подкосиха и той падна пред Албърт с бързината на експресен асансьор. Албърт видя как очите му се подбелиха — и след миг Крейг Туми лежеше в краката му в безсъзнание.

Луда, но някак си чудесна мисъл за миг изпълня ума на Албърт: „Боже, никога в живота си не съм свирил по-добре!“ — После той осъзна, че не може да си поеме дъх. Обърна се към другите, ъглите на устата му се извиха в стисната, леко смутена усмивка.

— Мисля, че ми вкараха куршум — каза Аса Коснър, после светът се разпадна на сиви сенки, собствените му колене се подкосиха и той се строполи на пода върху калъфа на цигулката си.

6

Остана в безсъзнание по-малко от трийсет секунди. Когато се свести, Брайън леко го пляскаше по бузите и го гледаше загрижено. Бетани беше коленичила до него и го гледаше с възторжени очи. Зад нея Дина Белман още плачеше в прегръдките на Лоръл. Албърт погледна отново към Бетани и почувства как сърцето му — явно все още цяло — изпълва гърдите му.

— Евреина от Аризона е пак на коня си — промълви той.

— Какво, Албърт? — попита тя и го погали по бузата. Ръката й беше чудно мека, чудно прохладна. Албърт реши, че е влюбен.

— Нищо — каза той и тогава пилотът отново го плясна по лицето.

— Добре ли си, момче? — питаше Брайън. — Добре ли си?

— Мисля, че да — каза Албърт. — Стига вече, а? Казвам се Албърт. За приятелите ми — Аса. Лошо ли ме улучиха? Още не усещам нищо. Можете ли да спрете кръвта?

Ник Хоупуел клекна до Бетани. На лицето му беше изписана смутена, недоверчива усмивка.

— Мисля, че ще го преживееш, приятелче. Не съм виждал още такова нещо през живота си… а съм видял доста. Вие, американците, сте твърде глупави, за да не ви обича човек. Дай си ръката и ще ти дам един сувенир.

Албърт протегна ръка, която трепереше неудържимо от нервната реакция, и Ник пусна нещо в нея. Албърт го поднесе до очите си и видя, че беше куршум.

— Взех го от пода — каза Ник. — Даже не се е сплескал. Трябва да те е улучил точно в гърдите — на ризата ти има малък белег от барут — и после да е отскочил. Засечка. Бог наистина те обича, приятелче.

— Мислех си за кибрита — каза слабо Албърт. — И, изглежда, мислех, че пистолетът изобщо няма да гръмне.

— Беше много смело и много глупаво, момчето ми — каза Боб Дженкинс. Лицето му беше мъртвобледо, сякаш след миг той също щеше да припадне. — Не вярвай никога на писателите. Слушай ги, разбира се, но не им вярвай. Боже, ами ако бях сгрешил?

— Вие почти сгрешихте — каза Брайън и помогна на Албърт да се изправи. — Стана така, както когато запалихте другите клечки — тези от купата. Силата беше достатъчна само да изкара куршума от дулото. Още малко и Албърт щеше да има куршум в белия дроб.

Нова вълна на безсилие заля Албърт. Той се олюля и Бетани бързо го хвана с ръка през кръста.

— Мисля, че наистина беше смело — каза тя и го погледна с очи, в които се четеше вяра, че Албърт Коснър, ако рече, може да плюе диаманти от платинената си уста. — Искам да кажа, невероятно.

— Благодаря — каза Албърт и се усмихна хладно дори замаяно. — Не беше кой знае какво. — Най-бързият евреин на запад от Мисисипи осъзнаваше, че до него се беше притиснало възхитително момиче и това момиче ухаеше почти непоносимо хубаво. Изведнъж се почувства добре. Всъщност вярваше, че не се е чувствал по-добре през целия си живот. После си спомни за цигулката, наведе се и вдигна калъфа. От едната страна той беше хлътнал дълбоко, а една от пантите му се беше откачила. По него имаше кръв и косми и Албърт почувства как стомахът му бавно се преобръща. Отвори калъфа и погледна вътре. Инструментът изглеждаше наред и той въздъхна облекчено.

После си помисли за Крейг Туми и облекчението се смени с тревога.

— Кажете, нали не съм убил този младеж? Ударих го доста силно. — Той погледна към Крейг, който лежеше до вратата на ресторанта, а до него беше коленичил Дон Гафни. Изведнъж Албърт почувства, че пак ще припадне. По лицето и челото на Крейг имаше доста кръв.

— Жив е — каза Дон, — но е в безсъзнание.

Албърт, който в мечтите си се беше справял с безброй тежки случаи, усети как му се повдига. — Господи, има толкова кръв!

— Няма нищо — каза Ник. — Раните на главата кървят много. — Той се присъедини към Дон, хвана китката на Крейг и потърси пулса му. — Помниш, че беше опрял дулото в главата на момичето, нали? Ако беше натиснал спусъка, можеше и вече да я няма. Помниш ли актьора, който преди няколко години се застреля с халосен патрон? Господин Туми си го търсеше сам и си го заслужи напълно. Не го вземай навътре.

Ник пусна китката на Крейг и стана.

— Освен това — каза той и извади голяма пачка салфетки от поставката на една от масите, — пулсът му е силен и равномерен. Мисля, че ще се събуди след няколко минути само със силно главоболие. Мисля също, че ще бъде благоразумно да вземем някои предпазни мерки срещу това щастливо събитие. Господин Гафни, масите в тази дупка тук, изглежда, са оборудвани с покривки — странно, но е истина. Не бихте ли донесли няколко? Ще бъде мъдро от наша страна, ако вържем отзад ръцете на нашия приятел „Трябва да стигна в Бостън“.

— Наистина ли трябва да го направите? — попита тихо Лоръл. — Все пак той е в безсъзнание и кръвта му изтича.

Ник сложи компреса от салфетки върху раната на главата на Крейг Туми и я погледна.

— Вие бяхте Лоръл, нали?

— Да.

— Е, Лоръл, да не украсяваме нещата. Този човек е луд. Не знам дали това е станало от сегашното ни приключение или просто е израснал такъв като Топси от „Чичо Томовата колиба“, но знам, че това е опасно. Ако беше по-близо, можеше да хване и Дина вместо Бетани. Ако го оставим незавързан, може следващия път да направи точно това.

Крейг изстена и замаха слабо с ръце. Боб Дженкинс отстъпи от него в мига, когато той започна да се движи, въпреки че револверът сега беше на безопасно място — затъкнат в панталоните на Брайън Енгъл. Същото направи и Лоръл, като дръпна Дина със себе си.

— Някой умрял ли е? — попита Дина нервно. — Никой, нали?

— Никой, миличка.

„Трябваше да го чуя по-рано, но слушах мъжа, който говори като учител.“

— Всичко е наред — каза Лоръл. — Всичко свърши добре, Дина. — После погледна към празния терминал и думите й й се видяха смешни. Нищо не беше добре тук. Абсолютно нищо.

Дон се върна с по една карирана червено-бяла покривка във всяка ръка.

— Чудесно — каза Ник. Взе покривките и ги усука бързо и сръчно, върза ги, захапа възела и го затегна със зъби, за да не се развърже, после преобърна Крейг като някакъв гигантски омлет.

Крейг извика и клепачите му се размърдаха.

— Трябва ли да сте толкова груб? — попита остро Лоръл.

Ник я изгледа за миг и тя веднага сведе очи. Не можеше да не сравни очите на Ник Хоупуел с очите на снимките, които й беше изпратил Дарън Кросби. Широко разположени, ясни очи на добре изглеждащо, макар и обикновено, лице. Но и очите също бяха доста обикновени, нали? А и нямаше ли в очите на Дарън нещо общо, може би дори много общо, с най-важната причина тя да предприеме това пътуване? Не беше ли решила тя след подробно изучаване, че това са очи на мъж, който се държи прилично? Мъж, който би се отдръпнал, ако му се каже да се отдръпне.

Беше се качила на борда на полет 29 с мисълта, че това е нейното голямо приключение, нейното невероятно любовно танго — импулсивно трансконтинентално хвърляне в прегръдките на високия, мургав непознат. Но понякога откриваш себе си в една от онези уморителни ситуации, в които истината повече не може да се избягва, и Лоръл призна пред себе си, че истината е следната: тя беше избрала Дарън Кросби, защото снимките и писмата му й бяха казали, че той не е много по-различен от възпитаните момчета и мъже, с които се беше срещала, откакто беше станала на петнайсет години — момчета и мъже, които бързо се научаваха в дъждовни вечери да избърсват краката си на изтривалката, преди да влязат, момчета и мъже, които хващаха кърпата и й помагаха в измиването на съдовете, без да ги молят, момчета и мъже, които те оставяха на мира, ако им го кажеш с достатъчно твърд тон.

Щеше ли тя да бъде тази нощ в полет 29, ако на снимките бяха тъмносините очи на Ник Хоупуел вместо светлокафявите очи на Дарън? Едва ли. Мислеше, че би му написала мила, но доста безлична бележка — „Благодаря за отговора и снимката ви, г-н Хоупуел, но не мисля, че ще си подхождаме“ — и би продължила да търси мъж като Дарън. И, разбира се, силно се съмняваше, че мъже като господин Хоупуел изобщо четат списания за самотни сърца, а камо ли да поместват обявления в интимните им колонки. И все пак сега тя беше тук с него, в тази странна ситуация.

Добре? Беше поискала да изживее приключение — само едно приключение, преди завинаги да дойде средната възраст. Не беше ли така? Да. И ето я тук доказателство, че Толкин е бил прав — беше излязла от вратата си миналата вечер точно както винаги и виж къде се беше оказала: странен и мрачен вариант на Страната на чудесата. Но това си беше първокласно приключение. Аварийни кацания… пусти летища… луд с пистолет. Разбира се, че беше приключение. В съзнанието на Лоръл изведнъж изскочи нещо, което беше чела преди години. „Внимавай за какво се молиш, защото може и да го получиш.“

Колко вярно.

И колко смущаващо.

В очите на Ник Хоупуел нямаше смущение… но в тях нямаше и милост. Те караха Лоръл да потръпва и в това чувство нямаше нищо романтично.

„Сигурна ли си?“ — прошепна един глас в нея и Лоръл го накара да млъкне веднага.

Ник издърпа ръцете на Крейг изпод него, след това събра китките му на кръста. Крейг изстена отново — този път по-високо, и започна слабо да се съпротивлява.

— Спокойно, приятелю — каза успокояващо Ник. Усука въжето от покривки за маса два пъти около китките на Крейг и го завърза здраво. Крейг размърда лакти и слабо извика.

— Готово! — каза Ник и стана. — Овързан е здраво като коледна пуйка. А имаме и резерва, ако това тук не държи. — Той седна на ръба на една от масите и погледна към Боб Дженкинс. — А сега, за какво говорехме, преди да ни прекъснат така грубо?

Боб погледна към него слисан и невярващ.

— Моля?

— Продължавайте — каза Ник. Имаше вид по-скоро на посетител на лекции, отколкото на човек, който седи върху маса в ресторанта на изоставено летище, а в краката му в локва от собствената си кръв лежи вързан мъж.

— Тъкмо бяхте започнали да разправяте как полет 29 прилича на „Мария Селеста“. Интересна идея, а?

— И вие искате да… просто да продължа? — попита Боб невярващо. — Като че ли нищо не се е случило?

— Вдигнете ме! — извика Крейг. Думите му бяха леко приглушени от твърдия мокет на пода на ресторанта, но все пак прозвучаха забележително живо за човек, който е бил ударен по главата с калъф на цигулка преди по-малко от пет минути. — Вдигнете ме веднага! Настоявам да…

Тогава Ник направи нещо, което шокира всички, дори и тези, които бяха видели как англичанинът извиваше носа му, като че ли завърта дръжката на крана в банята. Той нанесе кратък, силен ритник в ребрата на Крейг. В последния момент задържа крака си… но немного. Крейг изстена от болка и млъкна.

— Само опитай пак и ще ти ги строша, приятелче — каза мрачно Ник. — Търпението ми се изчерпа.

— Ей! — извика ядосано Гафни. — Какво направихте на този?

— Слушайте! — каза Ник и се огледа. Цивилната му външност за пръв път изцяло беше изчезнала — гласът му трепереше от гняв и напрежение. — Имате нужда от събуждане, момчета и момичета, а аз нямам време да свърша това възпитано. Това момиченце — Дина — казва, че сме попаднали в голяма беда, и аз й вярвам. Казва, че чува нещо — нещо, което може би идва насам, и аз вярвам, че е така. Аз не чувам това проклето нещо, но нервите ми подскачат като мазнина в горещ тиган, а аз съм свикнал да им обръщам внимание, когато го правят. Мисля, че нещо идва и не вярвам, че то идва тук, за да ни продаде приспособления за прахосмукачка или да ни предложи застраховка по последната схема. Сега можем или да се отнесем по най-цивилизован начин към този мръсен луд, или да се опитаме да разберем какво ни се е случило. Разбирането може да не спаси живота ни, но все по-бързо се убеждавам, че без него можем да го изгубим. — Очите му се преместиха на Дина. — Кажи ми, че греша, ако смяташ така, Дина. Ще те послушам, и то с радост.

— Не искам да причинявате болка на господин Туми, но не мисля, че грешите — каза Дина със слаб треперещ глас.

— Добре — каза Ник. — Съвсем правилно. Ще се опитам вече да не му причинявам болка… но не давам никакви обещания. Да започнем с едно съвсем просто изясняване. Този младеж, когото вързах…

— Туми — каза Брайън — Казва се Крейг Туми.

— Добре. Господин Туми е луд. Може би, ако успеем да се върнем там, откъдето сме дошли, или ако намерим мястото, където са отишли всички хора, ще получим някаква помощ за него. Засега обаче можем да му помогнем само като го извадим от строя — което и направих с благородната, макар и безразсъдно храбра помощ на Албърт — и се върнем към нашите текущи работи. Има ли някой гледище, което не съвпада с моето?

Не последва отговор. Останалите пътници от полет 29 гледаха неспокойно към Ник.

— Добре — каза Ник. — Моля, продължете, господин Дженкинс.

— Аз? Аз не съм свикнал да… — Боб направи видимо усилие да се овладее. — Смятам, че в книгите си съм убил достатъчно много хора, за да се запълни всяко място в самолета, който ни доведе тук, но това, което се случи току-що, беше първият акт на насилие, на който лично съм бил свидетел. Извинете ме, ако съм се… е… държал лошо.

— Мисля, че се държите чудесно, господин Дженкинс — каза Дина. — А и на мен ми харесва да ви слушам. Чувствам се по-добре.

Боб я погледна с благодарност и се усмихна.

— Благодаря, Дина. — Той пъхна ръце в джобовете си, хвърли неспокоен поглед към Крейг Туми после погледна към празната чакалня.

— Мисля, че споменах за главното заблуждение в начина ни на мислене каза той накрая. То е следното: когато започнахме да осъзнаваме размерите на това Събитие, всички ние предполагахме, че нещо се е случило на останалата част от света. Това допускане е лесно за разбиране, защото ние сме добре, а всички други — включително онези други пътници, с които се качихме на борда на самолета в Международното летище на Лос Анджелис, — изглежда, са изчезнали. Но доказателството, което виждаме, не оправдава такова допускане. Това, което се е случило, се е случило на нас и само на нас. Аз съм убеден, че светът, както го познаваме, си върви точно така, както си е вървял винаги. Ние — липсващите пътници и единайсетте оцелели от полет 29 — сме тези, които са загубени.

7

— Може да съм тъп, но не разбирам какво искате да кажете — каза Руди Уоруик след миг.

— Аз също — добави Лоръл.

— Споменахме за две забележителни изчезвания — каза Боб тихо. Сега даже Крейг Туми, изглежда, слушаше. — Първо, случаят с „Мария Селеста“ е станал в морето. Вторият — случаят на остров Роунок, се случил край морето. А те не са единствените. Сещам се поне за два други, в които са участвали самолети: изчезването на авиаторката Амелия Ерхарт над Тихия океан и изчезването на няколко самолета от морската авиация над онази част от Атлантика, която е известна като Бермудския триъгълник. Мисля, че това се е случило през 1945 или 1946 година. Имало е някакво радиопредаване със смущения от пилота на челния самолет и от въздушната база във Флорида веднага са били изпратени спасителни самолети, но оттогава не е намерена никаква следа от самолетите или екипажите им.

— Чувал съм за този случай — каза Ник. — Мисля, че той е в основата на лошата слава на Триъгълника.

— Не, там са се губили много кораби и самолети — намеси се Албърт. — Четох за това в една книга от Чарлс Берлиц. Наистина е интересна. — Той се огледа. — Просто никога не съм си мислил, че мога да участвам, ако разбирате какво имам предвид.

— Не знам дали някога самолет се е губил над континенталната част на Съединените щати, но… — почна Дженкинс.

— Случвало се е много пъти с малки самолети — каза Брайън — и веднъж, преди около трийсет и пет години — се е случило с редовен пътнически самолет. На борда му е имало около стотина души. Било е през 1955 или 1956 година. Компанията на самолета беше или ТУА, или „Монарх“ — не мога да си спомня коя от двете. Самолетът летял за Денвър от Сан Франциско. Пилотът осъществил контакт по радиото с диспечерската служба в Рино — абсолютно по правилата — и оттогава за самолета не се е чуло нищо. Имаше търсене, разбира се, но… нищо.

Брайън видя, че всички го гледат някак хем ужасени, хем очаровани, и се засмя притеснено.

— Приказки с призраци за пилоти — каза той с нотка на извинение. — Звучи като заглавие за анимационен филм на Гари Ларсън.

— Обзалагам се, че всички те са преминали оттатък — промълви писателят и отново зачеса бузата си. Изглеждаше разстроен, почти ужасѐн. — Освен ако се намерят телата им…

— Моля, кажете какво знаете или какво мислите, че знаете — каза Лоръл. — Ефектът от това… това нещо… изглежда, се натрупва върху човек. Ако скоро не намерим някакви отговори, мисля, че трябва да ме вържете и да ме сложите до господин Туми.

— Не се надявай — каза Крейг. Говореше ясно, макар и доста приглушено.

Боб го удостои с нов неспокоен поглед и след това като че ли събра мислите си.

— Тук няма бъркотия, но има бъркотия на самолета. Тук няма ток, но на самолета има ток. Това, разбира се, не води до никакви заключения — самолетът си има собствено електрозахранване, докато токът тук идва от някаква електроцентрала. Но тогава да вземем кибрита. Бетани беше в самолета и нейният кибрит пали нормално. Кибритът, който взех от купата тук, не се запалва. Пистолетът, който е взел господин Туми — вероятно от канцеларията на охраната — едва стреля. Мисля, че ако опитате фенерче, което се захранва с батерии, ще откриете, че и то няма да работи. Или, ако работи, няма да работи дълго.

— Прав сте — каза Ник. — И не е необходимо да търсим фенерче, за да проверяваме теорията ви. — Той посочи нагоре. — На стената зад кухненската скара има аварийно осветление. То не работи, също както и осветлението на тавана. По принцип се захранва от акумулатори — продължи Ник. — Соленоид, чувствителен към светлина, го включва, когато светлината изгасне. Тук е достатъчно мрачно и това нещо би трябвало да се включи, но не се включва. Което означава, че или веригата на соленоида е повредена, или акумулаторът е изтощен.

— Подозирам, че са верни и двете — каза Боб Дженкинс. Той тръгна към вратата на ресторанта и погледна навън. — Намираме се в свят, който изглежда в съвсем добро състояние, но това е и свят, който изглежда почти изчерпан. Газираните напитки са изветрели. Храната е безвкусна. Във въздуха няма аромати. Ние все още изпускаме аромати — усещам например парфюма на Лоръл и лосиона след бръснене на капитана — но всичко друго, изглежда, е загубило миризмата си.

Албърт вдигна една от чашите с бира и я помириса дълбоко. Има миризма, реши той, но е много, много слаба. Подобно далечно напомняне на аромат би издавало цветче, държано от много години между страниците на книга.

— Същото важи и за звуците — продължи Боб. — Те са глухи, едноизмерни, без никакъв резонанс.

Лоръл помисли за беззвучното почукване на високите и токчета по цимента и за отсъствието на ехо, когато капитан Енгъл сви ръце около устата си и извика след господин Туми нагоре по ескалатора.

— Албърт, може ли да те помоля да изсвириш нещо на цигулката си? — попита Боб.

Албърт погледна към Бетани. Тя се усмихна и кимна.

— Добре. Разбира се. Всъщност интересно ми е как ще звучи след… — Той погледна към Крейг Туми. — Знаете.

Отвори калъфа. Смръщи си, когато докосна закопчалката, която беше нанесла раната върху челото на Крейг Туми, и извади цигулката си. Поглади я бързо, после хвана лъка с дясната си ръка и пъхна цигулката под брадичката си. Остана така за миг, мислеше. Какъв вид музика подхождаше на този странен нов свят, в който не звъняха телефони и не лаеха кучета! Ралф Воун Уилямс? Стравински? Моцарт? Може би Дворжак? Не. Никой от тях не подхождаше. Тогава го осени вдъхновение и той засвири „Някой е в кухнята с Дина“.

На средата на мелодията лъкът запря.

— Предполагам, че си счупил цигулката си, когато трясна този младеж с нея — каза Дон Гафни. — Звучи, като че ли е натъпкана с памук.

— Не — каза бавно Албърт. Цигулката ме е съвсем наред. Чувствам я същата, реакцията на струните под пръстите ми е същата… но има и нещо друго. Елате насам, господин Гафни. — Гафни се приближи и застана зад Албърт. — Сега се приближете колкото може по-близо до цигулката ми. Не… не чак толкова близо, ще ви извадя окото с лъка. Така. Точно така. Чуйте сега.

Албърт засвири, като си пееше наум, както правеше почти винаги, когато свиреше тази груба, но безкрайно весела музика:

Пея си така:

Цигу — мигу, тра — ла — ла

Цигу — мигу, тра — ла — ла

Цигу — мигу, тра — ла — ла

Дрънкам си на мойто старо банджо.

— Чухте ли разликата? — попита той, щом свърши.

— Отблизо звучи много по-добре, ако имаш предвид това — каза Гафни. Гледаше Албърт с истинско уважение. — Добре свириш, момче.

Албърт му се усмихна, но всъщност говореше на Бетани Симс.

— Понякога, когато съм сигурен, че учителят ми по музика го няма, свиря стари песни на „Лед Зепелин“ — каза той. — Техните парчета наистина стават за цигулка. Ще се изненадате. — Погледна към Боб. — Във всеки случай, всичко напълно съвпада с това, което казахте. Колкото по-близо дойдеш, — толкова по-добре звучи цигулката. Не инструментът е развален, а въздухът. Той не провежда звуците по начина, по който трябва, така че това, което излиза, звучи като одевешната бира.

— Безвкусно — каза Брайън. Албърт кимна.

— Благодаря, Албърт — каза Боб.

— Моля. Мога ли сега да я прибера?

— Да — продължи Боб, след като Албърт прибра цигулката обратно в калъфа и после с кърпичка изчисти изцапаните закопчалки и собствените си пръсти. — Вкусът и звукът не са единствените непривични елементи на ситуацията, в която се намираме. Да вземем например облаците.

— Какво им има пък на тях? — попита Руди Уоруик.

— Не са помръднали, откакто сме пристигнали, а не мисля, че ще помръднат. Според мен промените на атмосферните условия, с които сме свикнали да живеем, или са спрели, или спират — като стар джобен часовник.

Боб направи пауза. Изведнъж беше станал стар, безпомощен и уплашен.

— Както би казал господин Хоупуел — нека не гледаме нещата под лупа. Всичко тук ни се струва развалено. Дина, чиито сетива — включително онова странно, неясно чувство, което наричаме шесто — са по-развити от нашите, го е усетила може би най-силно, но мисля, че до известна степен сме го усетили всички. Нещата тук просто са развалени. И сега стигаме до самата същност на въпроса.

Той се обърна с лице към тях.

— Преди по-малко от петнайсет минути казах, че ми се струва, че е обяд. Сега ми се струва, че е много по-късно. Три следобед, може би четири. Точно сега стомахът ми не се бунтува за закуска — той иска силен чай. Имам ужасното чувство, че навън може да започне да се стъмва, преди часовниците ни да ни кажат, че е станало десет без четвърт сутринта.

— Давай по същество, приятел — каза Ник.

— Мисля, че проблемът е във времето — каза Боб тихо. — Не в измерението, както предположи Албърт, а във времето. Да допуснем, че от време на време в потока на времето се появява дупка. Не изкривяване на времето, а разкъсване на времето. Разкъсване в тъканта на времето.

— Това е най-смахнатото нещо, което някога съм чувал! — възкликна Дон Гафни.

— Амин! — додаде Крейг Туми от пода.

— Не — отговори рязко Боб. — Ако искате смахнати неща, помислете за това как звучеше цигулката на Албърт, когато стояхте на два метра от нея. Или се огледайте, господин Гафни! Просто се огледайте. Това, което се случва с нас… в което сме попаднали — това е смахнато!

— Дон се намръщи и пъхна ръцете си дълбоко в джобовете.

— Продължавайте — каза Брайън.

— Добре. Не казвам, че всичко ми е ясно — просто ви предлагам хипотеза, която отговаря на ситуацията, в която се намираме. Да кажем, че такива разкъсвания в тъканта на времето се случват от време на време, но най-често над безлюдни области — имам предвид океана, разбира се. Не мога да кажа защо става така, но трябва да се направи логическо предположение, тъй като точно там, изглежда, са ставали повечето от тези изчезвания.

— Атмосферните процеси над водата почти винаги се различават от тези над големите земни масиви — каза Брайън. — Може да е затова.

Боб кимна.

— Правилен или не, това е добър начин на мислене, защото ни показва нещата в контекст, с който всички сме свикнали. Може да е нещо подобно на редките климатични феномени, за които понякога съобщават — бързо спускащи се урагани, затворени дъги, звезди посред бял ден. Тези разкъсвания на времето може да възникват и да изчезват произволно, могат да се придвижват по начина, по който се движат фронтовете на атмосферното налягане, но те рядко възникват над сушата. Но всеки статистик ще ви каже, че рано или късно това, което може да се случи, се случва, така че нека предположим, че миналата нощ това се е случило над сушата… и сме имали лошия късмет да летим в него. А знаем и нещо друго. Някакво неизвестно правило или свойство на това магическо метеорологично уродство прави невъзможно за всяко живо същество да пътува през него, освен ако той, тя или то спи дълбоко.

— О, приказки — каза Гафни.

— Напълно съм съгласен — каза Крейг от пода.

— Затваряй си човката — изръмжа Гафни. Крейг премига, после оголи зъбите си в слаба усмивка.

— Струва ми се правилно — каза Бетани с тих глас. — Струва ми се, че ние сме извън ритъма на… на всичко.

— Какво е станало с екипажа и пътниците? — попита Албърт. Гласът му беше като на болен. — Ако самолетът е преминал и ние сме преминали, какво се е случило с останалите?

Във въображението си той имаше отговор — внезапно възникнал, запечатан в него образ: стотици хора, падащи от небето, развяващи се вратовръзки и панталони, вдигащи се рокли, под които се виждат жартиери и бельо, изхлузващи се обувки, писалки (без тези, които са останали в самолета), изскачащи от джобовете, хора, размахващи ръце и крака и опитващи се да крещят в разредения въздух; хора, изоставили своите портфейли, чантички, джобни пари и, най-малко в един случай, имплантиран сърдечен стимулатор. Виждаше ги как падат на земята като неизбухнали бомби, изпомачкват храстите, вдигат облачета сив прах, оставят по пустинния терен отпечатъците си.

— Предположението ми е, че те са се изпарили — каза Боб. — Напълно са се разпаднали.

Отначало Дина не разбра. След това си помисли за пълната с пътнически чекове чантичка на леля Вики и тихо заплака. Лоръл прегърна сляпото момиченце през раменете й го притисна към себе си. В това време Албърт горещо благодареше на Бога, че в последния момент майка му все пак беше променила решението си да замине с него на изток.

— В много случаи вещите им са изчезнали с тях — продължи писателят. — Онези, от които са останали портфейли и портмонета, може би са ги били извадили в момента на събитието. Макар че е трудно да се каже какво са взели със себе си и какво са оставили — предполагам, че мисля най-вече за перуката — изглежда, на това не може да се даде разумно обяснение.

— Прав сте — каза Албърт. Например хирургически гвоздеи. Не вярвам човекът, в когото са били, да ги е извадил от рамото или коляното си, за да си поиграе, понеже му е било скучно.

— Съгласен съм — каза Руди Уоруик. — Твърде малко време е било изминало от началото на полета, за да му стане толкова скучно.

Бетани го погледна и избухна в смях.

— Аз съм роден в Канзас — каза Боб, — и може би затова си мисля за торнадото, което понякога се появява през лятото. Понякога то изцяло разрушава някоя селска къща, а оставя пристройките, или съвсем отнася плевника, без даже да повреди силоза, който е точно до него.

— Хайде, довършвай, приятелю — каза Ник. — В каквото и време да сме, не мога да се отърва от чувството, че вече е късен следобед.

Брайън помисли за Крейг Туми или иначе казано господин „Трябва да отида в Бостън“ как стоеше пред аварийния улей и крещеше: „Времето е кратко! Времето е дяволски кратко!“

— Добре — каза Боб. — Да довърша. Да предположим, че има такива неща като разкъсвания на времето и ние сме минали през такова. Мисля, че сме отишли в миналото и сме открили неприятната истина на пътешествията във времето: не можеш да се появиш в Тексаското книгохранилище на 22-ри ноември 1963 г. и да предотвратиш убийството на Кенеди; не можеш да гледаш строежа на пирамидите или падането на Рим; не можеш лично да изследваш ерата на динозаврите.

Той вдигна ръце с разперени длани, сякаш за да обхване целия мълчалив свят, в който се намираха.

— Добре се огледайте, спътници в пътешествието във времето. Това е миналото. То е пусто, то е тихо. Това е свят — може би вселена, — чийто смисъл и значение са колкото на изхвърлена кутия за боя. Смятам, че може да сме прескочили абсурдно кратък интервал от времето, може би не повече от петнайсет минути… поне отначало. Но светът около нас очевидно се разпада. Сетивата изчезват. Електричеството вече е изчезнало. Атмосферните условия са такива, каквито са били, когато сме направили скока във времето. Но ми се струва, че докато светът се разпада, самото време се завърта в един вид спирала… като се среща само̀ със себе си.

— Не може ли това да е бъдещето? — попита предпазливо Албърт.

Боб Дженкинс сви рамене. Изведнъж беше станал много уморен.

— Не знам със сигурност, разбира се — как бих могъл? — но не мисля. Това място, на което сме, изглежда старо, глупаво, невзрачно и безлично. Изглежда като… Не знам…

Тогава заговори Дина. Всички погледнаха към нея.

— Изглежда свършено — каза тя тихо.

— Да — каза Боб. — Благодаря, скъпа. Това е думата, която търсех.

— Господин Дженкинс?

— Да?

— Звукът, за който ви казах одеве. Чувам го отново. — Тя направи пауза. — Приближава се.

8

Всички стояха смълчани, заслушани, с издължени лица. Брайън си помисли, че чува нещо, после реши, че това е звукът на собственото му сърце. Или просто си въобразяваше.

— Искам отново да изляза до прозорците — каза изведнъж Ник. Прекрачи проснатия на пода Крейг, без да погледне надолу, и без да продума нищо повече, закрачи към изхода на ресторанта.

— Ей! — извика Бетани. — Ей, и аз искам да дойда!

Албърт я последва, след тях тръгнаха и повечето от останалите.

— А вие двете? — попита Брайън Лоръл и Дина.

— Не ща — каза Дина. — Чувам го много добре и оттук. — Тя направи пауза и добави: — Но мисля, че ще го чуя и по-добре, ако скоро не се махнем оттук.

Брайън погледна Лоръл Стивънсън.

— Аз ще остана тук с Дина — каза тя спокойно.

— Добре — каза Брайън. — Стойте настрана от господин Туми.

— „Стойте настрана от господин Туми“ — повтори ядосано Крейг от мястото си на пода. Обърна глава с усилие и изви очи, за да погледне Брайън. — Това наистина няма да ви се размине, капитан Енгъл. Не знам каква игра играете вие и вашият английски приятел, но няма да ви се размине. Следващата ви работа като пилот вероятно ще бъда да пренасяте нощем кокаин от Колумбия. Поне няма да лъжете приятелите си, когато им разправяте какъв страхотен пилот сте.

Брайън понечи да му отговори, но после се отказа. Нали Ник каза, че този човек е поне временно умопомрачен. Реши, че Ник е прав. Да се опитваш да спориш с луд е и безполезно, и трае много дълго.

— Ще стоим настрана, не се безпокойте — каза Лоръл. Дръпна Дина към една от масичките и седна заедно с нея. — Ще се оправим.

— Добре — каза Брайън. — Викайте, ако се опита да се освободи.

Лоръл се усмихна измъчено.

— Можете да разчитате на нас.

Брайън се наведе, провери покривката за маса, с която Ник беше завързал ръцете на Крейг, и после прекоси чакалнята, за да се присъедини към другите, които стояха в редица до високите от пода до тавана прозорци.

9

Чу го още преди да премине половината от чакалнята и докато стигна до другите, вече не вярваше, че е слухова халюцинация.

„Слухът на момичето е наистина забележителен“ — помисли си Брайън.

Звукът беше много слаб — поне за него, — но го имаше и наистина идваше от изток. Дина беше казала, че прилича на звук от овесени ядки, когато наливаш върху тях мляко. На Брайън му звучеше по-скоро като радиосмущение — като извънредно силно смущение, каквито понякога се образуват в периоди на висока активност на слънчевите петна. Все пак беше съгласен в едно с Дина — звучеше като нещо лошо.

Почувства как космите под яката му настръхват от този звук. Погледна към другите и видя същия израз на уплашено безсилие на всяко лице. Ник се владееше най-добре, а младото момиче, което почти беше паднало, когато се спускаше по улея — Бетани, изглеждаше най-силно изплашено, но всички чуваха в звука едно и също.

Лошото.

Нещо лошо идваше. Бързаше.

Ник се обърна към него.

— Как ти се струва, Брайън? Някакви идеи?

— Не — каза Брайън. — Никакви. Всичко, което знам, е, че това е единственият звук в града.

— Още не е в града — каза Дон, — но мисля, че ще дойде. Бих желал само да знам кога.

Отново млъкнаха, заслушани в постоянното съскащо пукане от изток. А Брайън си каза: „Мисля, че почти познавам този звук. Не е ядки в мляко, не е радиосмущение, а… какво? Ако не беше толкова слаб…“

Но не искаше да разбере. Изведнъж го осъзна, и то много силно. Изобщо не искаше да разбере. Звукът го изпълваше с отвращение до мозъка на костите.

— Ние трябва да излезем оттук! — каза Бетани. Гласът й беше силен и треперещ. Албърт я прегърна с ръка през кръста и тя хвана ръката му с двете си ръце. Хвана я с паническа сила. — Трябва веднага да излезем оттук!

— Да — каза Боб Дженкинс. — Тя е права. Този звук — не знам какъв е той, но е ужасен. Трябва да излезем оттук.

Всички погледнаха към Брайън и той си помисли: „Изглежда пак аз съм капитанът. Но не за дълго.“

Защото те не разбираха. Дори Дженкинс не разбираше — въпреки че другите му изводи бяха толкова ясни. Те нямаше да стигнат доникъде.

Каквото и да издаваше този звук, то беше тръгнало насам и звукът нямаше никакво значение, защото когато то пристигнеше, те щяха още да са тук. Нямаше начин да го избегнат. Брайън разбра причината — може би никой друг не я разбираше? — но той изведнъж разбра как се чувства животно, хванато в капан, когато чува глухото тупкане на приближаващите се ботуши на ловеца.

ГЛАВА 6

В ПЛИТЧИНАТА. КИБРИТ. НАЧАЛО НА ДВУПОСОЧНО ДВИЖЕНИЕ. ЕКСПЕРИМЕНТЪТ НА АЛБЪРТ. ПАДАНЕ НА НОЩТА. МРАКЪТ И ОСТРИЕТО.

1

Брайън се обърна и погледна писателя.

— Казвате, че трябва да излезем оттук, така ли?

— Да. Мисля, че трябва да направим това, колкото е възможно по-скоро?

— И къде предлагате да отидем? В Атлантик Сити? Маями Бийч? Средиземноморския клуб?

— Намеквате, че няма място, където можем да отидем, така ли, капитан Енгъл. Аз мисля — надявам се, — че не сте прав в това отношение. Имам една идея.

— Каква?

— Момент. Първо, отговорете ми на един въпрос: Можете ли да заредите с гориво самолета? Можете ли да направите това, дори и ако няма ток?

— Мисля, че да. Да кажем — с помощта на неколцина силни мъже бих могъл. После какво?

— После излитаме отново — каза Боб. Малки капчици пот блестяха по дълбоко набразденото му от бръчки лице. Приличаха на капки чисто машинно масло. — Този звук — този хрущящ звук — идва от изток. Разкъсването на времето е станало на няколко хиляди мили на запад оттук. Ако успеем да се върнем по първоначалния си курс… можете ли да направите това?

— Да — каза Брайън. Беше оставил допълнителните захранващи устройства включени, а това означаваше, че програмата в компютъра на инерциалната навигационна система все още стоеше недокосната. Тази програма представляваше точен запис на пътуването, което бяха извършили — от момента, в който полет 29 се беше издигнал от земята в Южна Калифорния, до момента, в който беше кацнал в централната част на Мейн. С едно натискане на клавиша можеше да даде инструкции на компютъра просто да преобърне този курс; с натискане на друг клавиш, вече във въздуха, можеше да включи в действие автопилота, който да лети по курса. Инерциалната навигационна система „Теледайн“ щеше да пресъздаде пътуването до най-малките отклонения. — Мога да го направя, но защо?

— Защото разкъсването може все още да е там. Не разбирате ли? Може да успеем да прелетим обратно, през него.

Ник погледна Боб с внезапно събудено внимание, после се обърна към Брайън.

— Може пък да е прав, приятелю. Може просто да е прав.

Умът на Албърт Коснър се беше отклонил по съвсем различно, но интригуващо направление: ако разкъсването е все още там и ако самолетът е летял на често използвана височина и курс — на нещо като булевард изток — запад в небето — то може би през него са минали и други самолети между 1:07 ч. тази сутрин и сега (когато и да беше това сега). Може би имаше и други самолети, които кацат или са кацнали на други запустели летища в Америка, с други екипажи и пътници, които се разхождат слисани?

„Не — помисли си той. — Ние случайно имахме пилот на борда. Каква е вероятността това да се случи два пъти?“

Замисли се за това, което беше казал господин Дженкинс за шестнайсетте поредни достигания на база от Тед Уилямс и потрепери.

— Може да е прав, а може и да не е — каза Брайън. — Всъщност няма значение, защото с този самолет няма да отидем никъде.

— Защо не? — попита Руди. — Ако можете да го заредите с гориво, не виждам…

— Помните ли кибрита? Този от купата в ресторанта? Който не искаше да се запалва?

Руди гледаше безизразно, но на лицето на Боб Дженкинс се появи израз на огромно разочарование. Той сложи ръка на челото си и направи крачка назад. Направо се смали.

— Какво? — викна Дон. Гледаше към Брайън под сключените си вежди. В погледа му се четеше едновременно объркване и подозрение. — Какво общо има…

Но Ник разбра.

— Не виждате ли? — попита тихо той. — Не виждате ли, приятелю? Ако акумулаторите не работят, ако кибритът не се пали…

— … тогава самолетното гориво няма да гори — довърши Брайън. — То ще бъде толкова използвано и износено, колкото и всичко останало в този свят. — Той погледна поред към всеки от тях. — Все едно да напълня резервоарите за гориво с меласа.

2

— Някоя от вас, прекрасни дами, чувала ли е за ланголиерите? — попита Крейг изведнъж. Тонът му беше лек, почти радостен.

Лоръл подскочи и погледна нервно към другите, които все още стояха до прозорците и приказваха. Дина само се обърна към гласа на Крейг явно без ни най-малка изненада.

— Не — каза спокойно тя. — Кои са те?

— Не говори с него, Дина — прошепна Лоръл.

— Чувам — каза Крейг със същия приятен тон. — Знаете ли, Дина не е единствената с остър слух.

Лоръл почувства как лицето й се затопля.

— Нямаше да направя нищо лошо на детето все пак. Просто ме е страх. А вас?

— Да — рязко отвърна Лоръл, — но аз не вземам заложници и не се опитвам да застрелям млади момчета, когато ме е страх.

— Вие не сте се сблъсквали с внезапно нападение на нещо, което изглежда като цялата предна линия на „Лос Анджелис Рамс“ — каза Крейг. — И този тип англичанинът… — Той се засмя. Смехът му беше смущаващо весел в тишината, смущаващо, нормален. — Е, всичко, което мога да кажа, ако мислите, че съм луд, е, че изобщо не сте поглеждали към него. Този човек вместо ум има дърворезачка.

Лоръл не знаеше какво да каже. Знаеше, че нещата не са такива, каквито ги представя Крейг Туми, но когато той говореше, изглеждаше, че всичко трябва да е така… това, което каза за англичанина също беше много близо до истината. Очите на мъжа… и ритникът, който беше нанесъл в ребрата на господин Туми, докато той беше вързан… Лоръл потрепери.

— Какви са ланголиерите, господин Туми? — попита Дина.

— Ами, аз винаги съм свикнал да мисля, че те не съществуват — каза Крейг със същия приветлив глас. — Сега започвам да се чудя… защото и аз го чувам, млада госпожице. Да, така е.

— Звука? — попита тихо Дина. — Този звук са ланголиерите?

Лоръл сложи ръка върху рамото й.

— Наистина, недей да говориш с него повече, миличка. Той ме безпокои.

— Защо? Той е вързан, нали?

— Да, но…

— И ти винаги би могла да извикаш другите, нали?

— Ами, мисля, че…

— Искам да знам за ланголиерите.

С известно усилие Крейг завъртя глава, за да ги погледне… и сега Лоръл почувства част от чара и волята му на силна личност, които го бяха задържали да не излезе от релсите, докато изпълняваше в условията на високо налягане сценария, който родителите му бяха написали за него. Почувства това, въпреки че той лежеше на пода с ръце, вързани зад гърба и засъхваща кръв по челото и лявата буза.

— Баща ми казваше, че ланголиерите са малки същества, които живеят в килерите, канализацията и други тъмни места.

— Като елфите? — искаше да разбере Дина. Крейг се засмя и поклати глава.

— Боя се, че далеч не са толкова приятни. Той казваше, че всичко, от което се състоят, са косми, зъби и бързи крачета — крачетата им са бързи, казваше той, така че могат да хванат лошите момчета и момичета, колкото и бързо да търчат.

— Стига — каза хладно Лоръл. — Плашите детето.

— Не, не ме плаши — каза Дина. — Разбирам, кое е измислица, още когато го чуя. Интересно е, това е всичко. — На лицето й беше изписано, че това е нещо повече от интересно. Беше съсредоточена и погълната от разказа.

— Интересно е, нали — каза Крейг явно доволен от нейния интерес. — Мисля, че това, което иска да каже Лоръл, е, че аз плаша нея. Печеля ли пура, Лоръл? Ако да, бих желал една „Ел продукто“, моля. Да не бъде някоя от онези евтини „Бял бухал“. — Той се засмя отново.

Лоръл не отговори и след миг Крейг започна пак.

— Баща ми казваше, че има хиляди ланголиери. Казваше, че трябва да ги има, защото има милиони лоши момчета и момичета, които търчат по света. Точно така казваше винаги. Баща ми никога през живота си не беше виждал дете да бяга. Те винаги търчаха. Мисля, че той харесваше тази дума, защото тя изразява безчувствено, неориентирано, безполезно движение. Но ланголиерите… те тичат. Те имат цел. Всъщност може да се каже, че ланголиерите се персонифицират според предназначението.

— Какво толкова лошо правят децата? — попита Дина. — Какво толкова лошо правят те, че ланголиерите да трябва да ги гонят?

— Знаеш ли, радвам се, че зададе този въпрос — каза Крейг. — Защото, когато баща ми казваше за някой, че е лош, Дина, той имаше предвид мързелив. Един мързелив човек никога не може да стане част от ГОЛЕМИЯ ФИЛМ. По никакъв начин. В нашата къща човек или беше ЧАСТ ОТ ГОЛЕМИЯ ФИЛМ, или НЕ ВЪРШЕШЕ РАБОТА, което беше най-лошият вид лошота, който съществуваше. Да си главорез беше по-малък грях в сравнение с това да НЕ ВЪРШИШ РАБОТА. Той казваше, че ако не си ЧАСТ ОТ ГОЛЕМИЯ ФИЛМ, ланголиерите ще дойдат и ще те извадят от филма изобщо. Казваше, че някоя нощ, както си лежиш в леглото, ще ги чуеш как идват… как схрускват и смачкват всичко по пътя си към тебе… и даже ако се опиташ да побегнеш, те ще те хванат. Заради бързите си малки…

— Достатъчно — каза Лоръл. Гласът й беше равен и сух.

— Но звукът си е там — каза Крейг. Очите му я гледаха със светнал, почти заговорнически поглед. — Не можете да отречете това. Звукът наистина си е…

— Спрете или и аз ще ви ударя с нещо.

— Добре — каза Крейг. Превъртя се по гръб, направи гримаса, после отново се превъртя — на другата си страна, по-далече от тях. — На човек му омръзва да го удрят, когато е на земята и е вързан като прасе.

Този път лицето на Лоръл не само се затопли, но стана горещо. Тя прехапа устни и не каза нищо. Искаше й се да заплаче. Как трябваше да се държи с човек в подобен случай? Как? Първо, този човек й изглеждаше абсолютно ненормален, а после — абсолютно нормален. И междувременно целият свят — ГОЛЕМИЯТ ФИЛМ на господин Туми — беше отишъл по дяволите.

— Обзалагам се, че ви е било страх от баща ви, нали, господин Туми?

Крейг изненадан погледна през рамо към Дина. Усмихна се отново, но този път — по различен начин. Беше печална, болезнена усмивка, лишена от служебна приветливост.

— Този път вие печелите пурата, госпожице — каза той. — Ужасно ме беше страх от него.

— Мъртъв ли е?

— Да.

— Да не би да НЕ ВЪРШЕШЕ РАБОТА? Ланголиерите ли го хванаха?

Крейг дълго се замисли. Спомни си как му бяха казали, че баща му е получил сърдечен удар в кабинета си. Когато секретарката му звъннала в десет часа за събрание на ръководството и не получила отговор, тя влязла и го намерила умрял на килима, с готови да изхвръкнат очи и засъхваща пяна около устата.

„Някой казал ли ти го е — изведнъж се почуди той, — че очите му са били готови да изхвръкнат и е имал пяна около устата? Наистина ли някой ти го казвал — майка ти може би, когато е била пияна, — или просто това е представяне на желаното за действително?“

— Господин Туми? Хванаха ли го?

— Да — каза Крейг замислено. — Мисля, че той си го заслужаваше. Мисля, че го хванаха.

— Господин Туми?

— Какво?

— Не съм такава, каквато ме виждате. Не съм противна. Никой от нас не е такъв.

Той я погледна с изненада.

— Как разбрахте как ви виждам, малка сляпа госпожице?

— Може да се изненадате — каза Дина.

Лоръл се обърна към нея — внезапно по-неспокойна от когато и да било… но, разбира се, нямаше нищо за гледане. Черните очила на Дина охладиха любопитството й.

3

Останалите пътници стояха в другия край на чакалнята, слушаха слабия тракащ звук и не казваха нищо. Изглежда, не беше останало нищо за казване.

— Какво ще правим сега? — попита Дон. Беше някак помръкнал в червената си риза на дървосекач. Албърт си помисли, че самата риза е изгубила малко от здравото си мъжествено излъчване.

— Не знам — каза Брайън. Почувства ужасно безсилие, чак коремът го присви. Погледна към самолета, който за малко беше станал негов самолет и чистите му линии и нежната му красота го поразиха. Стоящият до него „Делта 727“, прилепен до подвижния коридор, в сравнение с „Боинг“-а приличаше на зле облечена лелка. „Изглежда ти хубав само защото никога вече няма да лети — това е. То е като да зърнеш за миг хубава жена на задната седалка на някоя лимузина изглежда дори по-хубава, отколкото е всъщност, защото знаеш, че не е твоя, че никога няма да бъде твоя.“

— Колко гориво е останало, Брайън? — попита внезапно Ник. — Може би разходът на гориво тук не е същият. Може би имаме повече, отколкото смяташ.

— Всички уреди работят като нови — каза Брайън. — Когато се приземихме, имахме по-малко от триста литра. За да се върнем до мястото, където се е случило това, ни трябват поне двайсет и пет хиляди.

Бетани взе цигарите си и протегна пакета към Боб. Той поклати глава. Тя сложи една в устата си, извади кибрита си и драсна една клечка.

Тя не се запали.

— Оо! — каза Бетани.

Албърт я погледна. Тя драсна клечката отново… и отново… и отново. Не стана нищо. Тя погледна към него ужасена.

— Дай на мене — каза Албърт.

Взе кибрита от ръката й и извади още една клечка. Драсна я по ивицата на кутийката. Не стана нищо.

— Каквото и да е, изглежда е заразно — забеляза Руди Уоруик.

Бетани избухна в плач и Боб й предложи кърпичката си.

— Почакайте малко — каза Албърт и драсна клечката отново. Този път тя се запали… но пламъкът беше слаб, мъждукащ, безсилен. Той го поднесе към потрепващия край на цигарата на Бетани и съзнанието му изведнъж се изпълни с ясен образ: пътен знак, покрай който беше минавал всеки ден през последните три години, когато отиваше със спортния си велосипед в гимназията в Пасадена. На този знак беше написано: „ВНИМАНИЕ. НАЧАЛО НА ДВУПОСОЧНО ДВИЖЕНИЕ“

„Какво, по дяволите, означава това?“

Не знаеше… поне все още. Всичко, което знаеше със сигурност, беше, че някаква идея искаше да се освободи, но поне засега беше с блокиран механизъм.

Албърт размаха клечката и я изгаси. Нямаше нужда да я размахва силно.

Бетани дръпна от цигарата си, после се намръщи.

— Уф! Има вкус на „Карлтън“ или нещо такова.

— Духни дим в лицето ми — каза Албърт.

— Какво?

— Каквото чу. Духни в лицето ми.

Тя го направи и Албърт вдъхна дима. Предишният сладък аромат сега беше отслабнал. „Каквото и да е, изглежда е заразно.“ „ВНИМАНИЕ. НАЧАЛО НА ДВУПОСОЧНО ДВИЖЕНИЕ.“

— Връщам се в ресторанта — каза Ник. Изглеждаше потиснат. — Младият Касио има мазен и лъжлив характер. Не искам да го оставям твърде дълго в компанията на дамите.

Брайън тръгна след него, другите ги последваха. Албърт си помисли, че има нещо малко смущаващо в тези разходки на приливи и отливи — всички се държаха като крави, които усещат във въздуха приближаващи гръмотевици.

— Хайде — каза Бетани. — Да тръгваме. — Тя хвърли полуизпушената цигара в един пепелник и избърса очите си с кърпичката на Боб.

Бяха стигнали до средата на чакалнята. Албърт гледаше в гръб червената риза на господин Гафни, когато отново го завладя същият надпис, този път по-силно: „НАЧАЛО НА ДВУПОСОЧНО ДВИЖЕНИЕ“.

— Чакайте! — викна той. Хвана рязко Бетани през кръста, дръпна я към себе си, зарови лице във вдлъбнатината на гърлото й и задиша дълбоко.

— Боже! Ние едва се познаваме! — извика Бетани. После започна да се хили безпомощно и обви с ръце врата на Албърт. Албърт — момче, чиято естествена свенливост изчезваше само в мечтите, не обърна внимание. Отново вдиша дълбоко през носа си. Миризмата на косата й, на потта, на парфюма все още се усещаше, но беше слаба — много слаба.

Всички се огледаха, но Албърт вече беше пуснал Бетани и бързаше обратно към прозорците.

— Охо! — каза Бетани. Все още се хилеше, но се беше изчервила цялата. — Какъв фукльо!

Албърт погледна към самолета на полет 29 и видя това, което беше отбелязал Брайън преди няколко минути — той беше чист и гладък, невероятно бял. Изглеждаше сякаш вибрира в странното спокойствие отвън.

Изведнъж разбра. Идеята избухна пред очите му като фойерверк. Тезата беше като ярка, горяща топка — от нея като искри се излъчваха последствията; за момент той буквално забрави да диша.

— Албърт? — запита Боб. — Албърт, какво ста…

— Капитан Енгъл! — изкрещя Албърт. В ресторанта Лоръл направо подскочи на стола си, а Дина се вкопчи с две ръце в ръката… Крейг Туми изви врат, за да види. — Капитан Енгъл, елате тук!

4

Навън звукът беше по-силен.

За Брайън това беше звук на радиосмущение. Ник Хоупуел си помисли, че прилича на звука на вятър, който духа между сухи тропически треви. За Албърт, който миналото лято беше работил в „Мак Доналдс“, беше като съскане на пържени картофи в съд с мазнина, а за Боб Дженкинс — като мачкане на хартия в далечна стая.

Четиримата пропълзяха през висящите гумени ленти, слязоха на мястото за разтоварване на багаж и се заслушаха в звука, издаван от това, което Крейг Туми беше нарекъл „ланголиерите“.

— На какво разстояние е? — попита Брайън.

— Не мога да кажа — отвърна Ник. — Звучи по-близко, но нали преди ние бяхме вътре.

— Хайде — каза Албърт нетърпеливо. — Как можем да се качим обратно в самолета? Да се покатерим по улея?

— Няма да е необходимо — каза Брайън и посочи към изход 2. Там имаше стълба на колела. Тръгнаха към нея. Обувките им глухо хлопаха по бетона.

— Знаеш какво рисковано начинание е това, нали, Албърт? — попита Брайън.

— Да, но…

— Рискованите начинания са по-добри от бездействието — довърши Ник вместо него.

— Просто не искам да се разочаровам, ако не успеем.

— Не се безпокой — тихо каза Боб. — Аз ще се разочаровам за всички ни. Идеята на младежа звучи много логично. Тя трябва да се осъществи… макар че, Албърт, нали разбираш, че може да съществуват фактори, които още не сме открили?

— Да.

Стигнаха до стълбата на колела и Брайън с крак освободи спирачките. Ник зае позиция при ръчката, която стърчеше на левия парапет, а Брайън хвана тази отдясно.

— Надявам се, че все още се движи — каза Брайън.

— Би трябвало — отговори Боб Дженкинс. — Някои — може би дори повечето — от нормалните физически и химически компоненти от природата, изглежда, все още действат — телата ни могат да преработват въздуха, вратите се отварят и затварят…

— Не забравяйте гравитацията — вметна Албърт. — Земята все още привлича.

— Нека спрем да говорим за това и просто да го пробваме — каза Ник.

Стълбата се придвижи леко. Брайън и Ник я избутаха по асфалта към самолета, Албърт и Боб вървяха след тях. Едно от колелата ритмично поскърцваше. Единственият друг звук беше постоянното „хрус-трак-хрус“, носещо се някъде откъм хоризонта на изток.

— Погледнете го — каза Албърт, когато се приближиха до „Боинг“-а. — Просто го погледнете. Не виждате ли? Не виждате ли колко повече има там, отколкото във всичко друго?

Нямаше нужда от отговор и никой не отговори. Всички го виждаха. И неохотно, почти против волята си, Брайън започна да мисли, че това дете си го бива.

Поставиха стълбата под ъгъл между аварийния улей и корпуса на самолета — горното стъпало се доближи само на една голяма крачка от отворената врата.

— Аз ще тръгна пръв — каза Брайън. — Ник, след като прибера улея, ти и Албърт нагласете стълбата.

— Тъй вярно, господин капитан! — каза Ник и отдаде чест с два пръста, опрени в челото си.

— Виж какво, младши аташе… — изсумтя Брайън и затича нагоре по стълбата. След няколко мига издърпа аварийния улей с помощта на въжетата. След това се наведе и видя как Ник и Албърт внимателно нагласиха стълбата, докато най-горното й стъпало застана точно под входа на самолета.

5

Руди Уоруик и Дон Гафни сега изпълняваха ролята на бавачки на Крейг. Бетани, Дина и Лоръл се бяха наредили до прозорците на чакалнята и гледаха навън.

— Какво правят? — попита Дина.

— Прибрали са улея и са поставили стълба до вратата — каза Лоръл. — Сега се качват. — Тя погледна към Бетани. — Сигурна ли си, че не знаеш какво смятат да правят?

Бетани поклати глава.

— Всичко, което знам, е, че Аса — искам да кажа Албърт, почти полудя. Бих искала да мисля, че това е просто от сексуално привличане, но едва ли е така. — Тя направи пауза, усмихна се и добави: — Поне засега не е. Той каза нещо за самолета — че го има повече. А моят парфюм го има по-малко, което не би се харесало на Коко Шанел. И двупосочно движение. Не го разбрах. Наистина говореше несвързано.

— Обзалагам се, че знам — каза Дина.

— Какво е твоето предположение, миличка?

Дина само поклати глава.

— Просто се надявам да побързат. Защото бедният господин Туми е прав. Ланголиерите идват.

— Дина, това е просто нещо, което е измислил баща му.

— Може би някога е било измислица — каза Дина и отново завъртя незрящите си очи към прозорците, — но вече не е.

6

— Добре, Ас — каза Ник. — Шоуто започва.

Лицето на Албърт биеше силно и ръцете му трепереха. Той постави четирите елемента на своя експеримент върху рафта в първа класа, където преди хиляда години и на другия край на континента една жена на име Мелани Тревър се беше занимавала с картонена кутия портокалов сок и две бутилки шампанско.

Брайън наблюдаваше внимателно как Албърт сложи кутийка кибрит, бутилка бира „Будвайзер“, кутия „Пепси-кола“ и сандвич с фъстъчено масло и конфитюр от хладилника на самолета. Сандвичът беше затворен херметически в найлонова обвивка.

— Добре — каза Албърт и пое дълбоко въздух. — Да видим какво става тук.

7

Дон излезе от ресторанта и тръгна към прозорците.

— Какво става?

— Не знаем — каза Бетани. Беше успяла да запали клечка от кибрита си и отново пушеше. Когато извади цигарата от устата си, Лоръл видя, че беше откъснала филтъра. — Влязоха в самолета, все още са там, край на разказа.

Дон се загледа за няколко секунди.

— Навън изглежда различно. Не мога точно да кажа защо, но изглежда различно.

— Светлината намалява — каза Дина. — Това е различно. — Гласът й беше достатъчно спокоен, но малкото й лице носеше отпечатъка на самота и страх. — Чувствам, че намалява.

— Тя е права — съгласи се Лоръл. — Беше ден само два или три часа, но вече отново се стъмва.

— Знаете ли, все още си мисля, че това е сън — каза Дон. — Все още си мисля, че е най-лошият кошмар, който някога съм имал, но скоро ще се събудя.

Лоръл кимна.

— Как е господин Туми?

Дон се засмя невесело.

— Няма да повярвате.

— Няма да повярвам какво? — попита Бетани.

— Той заспа.

8

Крейг Туми, разбира се, не спеше. Хората, които заспиват в критични моменти — като момъка, който трябвало да пази, докато Исус Христос се молел в Гетсиманската градина, определено не бяха част от ГОЛЕМИЯ ФИЛМ. Той внимателно наблюдаваше двамата мъже с очи, които не бяха съвсем затворени, и пожела поне един от тях да излезе. Накрая този с червената риза наистина излезе. Уоруик — плешивият мъж с големите изкуствени зъби — отиде до Крейг и се наведе. Крейг затвори очи.

— Ей — каза Уоруик. — Ей, буден ли си?

Крейг лежеше неподвижно и дишаше равномерно. Помисли си да изхърка, но се отказа.

Уоруик го потупа по бузата. Крейг не отвори очи и продължи да диша равномерно. Плешивият се изправи, прекрачи го и отиде до вратата на ресторанта да гледа другите. Крейг леко повдигна клепачи и се увери, че Уоруик е обърнат с гръб. После много тихо и много внимателно започна да освобождава китките си от вързаната на осморка покривка. Движеше ги лекичко нагоре — надолу и покривката постепенно се разхлабваше.

Дърпаше китките си бързо и силно и гледаше към гърба на Уоруик, готов да прекрати движенията си и отново да затвори очи в мига, в който онзи даде признаци, че се обръща. Желаеше Уоруик да не се обръща. Искаше да се освободи, преди онези тъпаци да се върнат от самолета. Тъпакът англичанин го беше вързал доста добре; беше благодарен на Бога, че е само с покривка за маса, а не с найлоново въже. Тогава нямаше да има този късмет, но сега…

Един от възлите се разхлаби и сега Крейг започна да върти китките си отляво надясно. Чуваше как се приближават ланголиерите. Смяташе, преди те да пристигнат, да бъде далеч оттук на път за Бостън. В Бостън щеше да бъде в безопасност. Когато си в заседателна зала, пълна с банкери, не е разрешено никакво търчене.

И Бог да е на помощ на всеки — мъж, жена или дете, — който се опита да застане на пътя му.

9

Албърт вдигна кибритената кутийка, която беше взел от ресторанта.

— Експонат А — каза той. — Започваме.

Извади клечка от кутийката и я драсна. Неспокойните му ръце го подведоха и той драсна клечката встрани от грапавата лента, която минаваше по страната на картонената кутийка. Клечката се огъна.

— По дяволите! — извика Албърт.

— Ако искаш, аз да… — започна Боб.

— Оставете го — каза Брайън. — Това е шоуто на Албърт.

— Спокойно, Албърт — каза Ник.

Албърт извади нова клечка от кутийката, усмихна се измъчено и я драсна. Клечката не се запали. Той я драсна пак. Клечката пак не се запали.

— Точка — каза Брайън. — Нищо не…

— Аз я помирисах — каза Ник. — Помирисах сярата. Опитай друга, Ас!

Вместо това Албърт драсна трети път същата клечка по грапавата лента… и този път тя пламна. Главичката не само изсъска и изтля, не — пламъкът си остана с познатата капковидна форма, син в основата си, жълт на върха, и започна да изгаря картонената клечка.

Албърт ги погледна идиотски усмихнат.

— Виждате ли? — каза той. — Виждате ли?

Изгаси клечката и извади друга. Тя се запали от първото драсване. Той се наведе над кибрита и доближи пламъка до другите клечки — точно както Боб Дженкинс беше направил в ресторанта. Този път всички избухнаха в пламък със сух съскащ звук. Албърт ги духна като свещ на рожден ден. Успя да го направи с две духвания.

— Виждате ли? — попита той. — Виждате ли какво означава това? Двупосочно движение! Ние сме донесли собственото си време с нас! Там, навън е миналото… както и навсякъде според мен, навсякъде на изток от дупката, през която сме минали… но настоящето е все още тук! Все още хванато в този самолет!

— Не знам — каза Брайън, но внезапно всичко започна да изглежда отново възможно. Той почувства диво, почти непреодолимо желание да притегли Албърт в ръцете си и да го потупа по гърба.

— Браво, Албърт! — каза Боб. — Бирата! Опитай бирата!

Албърт отвъртя капачката на бирата, докато Ник тършуваше за здрава чаша между останките върху количката за напитки.

— Къде е димът? — попита Брайън.

— Димът? — попита изненадан Боб.

— Ами, предполагам, че не е точно дим, но когато отвориш бира, обикновено от гърлото на бутилката излиза нещо, което прилича на дим.

Албърт помириса, после поднесе бутилката към Брайън.

— Помиришете.

Брайън помириса и се засмя. Не можа да се стърпи.

— За Бога, това наистина мирише на бира — със или без дим.

Ник протегна чашата и Албърт с удовлетворение видя, че и ръката на англичанина не беше съвсем спокойна.

— Налей — каза той. — Побързай, приятелю, моят хирург казва, че напрежението не е полезно за сърцето.

Албърт наля бирата и усмивките им повехнаха.

Бирата нямаше никаква пяна. Абсолютно никаква. Тя просто си стоеше в чашата за уиски, която беше намерил Ник, и приличаше на проба от урина.

10

— Всемогъщи Боже, стъмва се!

Хората до прозорците се обърнаха, когато Руди Уоруик се присъедини към тях.

— Трябваше да наглеждате лудия — каза Дон. Руди направи нетърпелив жест.

— Той е безчувствен като пън. Мисля, че ударът е разбъркал главата му малко повече, отколкото смятахме отначало. Какво става навън? И защо се стъмва толкова бързо?

— Не знаем — каза Бетани. — Просто се стъмва. Мислите ли, че този побъркан фукльо е изпаднал в кома или нещо такова?

— Не знам — каза Руди, — но ако е така, няма защо да се тревожим повече за него, нали? Боже, колко ужасяващ е този звук. Прилича на отворен термитен кошер в лодка от балсамово дърво. — За пръв път Руди изглежда беше забравил за стомаха си.

Дина обърна глава към Лоръл.

— Мисля, че е по-добре да идем при господин Туми — каза тя. — Тревожа се за него. Обзалагам се, че го е страх.

— Ако е в безсъзнание, не можем нищо да…

— Мисля, че не е в безсъзнание — каза тихо Дина. — Мисля, че дори не спи.

Лоръл за миг погледна замислено към детето и след това взе ръката й.

— Добре — каза тя. — Да хвърлим един поглед.

11

Възелът, който Ник Хоупуел беше вързал около дясната китка на Крейг, най-накрая се разхлаби достатъчно, за да му позволи да освободи ръката си. С нейна помощ той смъкна надолу примката, в която беше хваната лявата му ръка. Бързо стана на крака. Остра болка проряза главата му и за миг той се олюля. Облаци от черни точки преминаха през полезрението му и после бавно изчезнаха. Той разбра, че терминалът потъва в мрак. Падаше подранила нощ. Сега той чуваше звука „мляс-хрус-мляс“, който издаваха ланголиерите, много по-ясно, може би защото ушите му се бяха настроили да го долавят, а може би защото те бяха по-близо.

В другия край на терминала видя как два силуета — единият висок, другият нисък, се отделиха от останалите и тръгнаха обратно към ресторанта. Жената с глас на кучка и сляпото момиченце с грозното надуто лице. Не можеше да ги остави да вдигнат тревога. Това би било много лошо.

Крейг се отдалечи от кървавото петно на килима, където беше лежал, без да откъсва очи от приближаващите фигури. Не можеше да свикне с бързото изчезване на светлината.

На тезгяха вляво от касата имаше съдове с еднократни прибори за хранене. Пластмасов боклук — не ставаха за нищо. Крейг приведен обиколи касата и видя на тезгяха нещо по-добро: месарски нож. Взе го и клекна зад касата, за да ги наблюдава. С особен интерес наблюдаваше момиченцето. Момиченцето знаеше много… може би прекалено много. Въпросът беше откъде идваха знанията й?

Наистина това беше интересен въпрос.

Нали?

12

Ник погледна поред Албърт и Боб.

— И така — каза той, — кибритът е наред, но бирата — не. — Той се обърна и остави чашата с бира на рафта. — Какво означава?

Изведнъж малко облаче от мехурчета изникна като гъба на дъното на чашата. Мехурчетата растяха бързо, разпространяваха се и избухваха в тънка ивица пяна на повърхността. Очите на Ник се разшириха.

— Явно — каза Боб сухо — е необходимо малко време, за да могат нещата да се оправят. — Той взе чашата, изпи я до дъно и млясна с устни и изсумтя. — Отлично!

Всички погледнаха към пъстрата дантела от бяла пяна, останала по вътрешната страна на чашата.

— Без съмнение мога да кажа, че това е най-добрата чаша бира, която съм изпил през целия си живот — довърши Боб.

Албърт наля още бира в чашата. Този път тя излезе разпенена; пяната преля през ръба и потече навън. Брайън взе чашата.

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш, приятелче? — попита Ник с усмивка. — Не казвате ли във вашата професия: „Двайсет и четири часа от вдигане на бутилката до вдигане на самолета…“

— В случаите на пътешествие във времето това правило не важи — каза Брайън. — Може да си затвориш очите. — После надигна чашата, отпи и се засмя на висок глас.

— Прав си — каза той на Боб. — По дяволите, това е най-добрата бира, която съм пил някога. Опитай пепсито, Албърт.

Албърт отвори кутията и всички чуха познатия звук на пукане и съскане от въглеродния двуокис — основна тема в хиляди реклами за газирани напитки.

Той отпи голяма глътка. Когато свали кутията, се усмихваше… но в очите му имаше сълзи.

— Господа, пепси-колата също е много добра днес — каза той с глас на важен оберкелнер и всички се засмяха.

13

Дон Гафни настигна Лоръл и Дина точно когато те влизаха в ресторанта.

— Помислих си, че е по-добре — започна той и спря. Огледа се. — О, по дяволите. Къде е той?

— Не знам — започна Лоръл и тогава, зад нея, Дина Белман каза:

— По-тихо.

Главата й се завъртя бавно, като изгасено фенерче. За миг в ресторанта не се чуваше никакъв звук… поне никакъв звук, който Лоръл можеше да чуе.

— Там — каза най-сетне Дина и посочи към касата. — Той се крие там. Зад нещо.

— Откъде знаеш? — попита Дон със сух, нервен глас. — Не чувам…

— Аз чувам — каза спокойно Дина. — Чувам драскането на ноктите му по метал. И чувам сърцето му. То бие много бързо и много силно. Той е уплашен до смърт. Толкова ми е мъчно за него. — Изведнъж тя освободи ръката си от ръката на Лоръл и пристъпи напред.

— Дина, не! — изкрещя Лоръл.

Дина не й обърна внимание. Тя тръгна към касата с протегнати напред ръце, а пръстите й търсеха възможни препятствия. Сенките сякаш я достигнаха и я обгърнаха.

— Господин Туми? Моля, излезте. Не искаме да ви сторим зло. Моля, не се страхувайте.

Иззад касата започна да се чува звук. Висок, остър вик. Дума или нещо, което се опитваше да бъде дума, но в нея нямаше нищо нормално.

— Тиииииииии?

Крейг се надигна от мястото, където се криеше — с блестящи очи, с вдигнат месарски нож, изведнъж осъзнал, че това е тя, че тя е една от тях, че зад тези черни очила тя е една от тях, че тя е не само ланголиер, но е и главният ланголиер — този, който вика другите, вика ги с мъртвите си слепи очи.

— Тиииииииииии?

Хвърли се с писък към нея. Дон Гафни избута Лоръл от пътя си, почти я блъсна на пода, и скочи напред. Направи го бързо, но не достатъчно бързо. Крейг Туми беше луд и се движеше със скоростта на ланголиер. Доближи Дина в смъртоносен бяг. Никакво търчене.

Дина не направи никакво усилие да избяга. Тя погледна от своята тъмнина в неговата и протегна ръцете си, сякаш да го обгърне и да го успокои.

— … иииииииииии?

— Всичко е наред, господин Туми — каза тя. — Не се стра… — И тогава Крейг заби месарския нож в гърдите й и хукна покрай Лоръл в терминала, без да спре да пищи.

Дина остана на мястото си за миг. Ръцете й намериха дървената дръжка, която стърчеше от дрехите й, и пръстите й започнаха да се движат по нея, да я изследват. После тя се строполи бавно и леко на пода, превърна се просто в нова сянка в растящия мрак.

ГЛАВА 7

ДИНА В ДОЛИНАТА НА СЕНКИТЕ. НАЙ-БЪРЗИЯТ ТОСТЕР НА ИЗТОК ОТ МИСИСИПИ. НАДБЯГВАНЕ С ВРЕМЕТО. НИК ВЗЕМА РЕШЕНИЕ.

1

Албърт, Брайън, Боб и Ник си предадоха един на друг сандвича с фъстъчено масло и конфитюр. Всеки от тях отхапа по две хапки и после той се свърши… но докато още го имаше, Албърт си помисли, че никога през живота си не беше забивал зъбите си в толкова прекрасна кльопачка. Коремът му се разбуди и веднага започна да се бунтува за още.

— Мисля, че тази част ще хареса най-много на нашия плешив приятел — господин Уоруик — каза Ник, като преглъщаше. Той погледна към Албърт.

— Ти си гений, Ас. Знаеш това, нали? Нищо друго освен чист гений.

Албърт се изчерви от щастие.

— Какво толкова — каза той. — Просто малко от онова, което господин Дженкинс нарича дедуктивен метод. Ако два потока, които текат в различни посоки, се срещнат те се смесват и образуват водовъртеж. Видях какво се случи с кибрита на Бетани и си помислих, че нещо подобно може да се случва и тук. А после и червената риза на господин Гафни. Тя започна да губи цвета си. Така че си помислих — добре, ако нещо започне да избледнява, когато вече не е на самолета, може би ако донесеш избледняло нещо на самолета, то би…

— Мразя да прекъсвам — каза тихо Боб, — но мисля, че ако възнамеряваме да правим опит да се върнем обратно, трябва да започнем този процес, колкото е възможно по-скоро. Звуците, които се чуват, ме тревожат, но повече ме тревожи нещо друго. Този самолет не е затворена система. Мисля, че е много възможно след известно време той да започне да губи своята… своята…

— Своята самостоятелност във времето? — предложи Албърт.

— Да. Добре казано. Всяко гориво, което заредим сега в резервоарите, ще може да изгори, но след няколко часа може и да не изгори.

На Брайън му хрумна една неприятна мисъл — че горивото може да спре да гори на средата на пътя през страната, докато самолетът се намира на височина 12 000 метра. Той отвори уста да им го каже… и отново я затвори. Какъв смисъл имаше да пуска такава мисъл в съзнанието им, след като не можеха да направят нищо, ако беше вярна?

— С какво започваме, Брайън? — попита Ник с обработен, делови глас.

Брайън си повтори процеса наум. Щеше да бъде малко странен, особено заради участието на хора, чийто опит със самолетите може би започваше и завършваше с детските модели, но той си помисли, че ще могат да се справят.

— Започваме с включване на моторите и рулиране колкото е възможно по-близко до „Делта 727“ — каза той. — Когато стигнем дотам, ще изгася мотора на десния борд, а ще оставя да работи мотора на левия борд. Имаме късмет. Този самолет „Боинг 767“ е снабден с резервоари за гориво в самите крила и система за допълнително захранване с енергия, която…

Отвън долетя пронизителен, панически писък, който проряза непрестанния трополящ шум като нож, стържещ по порцеланова чиния. Последваха го стъпки — някой се качваше тичешком по стълбата. Ник се обърна натам и ръцете му направиха жест, който Албърт веднага разпозна — беше виждал този жест у някои момчета, които бяха побъркани на тема бойни изкуства и тренираха постоянно. Това беше класическа отбранителна позиция на борбата тае-куон-до. След миг на вратата се показа бледото, ужасено лице на Бетани и Ник отпусна ръце.

— Елате! — крещеше Бетани. — Елате бързо! — Тя едва поемаше въздух от тичане, после тръгна обратно към платформата на стълбата. За миг Албърт и Брайън бяха сигурни, че ще се спъне по стръмните стъпала и ще си счупи врата. После Ник скочи, хвана я с ръка за врата и я издърпа в самолета. Бетани дори не разбираше, че им беше викала отблизо. Тъмните й очи святкаха към тях от белия кръг на лицето й. — Моля, елате! Той я намушка! Мисля, че тя умира!

Ник постави ръце на раменете й и наведе лицето си към нейното, сякаш имаше намерение да я целуне.

— Кой намушка кого? — попита той много тихо. — Кой умира?

— Аз… тя… го-го-сподин Т-т-туми…

— Бетани, кажи „чашка“.

Тя го погледна с шокиран, неразбиращ поглед. Брайън гледаше към Ник, сякаш той беше полудял. Ник леко разтърси раменете на момичето.

— Кажи „чашка“. Веднага.

— Ч-ч-чашка.

— „Чашка и чинийка“. Кажи го, Бетани.

— Чашка и чинийка.

— Хубаво. По-добре ли си?

Тя кимна.

— Да.

— Добре. Ако усетиш, че отново губиш самообладание, веднага кажи „чашка“ и ще се овладееш отново. Сега — кой е намушкан?

— Сляпото момиче. Дина.

— По дяволите. Добре, Бетани. Просто… — Ник рязко повиши глас, когато видя, че Брайън минава зад Бетани и се отправя към стълбата, а точно зад него е Албърт. — Не! — извика той с рязък, силен глас, който спря и двамата. — Стой на място, дявол да го вземе!

Брайън, който беше изкарал два срока във Виетнам и познаваше звука на безапелационните команди, спря толкова внезапно, че Албърт се блъсна с лице в гърба му. „Знаех си — помисли си той. — Знаех си, че ще започне да командва. Беше просто въпрос на време и обстоятелства.“

— Знаеш ли как се случи това и къде е сега нашият смахнат спътник? — попита Ник.

— Човекът… човекът с червената риза каза…

— Добре. Няма значение. — Той хвърли кратък поглед към Брайън. Очите му се бяха зачервили от гняв. — Глупаците са го оставили сам. Обзалагам се на пенсията си. Е, това няма да се повтори. Нашият господин Туми направи последния си номер.

Отново погледна към Бетани. Главата й беше клюмнала, косата й висеше разбъркано по лицето й; тя хлипаше отчаяно.

— Тя жива ли е, Бетани? — попита той внимателно.

— Аз… аз… аз…

— „Чашка“, Бетани.

— Чашка! — извика Бетани и го погледна с мокрите си от сълзи зачервени очи. — Не знам. Беше жива, когато аз… нали знаете, дойдох за вас Сега може и да е мъртва. Той наистина я довърши. Господи, защо ни трябваше да се сблъскваме и с някакъв психопат? Не са ли нещата достатъчно лоши и без това?

— И никой от вас, които се предполага, че сте пазили този тип, няма ни най-малка представа къде е отишъл след нападението, така ли е?

Бетани скри лицето си с шепи и за хлипа пак. Отговорът беше достатъчно ясен за всички.

— Не бъдете толкова груб с нея — каза Албърт тихо и обхвана с ръка Бетани през кръста. Тя сложи глава на рамото му и захлипа по-силно.

Ник леко отмести двамата настрана.

— Ако съм склонен да бъда груб с някого, това е със самия мен, Ас. Трябваше да остана там.

Той се обърна към Брайън.

— Връщам се в терминала. Ти — не. Тук господин Дженкинс е почти сигурно прав — имаме малко време. Не искам да мисля колко малко време. Включи моторите, но още недей да преместваш самолета. Ако момичето е живо, ще ни трябва стълбата, за да я пренесем горе. Боб — долу на стълбата. Внимавайте с онзи негодник Туми. Албърт, идваш с мен.

После той каза нещо, от което всички изстинаха.

— Почти се надявам да е мъртва. Прости ми, Боже, но ако е мъртва, това ще ни спести време.

2

Дина не беше мъртва, даже не беше в безсъзнание. Лоръл беше свалила слънчевите й очила, за да избърше потта, която беше покрила лицето на момичето, и очите на Дина — съвсем черни и много големи, гледаха невиждащо към зелено-сините очи на Лоръл. Дон и Руди стояха рамо до рамо и гледаха разтревожено надолу.

— Съжалявам — каза за пети път Руди. — Наистина мислех, че е заспал. Дълбоко заспал.

Лоръл не му обърна внимание.

— Как си, Дина? — попита тя тихо. Не искаше да гледа към дървената дръжка, стърчаща от дрехата на момичето, но не можеше да свали очи от нея. Имаше много малко кръв, поне досега — кръг колкото кафена чашка около мястото, където беше влязло острието, и това беше всичко. Досега.

— Боли — каза Дина със слаб глас. — Трудно ми е да дишам. И е горещо.

— Ще се оправиш — каза Лоръл, а очите й неумолимо се връщаха към дръжката на ножа. Момичето беше много малко и тя не можеше да разбере защо острието не я беше пронизало цялата. Не можеше да разбере защо Дина все още не беше мъртва.

— Навън — каза Дина. Тя се намръщи и от ъгъла на устата й излезе гъста, бавна струйка кръв и потече по бузата й.

— Не се опитвай да говориш, миличка — каза Лоръл и отметна мокрите къдрици от челото на Дина.

— Трябва да излезете оттук — настоя Дина. Гласът й беше малко по-силен от шепот. — И не обвинявайте господин Туми. Той е… той е уплашен — това е всичко. От тях.

Дон гледаше зловещо.

— Ако намеря това копеле, аз ще го изплаша — каза той и сви и двете си ръце си в юмруци. Над кокалчето му в падащия мрак блесна пръстен с герб. — Ще го накарам да съжалява, че не се е родил мъртъв.

После в ресторанта влезе Ник, последван от Албърт. Той отмести Руди Уоруик, без да се извини, и коленичи до Дина. Ясният му поглед за миг се спря на дръжката на ножа, след това се премести върху лицето на детето.

— Здравей, мила. — Той говореше бодро, но очите му бяха мрачни. — Виждам, че са ти направили вентилация. Не се тревожи — за нула време ще бъдеш здрава като кукуряк.

Дина леко се усмихна.

— Какво значи кукуряк? — прошепна тя. Докато говореше, от устата й потече още кръв и Лоръл видя кръв по зъбите й. Стомахът й бавно се сви.

— Не помня, но съм сигурен, че беше нещо красиво — отговори Ник. — Ще обърна главата ти на една страна. Стой неподвижно, колкото можеш.

— Добре.

Ник премести главата й много леко, докато бузата й почти легна на мокета. — Боли ли?

— Да — прошепна Дина. — Горещо. Боли ме като… дишам. — Шепнещият й глас беше станал груб и хрипкав. Тънка струйка кръв течеше от устата й и се събираше върху мокета на по-малко от три метра от мястото, където изсъхваше кръвта на Крейг Туми.

Отвън се чу внезапният вой на стартиране на самолетни мотори. Дон, Руди и Албърт погледнаха натам. Ник не отмести погледа си от момичето. Заговори меко.

— Иска ли ти се да кашляш, Дина?

— Да… не… не знам.

— По-добре е, ако не кашляш — каза той. — Ако имаш такова желание, по-добре е да не му се поддаваш. И не говори повече, нали?

— Не правете нищо на господин Туми. — Думите й, макар и прошепнати, бяха пълни с голямо съчувствие и голяма тревога.

— Не, миличка, не бих и помислил. Обещавам ти.

— … не… ви… вярвам…

Той се наведе, целуна я по бузата й прошепна в ухото й:

— Но ти можеш, нали разбираш — искам да кажа, да ми вярваш. Засега всичко, което трябва да правиш, е да лежиш неподвижно, а ние ще се погрижим за останалото.

Той погледна нагоре към Лоръл.

— Не сте се опитвали да извадите ножа, нали?

— Аз… не — Лоръл преглътна. В гърлото й беше заседнала гореща, твърда буца. Преглъщането не можеше да я отмести. — Трябваше ли?

— Ако бяхте го направили, нямаше да има големи шансове. Имате ли някакъв медицински опит?

— Не.

— Добре. Ще ви кажа какво да направите… но първо искам да знам дали при вида на кръв — дори и малко кръв — припадате. И ми е нужна истината.

— Всъщност не съм виждала много кръв, откогато сестра ми се блъсна в една врата и си изби два зъба, докато играехме на криеница. Но тогава не припаднах.

— Добре. И сега няма да припаднете. Господин Уоруик, донесете ми половин дузина покривки за маса от онази малка кръчма зад ъгъла. — Той се усмихна на момичето. — Дай ми няколко минути, Дина, и мисля, че ще се почувстваш много по-добре. Младият доктор Хоупуел е винаги толкова нежен с дамите — особено с онези, които са млади и хубави.

Лоръл усети внезапно и абсолютно абсурдно желание да протегне ръка и да докосне косата на Ник.

„Какво ти става? Това момиченце вероятно умира, а ти се чудиш каква е на пипане косата му! Престани! Колко глупава можеш да бъдеш?

Е, да видим? Достатъчно глупава, за да летя през цялата страна, за да се срещна с мъж, с когото съм се свързала чрез колонката за интимни обяви в така нареченото списание на дружбата. Достатъчно глупава, за да планирам да спя с него, ако се окаже, че той изглежда сравнително представителен… и ако, разбира се, няма лош дъх.

О, престани! Престани, Лоръл!“

„Да — съгласи се другият глас в съзнанието й. — Ти си абсолютно права — лудост е да мислиш за неща като това в такъв момент и ще престана… но се чудя как би изглеждал младият доктор Хоупуел в леглото? Чудя се дали би бил нежен, или…“

Лоръл потрепери и се почуди дали това е начинът, по който започва едно средно нервно разстройство.

— Те са по-близо — каза Дина. — Вие наистина… — Тя се закашля и между устните й се появи голям кървав мехур. Той се пукна и опръска бузите й. Дон Гафни измърмори нещо и се обърна настрана. — … и наистина трябва да побързате — завърши тя.

Приветливата усмивка на Ник ни най-малко не се промени.

— Знам — каза той.

3

Крейг се стрелна през терминала, пъргаво прескочи перилата на ескалатора и се затича по студените метални стъпала, а главата му беше изпълнена с ревящи звуци и вълни на бурен океан — те даже бяха удавили другия звук — неумолимия дъвчещ и хрущящ звук на ланголиерите. Никой не го видя. Той спринтира през долното фоайе към вратите на изхода… и се вряза в тях. Беше забравил всичко, включително факта, че електрическото устройство за отваряне на вратите не работеше, когато нямаше ток.

Отскочи, останал без дъх, падна на пода и задиша тежко като риба на сухо. Остана да лежи за момент, порови се в мозъка си, за да намери нещо останало там, и откри, че се взира в дясната си ръка. Тя беше единственото бяло очертание в растящата тъмнина, но върху нея се виждаха черни петна и той знаеше от какво бяха останали те — от кръвта на момиченцето.

„С тази разлика, че това не беше момиченце. То просто приличаше на момиченце. Това беше главният ланголиер и след като вече я няма, другите няма да могат да… няма да могат да… да…“

Да какво?

Да го намерят?

Но той все още чуваше гладния звук на тяхното приближаване: този влудяващ звук на дъвчене, като че ли някъде на изток крачеше армия огромни гладни насекоми.

Мислите му се завъртяха. О, той беше така объркан!

Видя една по-малка врата, която водеше навън, изправи се и тръгна към нея. После спря. Отвън започваше път и този път без съмнение водеше към Бангор, но какво от това? Не го беше грижа за Бангор; Бангор съвсем определено не беше част от този приказен ГОЛЯМ ФИЛМ. Това, към което се стремеше, беше Бостън. Ако можеше да стигне дотам, всичко щеше да бъде наред. А какво означаваше това? Баща му щеше да знае. Това означаваше да СПРЕ ДА ТЪРЧИ НАОКОЛО и ДА СЕ ЗАЕМЕ С ПРОГРАМАТА.

Умът му се хвана за тази мисъл, както корабокрушенецът се хваща за парче дърво — всичко, което все още плава, дори и ако това е вратата на клозета, е достойно за такъв стремеж. Ако можеше да стигне в Бостън, всичките тези преживявания той щеше да ги… да ги…

— Да ги забравя — промърмори той.

При тези думи ярък лъч на разум просветна в мрака на главата му и един глас (може би беше гласът на баща му) извика одобрително „О, ДА!“

Но как щеше да направи това? Бостън беше твърде далеч, за да отиде дотам пеша, а останалите нямаше да го пуснат обратно на борда на единствения самолет, който все още беше в изправност. Не и след това, което беше сторил на тяхното сляпо талисманче.

— Но те не знаят — прошепна Крейг. — Те не знаят, че съм им направил услуга, защото не знаят какво е тя. — Той дълбокомислено кимна. Очите му — огромни и влажни — светеха в тъмнината.

„Промъкни се незабелязано — му прошепни гласът на баща му. — Промъкни се незабелязано на самолета.“

„Да! — добави гласът на майка му. Промъкни се незабелязано! Това е билетът ти, Креги-беги! Ако го направиш, няма да ти трябва билет, нали?“

Крейг недоверчиво погледна към лентата за багаж. По нея можеше да стигне до асфалта, но ако те са оставили пост пред самолета? Пилотът няма да се сети за това — извън пределите на кабината този човек очевидно беше тъпак, — но англичанинът почти сигурно щеше да се сети.

И така, какво трябваше да направи?

Ако страната на терминала откъм Бангор не беше добра, а страната откъм пистата също не беше добра, то какво трябваше да направи и къде трябваше да отиде?

Крейг погледна нервно към неподвижния ескалатор. Скоро ще започнат да го търсят — без съмнение начело с англичанина, — а той стоеше тук, по средата на залата, толкова открит, колкото стриптийзьорка, която е хвърлила последните части от тоалета си на публиката.

„Трябва да се скрия, поне засега.“

Беше дочул шума от пускането на реактивните двигатели отвън, но това не го разтревожи — той знаеше едно-друго за самолетите и разбираше, че Енгъл не може да отиде никъде, докато не зареди с гориво. А зареждането щеше да отнеме време. Не трябваше да се тревожи, че ще тръгнат без него.

Поне засега не.

„Скрий се, Крейги. Точно това трябва да направиш сега. Трябва да се скриеш, преди да дойдат за тебе.“

Той бавно се обърна в търсене на най-доброто място, като присвиваше очи в увеличаващата се тъмнина. И този път видя един надпис на вратата, която се намираше между гишето на „Авис“ и Туристическата агенция на Бангор. Той гласеше:

ЛЕТИЩНИ СЛУЖБИ

Знак, който не означаваше почти нищо.

Крейг побърза към вратата и докато вървеше, хвърляше нервни погледи назад през рамо. Както и с вратата на летищната охрана, дръжката не се въртеше, но когато я бутна, вратата се отвори. Крейг погледна за последен път през рамо и като не видя някого, затвори вратата след себе си.

Погълна го пълен, съвършен мрак — тук вътре тоя беше сляп като момиченцето, което беше пронизал. Нямаше нищо против — всъщност това дори му харесваше. Освен когато си с жена, от тебе никога не се очаква да правиш нещо съществено в тъмнината. В тъмнината добрата работа преставаше да бъде от значение.

Тук бе дори по-добре — дъвчещият звук на ланголиерите беше приглушен.

Крейг бавно тръгна напред — беше протегнал ръце и влачеше крака. На третата крачка бедрото му се опря в някакъв твърд предмет, който приличаше на ръба на бюро. Посегна напред и надолу. Да. Бюро. Опипа го с ръце за момент и почувства спокойствие от това докосване до атрибутите на учрежденска Америка — купчина листа, отделения за входящи и изходящи документи, попивателна, кутийка, пълна с кламери, комплект писалка и молив. Придвижи се до далечната част на бюрото и там хълбокът му се блъсна в страничната облегалка на стол. Крейг се промъкна между стола и бюрото и седна. Седнал зад бюрото се почувства още по-добре — спокоен, владеещ се. Потърси с ръка горното чекмедже и го отвори. Опипа вътре за оръжие — нещо остро; почти веднага ръката му напипа нож за отваряне на писма.

Той го извади, затвори чекмеджето и го сложи на бюрото до дясната си ръка.

Остана така за малко, заслушан в тупкането на сърцето си и далечния шум на моторите, след това ръцете му отново затърсиха по повърхността на бюрото, докато отново не напипаха купчината листа. Той взе горния лист и го сложи пред себе си, но белият му цвят не се виждаше… дори и когато го вдигна пред очите си.

„Добре, Креги-беги. Просто си стой така в тъмното. Стой си тук и чакай да настане време за действие. Когато настане времето…“

„Аз ще ти кажа“ — довърши мрачно баща му.

— Точно така — каза Крейг. Пръстите му пропълзяха до десния ъгъл на невидимия лист хартия. Той започна да къса бавно надолу.

„Къс-с-с-с.“

Спокойствието изпълни съзнанието му като хладна морска вода. Той пусна невидимата ивица върху невидимото бюро и върна пръстите си към върха на листа. Всичко щеше да бъда наред. Съвсем наред. Започна шепнешком да си напява без мелодия.

„Наричай ме ангел… на утрото, мила…“

„Къс-с-с-с.“

„Докосни ме по бузата… преди да си отидеш, мила…“

Вече на спокойствие Крейг седеше и чакаше баща му да му каже какво да прави по-нататък точно както го беше правил много пъти, когато беше дете.

4

— Слушай внимателно, Албърт — каза Ник. — Трябва да я пренесем на борда на самолета, но за да направим това, ще ни бъде нужна носилка. На борда едва ли има носилка, но тук трябва да има. Къде?

— Ей, господин Хоупуел, капитан Енгъл сигурно знае по-добре?

— Но капитан Енгъл не е тук — каза търпеливо Ник. — Ще трябва да се справим сами.

Албърт се намръщи… после се сети за табелата, която беше видял на долния етаж.

— „Летищни служби“? — попита той. — Добре ли звучи?

— Съвсем добре — каза Ник. — Къде видя това?

— На долния етаж. До гишетата за коли под наем.

— Добре — каза Ник. — Слушай какво ще направим. Ти и господин Гафни се назначавате за търсачи на носилка и приносители на носилка. Господин Гафни, предлагам ви да проверите до скарата зад тезгяха. Очаквам, че ще намерите някакви остри ножове. Сигурен съм, че нашият неприятен приятел е намерил своя там. Вземете един за себе си и един за Албърт.

Дон отиде зад тезгяха, без да каже дума. Руди Уоруик се върна от бар „Червения барон“ с ръце, пълни с покривки за маса на бели и червени квадратчета.

— Наистина съжалявам — започна отново той, но Ник го прекъсна. Той все още гледаше към Албърт, а лицето му сега беше само един бял кръг над по-тъмната сянка от малкото тяло на Дина. Тъмнината почти се беше спуснала.

— Вероятно няма да се видите с господин Туми; предполагам, че той е избягал оттук невъоръжен, в паника. Мисля, че или се е скрил в миша дупка, или е излязъл извън терминала. Ако все пак го видите, настойчиво ви съветвам да не се занимавате с него, освен ако той направи така, че да стане необходимо. — Той обърна глава, за да види Дон, който се беше върнал с чифт месарски ножове. — И двамата, помнете точно какво е най-важно. Задачата ви не е отново да заловите господин Туми и да го изправите пред правосъдието. Работата ви е да намерите носилка и да я докарате, колкото е възможно по-скоро. Трябва да се измъкнем оттук.

Дон предложи на Албърт един от ножовете, но Албърт поклати глава и погледна към Руди Уоруик.

— Не може ли вместо това да взема една от тези покривки?

Дон го погледна, като че ли Албърт беше полудял.

— Покривка за маса? За какво ти е, за Бога?

— Ще ви покажа.

Албърт беше коленичил до Дина. Сега той стана и отиде зад тезгяха. Огледа се, без да е съвсем сигурен какво, търси, но уверен, че ще го познае, щом го вади. Така и направи. Зад тезгяха имаше един старомоден тостер за две филийки. Той го взе, извади щепсела от контакта и усука шнура здраво около него, докато се връщаше при останалите. Взе една покривка, разгъна я и сложи тостера в единия й ъгъл. След това я прегъна два пъти и зави тостера с края на покривката като коледен подарък. Върза здраво краищата, за да направи нещо като джоб. Когато хвана свободния край на покривката и стана, завитият тостер се беше превърнал на камък в саморъчно направената прашка.

— Когато бях дете, обичахме да си играем на Индиана Джоунс — каза с извиняващ се тон Албърт. — Бях направил нещо подобно и го размахвах като камшик. Веднъж за малко не счупих ръката на брат ми Дейвид. Вързах една стара тока от колан, която бях намерил в гаража, в една кърпа. Доста глупаво, нали. Не знаех колко силно може да удря. Голям бой изядох за това. Изглежда глупаво мисля, но работи доста добре. Поне досега е работило.

Ник погледна със съмнение към саморъчно направеното оръжие на Албърт, но не каза нищо. Ако тостер, увит в покривка, щеше да помогне на Албърт да се почувства по-добре, когато тръгне в тъмното надолу по стълбите, той нямаше нищо против.

— Добре тогава. Идете да намерете носилка и я донесете. Ако в канцеларията на „Летищни служби“ няма, потърсете някъде другаде. Ако до петнайсет минути не намерите нищо — не, нека са десет, — просто се върнете и ще я пренесем.

— Не бива да правите това! — извика слабо Лоръл. — Ако има вътрешен кръвоизлив?

Ник погледна нагоре към нея.

— Вече има вътрешен кръвоизлив. И мисля, че десет минути е цялото време, което можем да отделим.

Лоръл отвори уста да отговори, да противоречи, но хрипкавият шепот на Дина я спря.

— Той е прав.

Дон мушна острието на ножа в колана си.

— Хайде, синко — каза той.

Те прекосиха терминала заедно и тръгнаха надолу по ескалатора към първия етаж. Докато вървяха, Албърт омота края на заредената си покривка около китката си.

5

Ник отново съсредоточи вниманието си върху момичето на пода.

— Как се чувстваш, Дина?

— Много ме боли — каза отпаднало Дина.

— Да, разбира се, че боли — каза Ник. — И се боя, че от това, което смятам да направя, ще те заболи доста повече — поне за няколко секунди. Но ножът е в белия ти дроб и трябва да излезе оттам. Знаеш това, нали?

— Да. — Тъмните й невиждащи очи погледнаха нагоре към него. — Страх ме е.

— И мене също, Дина. И мене също. Но това трябва да се направи. Готова ли си?

— Да.

— Браво. — Ник се наведе и леко я целуна по бузата. — Ти си добро, смело момиче. Няма да трае дълго, обещавам ти. Искам просто да лежиш колкото можеш по-неподвижно и да се помъчиш да не кашляш. Разбираш ли ме? Много е важно. Помъчи се да не кашляш.

— Ще се помъча.

— За миг или два може да почувстваш, че не можеш да дишаш. Може дори да почувстваш, че от тебе излиза въздух като от пробита гума. Това е страшно чувство, миличка, и то може да те накара да поискаш да се раздвижиш или да извикаш. Не трябва да правиш това. И не трябва да кашляш.

Дина отговори нещо, което никой от тях не можа да чуе.

Ник преглътна, с бърз жест избърса потта от челото си и се обърна към Лоръл.

— Сгъни две от тези покривки на квадратни тампони. Колкото може по-дебели. Застани на колене до мене. Колкото може по-близо. Уоруик, свалете колана си.

Руди започна да изпълнява веднага.

Ник погледна отново към Лоръл. Тя пак беше поразена, този път не неприятно, от силата на погледа му.

— Аз ще хвана дръжката на ножа и ще го извадя. Ако не го задържи някое от ребрата й — ако се съди по положението му, не мисля, че е така, — острието ще излезе с едно бавно, плавно дърпане. В момента, в който излезе, аз ще се дръпна назад и ще ти освободя място до гърдите на момичето. Ще поставиш един от тампоните си върху раната и ще натиснеш. Натисни силно. Не се бой, че ще я заболи или че ще притиснеш толкова гръдния й кош, че да не може да диша. Белият й дроб е пробит поне на едно място, обзалагам се, че дори на две. Това е, за което трябва да се безпокоим. Разбираш ли?

— Да.

— Когато си поставила тампона, аз ще я повдигна срещу натиска, който ти прилагаш. Ако тогава видим кръв на гърба на роклята й, господин Уоруик ще пъхне другия тампон под нея. После ще вържем компресите здраво.

Той погледна към Руди.

— Когато го поискам, приятелю, подайте ми го. Не ме карайте да го искам два пъти.

— Няма.

— Виждаш ли добре, за да извършиш това, Ник? — попита Лоръл.

— Мисля, че да — отвърна Ник. Надявам се. — Той отново погледна към Дина. — Готова ли си?

Дина промърмори нещо.

— Добре — каза Ник. Пое дълбоко въздух и го изпусна. — Бог да ми помага.

Обхвана с тънките си ръце с дълги пръсти дръжката на ножа както човек хваща бейзболна бухалка. Дръпна. Дина изпищя. От устата й излезе голям съсирек кръв. Лоръл се беше навела напрегнато напред и лицето й изведнъж се окъпа в кръвта на Дина. Тя се отдръпна.

— Не! — просъска Ник към нея, без да се оглежда. — Не смей да ми припадаш! Не смей!

Лоръл отново се наведе напред, онемяла и трепереща. Острието — матовосребрист триъгълник в дълбокия мрак, излезе от гърдите на: Дина и блесна във въздуха. Гърдите на сляпото момиченце се надигнаха и се чу висок, непознат, свистящ звук — раната всмукваше навътре.

— Сега! — измуча Ник. — Натискай! Колкото можеш по-силно!

Лоръл се наведе напред. За миг видя кръвта, бликаща от — отвора в гърдите на Дина, и после раната беше покрита. Почти веднага тампонът от покривка стана топъл и мокър.

— По-силно — изръмжа Ник към нея. — Натисни по-силно! Запуши раната.

Сега Лоръл разбра какво имат предвид хората, когато казват за някой, че е напълно откачен — самата тя се чувстваше на ръба на откачането.

— Не мога! Ще счупя ребрата й, ако…

— Майната им на ребрата! Трябва да запушиш раната!

Коленичилата Лоръл се наведе напред и натисна с цялото си тегло. Сега виждаше как течността изтича между пръстите й, макар че беше сгънала дебело тампона.

Англичанинът захвърли настрани ножа и се наведе напред, докато лицето му почти се допря до лицето на Дина. Очите й бяха затворени. Той повдигна един от клепачите й.

— Мисля, че най-сетне е в безсъзнание — каза той. — Не мога да кажа със сигурност, защото очите й са много особени, но силно се надявам да е така. — Косата беше паднала върху челото му. Той я отметна нетърпеливо с рязко движение на главата си и погледна към Лоръл.

— Справяш се добре. Стой така, нали? Сега ще я обърна. Докато го правя, поддържай натиска.

— Има толкова много кръв — изстена Лоръл. — Няма ли да се задави?

— Не знам. Натискай. Готов ли сте, господин Уоруик?

— О, Боже, мисля, че да — изграчи Руди Уоруик.

— Добре. Започваме. — Ник провря ръце под дясната лопатка на Дина и се намръщи.

— По-зле е, отколкото мислех — промълви той. — Много по-зле. Тя е прогизнала. — Започна леко да повдига Дина срещу натиска, който прилагаше Лоръл. Дина издаде нисък, хъркащ стон. Буца полусъсирена кръв изскочи от устата й и се лепна на пода. Сега Лоръл чуваше дъжда от кръв, който падаше на мокета под момичето.

Изведнъж светът започна да изчезва.

— Натискай! — извика Ник. — Не пускай!

Но тя губеше свяст.

Това, което направи, се дължеше само на представата, какво ще си помисли Ник Хоупуел за нея, ако тя наистина припадне. Лоръл изплези език между зъбите си като дете, което се глези, и го захапа колкото имаше сила. Болката беше рязка и силна. Устата й веднага се изпълни със соления вкус на кръв… но усещането, че светът отплува като голяма ленива риба в аквариум, отмина. Тя отново беше тук.

От долния етаж долетя внезапен крясък от болка и изненада. След него се чу хриплив вик. Веднага след вика — висок, пронизителен писък.

И Руди, и Лоръл се обърнаха.

— Момчето! — извика Руди. — Той и Гафни. Те…

— Все пак са открили господин Туми — каза Ник. Лицето му бе замръзнало в невероятно усилие. Сухожилията на врата му изпъкваха като стоманени въжета. — Остава ни само да се надяваме…

Отдолу се чу тупване, последвано от ужасяващ вой на болка. После цяла серия приглушени удари.

— … че са овладели положението. Сега не можем да направим нищо повече. Ако прекъснем това, което правим по средата, момиченцето ще умре със сигурност.

— Но това звучеше като гласа на момчето!

— Не може да му се помогне, нали? Пъхнете тампона под нея, Уоруик. Направете го веднага или ще ви ритна право в задника!

6

Дон водеше по пътя към ескалатора, после спря за малко под него и бръкна в джоба си. Извади нещо малко и продълговато, което слабо блестеше в тъмното.

— Моята стара „Зипо“ — каза той. — Мислиш ли, че все още пали?

— Не знам — каза Албърт. — Може би… за малко. По-добре не опитвайте, докато не се наложи. Надявам се, че пали. Без нея няма да можем да виждаме нищо.

— Къде са тези „Летищни служби“?

Албърт посочи към вратата, през която преди по-малко от пет минути беше влязъл Крейг Туми.

— Точно там.

— Мислиш ли, че е отключена?

— Ами — каза Албърт, — има само един начин да разберем.

Пресякоха залата — Дон все още водеше със запалката в ръка.

7

Крейг ги чу да идват — нови слуги на ланголиерите, без съмнение. Но не се тревожеше. Беше се погрижил за онова нещо, което се беше маскирало като момиченце, щеше да се погрижи и за тези другите. Стисна ножа за отваряне на писма и заобиколи бюрото, долепен до стената.

— Мислиш ли, че е отключена?

— Ами, има само един начин да разберем.

„Сега ще разбереш ти“ — помисли Крейг. Той стигна до стената, на която беше вратата. По нея имаше рафтове с натрупани книжа. Посегна и напипа пантите на вратата. Добре. Отварянето на вратата ще го предпази от тях… въпреки че едва ли можеха да го видят. Беше тъмно като в рог. Той вдигна ножа за отваряне на писма на височината на раменете си.

— Дръжката не помръдва. Крейг се отпусна… но само за миг.

— Опитай да я бутнеш. — Това беше хитрото момче.

Вратата започна да се отваря.

8

Дон влезе, примижал от тъмнината. Вдигна капачето на запалката си и врътна колелцето. Появи се искра, фитилът се запали от първия път и се появи слаб пламък. Видяха нещо, което очевидно беше комбинация от канцелария и склад. В единия ъгъл имаше разхвърлян куп багаж, а в другия — ксерокс. По цялата отсрещна стена имаше рафтове, пълни с какви ли не формуляри.

Дон влезе по-навътре в стаята с високо вдигната запалка — като изследовател, който носи горяща свещ в тъмна пещера. Посочи към дясната стена.

— Ей, момче! Ас! Погледни!

На плакат, закрепен на стената, беше нарисуван пийнал мъж в официален костюм, който излизаше от бара и гледаше към часовника си. Плакатът съветваше: „РАБОТАТА Е ПРОКЛЯТИЕТО НА КЛАСАТА НА ПИЯНИЦИТЕ“. На стената до него имаше закачена бяла пластмасова кутия с голям червен кръст. Под нея имаше облегната до стената сгъната носилка… от тези с колелцата.

Албърт обаче не гледаше към плаката, нито към кутията за първа помощ или носилката. Погледът му беше привлечен от бюрото в средата на стаята.

На него той видя купчина хартиени ивици.

— Внимавай! — извика той. — Внимавай, той е т…

Крейг Туми изскочи иззад вратата и нанесе удар.

9

— Колана — каза Ник. Руди не помръдна, нито отговори. Главата му беше обърната към вратата на ресторанта. Звуците от долния етаж бяха престанали. Чуваше се само трополящият звук и постоянното, пулсиращо бучене на реактивния мотор в мрака навън.

Ник ритна назад като муле и улучи глезена на Руди.

— Ох!

— Колана! Веднага!

Руди непохватно падна на колене и се затътри към Ник, който с една ръка придържаше Дина, а с другата притискаше втория тампон от покривка към гърба й.

— Пъхни го под тампона — каза Ник. Дишаше тежко и потта течеше по лицето му на широки вади.

— Бързо! Не мога да я държа така вечно!

Руди пъхна колана под тампона. Ник свали Дина, пресегна се през малкото телце и повдигна лявото й рамо, така че да издърпа колана от другата страна. После го прекара през гърдите й и го затегна здраво. Свободния край на колана сложи в ръката на Лоръл.

— Поддържай натиска — каза той и стана. — Не можем да използваме катарамата — момичето е много слабо.

— Долу ли слизаш? — попита Лоръл.

— Да. Изглежда, се налага.

— Внимавай. Моля те, внимавай.

Той й се усмихна и внезапният блясък на всички тези бели зъби в тъмното беше изненадващ… но не страшен — откри тя. Тъкмо напротив.

— Разбира се. Нали така съм оцелял. — Той посегна към нея и я стисна за рамото. Ръката му беше топла и при докосването му през нея премина лек трепет. — Ти се справи много добре, Лоръл. Благодаря ти.

Понечи да се обърне и тогава една малка ръка се протегна и го хвана за крачола на джинсите. Той погледна надолу и видя, че слепите очи на Дина отново бяха отворени.

— Недей? — започна тя и се разтресе от спазъм на кашляне и кихане. От носа й на фини капчици пръсна кръв.

— Дина, не трябва…

— Недей… да го убиваш! — каза тя и дори в тъмното Лоръл почувства фантастичното усилие, което направи детето, за да го каже.

Ник погледна замислено към нея.

— Този негодник те прободе, нали знаеш. Защо настояваш толкова да остане цял?

Тесните й гърди се напрегнаха под колана. Напоеният с кръв тампон се надигна. Тя се напрегна и успя да каже още нещо. Всички го чуха — Дина с голяма мъка успя да го изрече ясно.

— Всичко… което знам… е, че имаме нужда от него — прошепна тя и после очите й се затвориха отново.

10

Крейг заби ножа за писма във врата на Гафни толкова дълбоко, че усети как юмрукът му опря в рамото на врага му. Дон изкрещя и изпусна запалката. Тя падна на пода и продължи да тлее. Албърт извика от изненада, като видя Крейг да пристъпва към Дон, който се олюля към бюрото и безсилно вдигна ръце, за да хване забития в него нож.

Крейг стисна дръжката с една ръка и опря другата в гърба на Дон. Дръпна и бутна едновременно и Албърт чу звук сякаш гладен мъж изважда шиш от добре опечена пуйка. Дон изкрещя отново — този път по-високо, и се просна върху бюрото. Прострените му ръце събориха кутията за входящи и изходящи документи и купчината формуляри за изгубен багаж, които беше късал Крейг.

Крейг се обърна към Албърт. От острието на ножа за писма пръснаха капчици кръв.

— И ти си един от тях — изсъска той. — Е, аз отивам в Бостън и не можете да ме спрете. Никой от вас не може да ме спре. — Тогава запалката на пода загасна и те потънаха в тъмнина.

Албърт отстъпи една крачка и почувства топъл полъх — Крейг беше замахнал към мястото, което беше заемал само преди секунда. Той попипа зад себе си със свободната си ръка, ужасѐн от отстъпването към ъгъла, където Крейг можеше да използва ножа си (на бледата, угасваща светлина на запалката това му се видя като истински нож) с лекота, а собственото му оръжие щеше да бъде еднакво ненужно и глупаво. Пръстите му намериха сами празно пространство и той отстъпи през вратата в коридора. Не се чувстваше спокоен; не се чувстваше като най-бързия евреин от никоя страна на Мисисипи — не се чувстваше по-бърз от куршум. Чувстваше се като уплашено дете, което от глупост е избрало играчка от детството си вместо истинско оръжие, защото не е повярвало — наистина, ама съвсем наистина, — че може да се стигне чак дотам, въпреки онова, което беше направил този луд с момиченцето на горния етаж. Усещаше собствената си миризма. Дори и в мъртвия въздух я усещаше. Беше миризмата на вкисната маймунска пикня — миризмата на страха.

Крейг излезе бавно през вратата с вдигнат нож. Движеше се в тъмното като танцуваща сянка.

— Виждам те, малкия — изсъска той. — Виждам те като котка.

Плъзна се напред. Албърт заотстъпва и залюля напред-назад тостера, като си повтаряше, че ще има възможност само за един добър удар, преди Туми да замахне и да забие острието в гърлото или гърдите му.

„А ако тостерът излезе от проклетия си джоб, преди да го ударя, съм загубен.“

11

Крейг се приближаваше, разлюлял горната част на тялото си като змия, която излиза от кошница. Унесена лека усмивка се появи в ъгълчетата на устните му, видяха се две трапчинки.

„Точно така — каза мрачно бащата на Крейг от неумиращото си укрепление в главата на Крейг. — Ако трябва да ги сваляш един по един, можеш да го направиш. УСО, Крейг, помниш ли? УСО. Усилията Се Оправдават.“

„Правилно, Креги-беги — звънна гласът на майка му. — Можеш да го направиш и трябва да го направиш.“

— Съжалявам — промърмори Крейг усмихнато на момчето с бялото лице. — Наистина, наистина съжалявам, но трябва да го направя. Ако можеше да видиш нещата от моята гледна точка, щеше да разбереш.

Пристъпи към Албърт и вдигна ножа на височината на очите си.

12

Албърт хвърли бърз поглед зад себе си и видя, че отстъпва към касата на „Юнайтед Еърлайнс“. Ако отстъпеше още, задната дъга на размаха му щеше да бъде ограничена. Трябваше да го направи бързо. Той залюля тостера по-силно, потната му ръка стискаше здраво усуканата покривка.

Крейг улови движението в тъмнината, но не можеше да разбере какво беше нещото, което размахваше момчето. Нямаше значение. Не можеше да позволи да има значение. Той се съсредоточи, после скочи напред.

— ОТИВАМ В БОСТЪН! — изкрещя той. — ОТИВАМ В…

Очите на Албърт свикваха с тъмнината и той видя хода на Крейг. Тостерът беше в задната половина на дъгата си. Вместо да премести китката си напред, за да обърне посоката му, Албърт остави ръката си да се вдигне от теглото на тостера и го люшна нагоре и през главата си като играч на бейзбол. В същото време отстъпи вляво. Тежестта на края на покривката описа малък кръг във въздуха, придържана твърдо в джоба си от центробежната сила. Крейг й помогна, като пристъпи напред, докато тостерът падаше надолу. Той го удари по челото и в горната част на носа с твърдо, глухо хрущене.

Крейг изви от силна болка и изпусна ножа за писма. Ръцете му се вдигнаха до лицето и той се олюля назад. Кръвта от счупения му нос бликна между пръстите му като вода от повреден кран. Албърт се ужаси от това, което беше направил, но се ужаси още повече, че може да се откаже сега, когато Туми беше ранен. Направи нова крачка вляво и замахна странично с покривката. Тя изсвистя във въздуха и се вряза в центъра на гръдния кош на Крейг с глух звук. Крейг падна назад, продължавайки да вие.

За Албърт Коснър — „Аса“ — остана само една мисъл — всичко друго беше объркан, накъсан водовъртеж от цветове, образи и чувства.

„Трябва да го спра, иначе ще стане и ще ме убие. Трябва да го спра, иначе ще стане и ще ме убие.“

Туми поне беше изпуснал оръжието си — то лежеше и просветваше върху мокета във фоайето. Албърт го настъпи и отново замахна с тостера, като се изви в кръста като старомоден иконом, който поздравява член на кралското семейство. Тежестта на края на покривката се вряза в тежко дишащата уста на Крейг Туми. Чу се звук на строшени в носна кърпичка очи.

„О, Боже — помисли си Албърт. — Това бяха зъбите му.“

Крейг подскочи и се изви на пода. Беше ужасен, може би още по-ужасен на слабата светлина. Имаше нещо чудовищно и неизтребимо в ужасната му жизненост.

Ръката му се впи в обувката на Албърт. С лек виж на отвращение Албърт Вдигна крака си от ножа за писма и тогава Крейг се опита да го сграбчи. Носът му беше спукан мехур от плът. Той почти не виждаше Албърт — зрението му беше закрито от огромна бяла електрическа дъга. В главата му звучеше постоянен остър тон — тонът на пробен телевизионен сигнал, усилен докрай.

Не беше в състояние да нанесе още вреди, но Албърт не разбираше това. В паниката си той отново замахна с тостера към главата на Крейг. Чу се металически хрущящ звук и нагревателите на тостера се откачиха.

Крейг замря.

Албърт стоеше над него и дишаше на пресекулки, а покривката се полюляваше в ръката му. После той направи две дълги, неуверени крачки към ескалатора, преви се одве и повърна на пода.

13

Брайън се прекръсти, преди да отмести черния пластмасов капак, който покриваше екрана на монитора на инерциалната навигационна система. Почти очакваше екранът да е светъл и празен. Погледна по-отблизо… и изпусна дълбока въздишка на облекчение.

ПОСЛЕДНАТА ПРОГРАМА ЗАВЪРШЕНА

— го осведомяваше екранът с хладни синьо — зелени букви и по-долу:

НОВА ПРОГРАМА? Д/Н

Брайън въведе „Д“ и после;

ОБЪРНИ АП29: ЛАКС/ЛОУГЪН

Екранът за миг потъмня. После се появи:

ВКЛЮЧВАНЕ НА ОТКЛОНЕНИЕ В ПРОГРАМАТА ЗА ОБРЪЩАНЕ АП29? Д/Н

Брайън въведе „Д“.

Екранът го осведоми:

ИЗЧИСЛЯВАНЕ НА ОБРЪЩАНЕТО

и след по-малко от пет секунди:

ПРОГРАМАТА ЗАВЪРШЕНА

— Капитан Енгъл?

Той се обърна. Пред вратата на кабината стоеше Бетани. Изглеждаше бледа и измъчена под светлините на кабината.

— Точно сега съм малко зает, Бетани.

— Защо другите не се връщат?

— Не мога да ти кажа.

— Попитах Боб — господин Дженкинс, — дали вижда някой да се движи в терминала, а той каза, че не виждал. А ако всички са мъртви?

— Сигурен съм, че не са. Ако от това ще се почувстваш по-добре, защо не слезеш и ти долу до стълбата? Аз имам малко работа тук.

„Поне се надявам да е така.“

— Страх ли ви е? — попита тя.

— Да. Разбира се, че ме е страх.

Тя леко се усмихна.

— Някак си се радвам. Лошо е само тебе да те е страх — някак фалшиво. Сега ще ви оставя на мира.

— Благодаря. Сигурен съм, че всички скоро ще дойдат.

Тя излезе. Брайън се обърна отново към монитора на инерциалната навигационна система и въведе:

ИМА ЛИ ПРОБЛЕМИ С ТАЗИ ПРОГРАМА?

Натисна клавиша „Изпълнение“.

НЯМА ПРОБЛЕМИ. БЛАГОДАРЯ ВИ, ЧЕ ЛЕТИТЕ С „АМЕРИКАН ПРАЙД“

— Моля, моля — промърмори Брайън и избърса с ръкав челото си.

„Сега, ако можеше и горивото да е наред.“

14

Боб чу стъпки по стълбата и бързо се обърна. Беше Бетани — слизаше бавно и внимателно, но напрежението все пак не го отпусна. Звукът, който идваше от изток, постепенно ставаше по-силен. По-близък.

— Здравей, Бетани. Мога ли да взема на заем още една цигара от твоите?

Тя му протегна почти празния пакет, после си взе и тя. Беше пъхнала експерименталната кутийка кибрит на Албърт в целофановата обвивка на цигарите и когато опита една клечка, тя се запали лесно.

— Някаква следа от другите?

— Е, предполагам, че зависи от това, какво имаш предвид под „някаква следа“ — каза Боб предпазливо. — Мисля, че чух някой да вика точно преди да слезеш. — Това, което беше чул, всъщност звучеше като крясък — писък, ако не се задълбочаваш много, — но той не виждаше причина да го разказва на момичето. Тя изглеждаше, толкова уплашена, колкото и той, и му се струваше, че е харесала Албърт.

— Надявам се, че Дина ще се оправи — каза тя, — но не знам. Той я прободе наистина зле.

— Видя ли се с капитана?

Бетани кимна.

— Той май ме изхвърли. Мисля, че програмираше уредите си или нещо подобно.

Боб Дженкинс кимна трезво.

— Надявам се.

Разговорът прекъсна. И двамата погледнаха на изток. Нов, още по-зловещ звук се беше прибавил към шума на хрущене и дъвчене високо безизразно скърцане. Странен механичен звук, който напомняше на Боб трансмисия, останала без масло.

— Сега е много по-близко, нали?

Боб кимна неохотно. Дръпна от цигарата си и светещото огънче за миг освети чифт уморени, ужасени очи.

— Какво предполагате, че е това, господин Дженкинс?

Той бавно поклати глава.

— Мило момиче, надявам се никога да не се наложи да разберем.

15

Когато слезе до половината на ескалатора, Ник видя някаква превита фигура, която стоеше пред непотребната редица телефонни автомати. Беше невъзможно да се каже дали това е Албърт, или Крейг Туми. Англичанинът бръкна в десния джоб на дрехата си и извади две монети по четвърт долар. Сви дясната си ръка в юмрук и пъхна монетите между пръстите си, за да си направи допълнителни месингови кокалчета. После продължи да слиза надолу към фоайето.

Когато Ник се доближи, фигурата до телефоните погледна нагоре. Беше Албърт.

— Не стъпвайте в повърнатото — каза безизразно той.

Ник пусна монетите обратно в джоба си и побърза към мястото, където беше застанало момчето — опряло ръце в коленете си като старец, който ужасно е надценил възможностите си за физически упражнения. Усети силната кисела миризма на повърнато. Тя, както и потната воня на страх, която се носеше от момчето, бяха миризми, с които беше добре запознат. Познаваше ги от Фолкландските острови, а още по-добре от Северна Ирландия. Обгърна с лявата си ръка раменете на момчето и Албърт много бавно се изправи.

— Къде са те, Ас? — попита тихо Ник. — Гафни и Туми — къде са?

— Господин Туми е там. — Той посочи към безформената фигура на пода. — Господин Гафни е в канцеларията „Летищни служби“. Мисля, че и двамата са мъртви. Господин Туми беше в канцеларията „Летищни служби“. Зад вратата предполагам. Той уби господин Гафни, защото господин Гафни влезе пръв. Ако аз бях влязъл пръв, щеше да убие мен вместо него.

Албърт преглътна тежко.

— После аз убих господин Туми. Трябваше. Той тръгна след мен. Намерил е някъде друг нож и тръгна след мен. — Говореше с глас, който някои биха помислили за безразличен, но не и Ник. А и това, което виждаше върху лицето на Албърт, не беше безразличие.

— Можеш ли да се владееш, Ас? — попита Ник.

— Не знам. Никога досега не съм убивал човек и… — Албърт изхлипа глухо и нещастно.

— Знам — каза Ник. — Това е ужасно нещо, но то трябва да се преодолее. Знам. И ти трябва да го преодолееш, Ас. Имаме още много работа и няма време за лечение. Звукът става по-силен.

Той остави Албърт и отиде до безформената фигура на пода. Крейг Туми лежеше настрани и едната му ръка отчасти закриваше лицето му. Ник го обърна по гръб, погледна и леко подсвирна. Туми беше още жив — той чуваше хриповете му — но Ник би се обзаложил на банковата си сметка, че този път Полото не се преструва. Носът му беше не просто счупен — беше направо смазан. Устата му представляваше кърваво гнездо, обградено от строшени останки от зъби. А дълбоката тъмна вдлъбнатина в центъра на челото му показваше, че Албърт е извършил някакво творческо прекрояване на човешките черти.

— И е направил всичко това с един тостер? — промълви Ник. — Исусе Христе и Богородице. — Той стана и повиши глас. — Не е мъртъв, Ас.

Свел като Ник го остави, Албърт се беше навел отново. Сега се изправи бавно и направи крачка към него.

— Не е ли?

— Чуй го за твое спокойствие. Извън бройката, но все още в играта. „Но не за дълго, ако се съди по звука, който издава.“ — Да проверим господин Гафни — може той също да е имал късмет. Какво стана с носилката?

— А? — Албърт погледна към Ник, като че ли той му говореше на чужд език.

— Носилката — повтори Ник внимателно, докато вървяха към отворената врата на „Летищни служби“.

— Намерихме я.

— Така ли? Чудесно!

Албърт спря непосредствено след вратата.

— Почакайте малко — промълви той, после клекна и попипа наоколо за запалката на Дон. Намери я след няколко секунди. Все още беше топла. Отново се изправи. — Мисля, че господин Гафни е от другата страна на бюрото.

Те обиколиха, стъпвайки върху падналата хартия и кутията за входящи и изходящи документи. Албърт вдигна запалката и завъртя колелцето. На петия опит фитилът се запали и горя слабо в продължение на три или четири секунди.

Това беше достатъчно. Всъщност Ник беше видял достатъчно и на светлината на искрите от колелцето на запалката, но не му се искаше да го каже на Албърт. Дон Гафни лежеше проснат по гръб, с отворени очи, все още с израз на ужасна изненада, застинал върху лицето му. Въпреки всичко не беше имал късмет.

— Как стана така, че Туми не удари и тебе? — попита след миг Ник.

— Аз знаех, че е там — каза Албърт. — Знаех дори преди да удари господин Гафни. — Гласът му все още беше сух и треперещ, но той се чувстваше малко по-добре. Сега, след като наистина беше видял бедния господин Гафни — беше го видял в очите, така да се каже — той се почувства малко по-добре.

— Чу ли го?

— Не — видях тези. На бюрото. — Албърт посочи към малката купчина от хартиени ленти.

— Имал си късмет, че си ги видял. — Ник сложи ръка върху рамото на Албърт в тъмнината. — Ти заслужаваш да живееш, приятелю. Спечелил си си тази привилегия. Така ли е?

— Ще се опитам — каза Албърт.

— Направи го, синко! Това спестява много кошмари. Пред теб стои човек, който знае.

Албърт кимна.

— Дръж всичко под око, Ас. Това е важното — просто обръщай внимание на всичко и ще бъдеш добре.

— Господин Хоупуел?

— Да?

— Имате ли нещо против вече да не ме наричате така? Аз… — гласът му се загуби и Албърт се прокашля силно, — мисля, че това име вече не ми харесва.

16

След трийсет секунди те излязоха от тъмната пещера на „Летищни служби“. Ник носеше сгънатата носилка. Когато стигнаха до телефоните, Ник подаде носилката на Албърт, който я пое, без да каже нищо.

Покривката за маса лежеше на метър и половина от Туми, който хъркаше и се давеше.

Нямаше време, нямаше никакво време, но Ник трябваше да погледне. Трябваше.

Той вдигна покривката и извади тостера. Един от нагревателите беше влязъл в гнездото за хляба, а другият се търкаляше на пода. Копчето за нагласяне на времето и дръжката, с която хлябът се вкарва надолу, паднаха. Единият ъгъл на тостера беше смачкан — в лявата му стена имаше дълбока кръгла вдлъбнатина.

„Това е частта, която се е сблъскала с носа на приятеля Туми — помисли Ник. — Удивително.“ — Той разклати тостера и се заслуша в тракането на счупените части.

— Тостер — удиви се той. — Имам приятели, Албърт — професионални приятели — които не биха повярвали. И на мен самия не ми се вярва. Искам да кажа… тостер.

Албърт беше обърнал глава.

— Хвърлете го — каза той хрипкаво. — Не искам да го гледам.

Ник направи, както искаше момчето, после го потупа по рамото.

— Занеси горе носилката. Идвам веднага.

— Какво ще правите?

— Ще видя дали в тази канцелария има още нещо, което можем да използваме.

Албърт погледна към него за миг, но не успя да долови израза му в тъмнината. Най-сетне каза:

— Не ви вярвам.

— И не е необходимо — каза Ник със странно учтив глас. — Върви, Ас. Искам да кажа, Албърт. Ей сега идвам и аз. И не се обръщай.

Албърт се вгледа още миг в него, после с мъка се заизкачва по неподвижния ескалатор — навел глава, с носилка, увиснала като куфар в ръката му. Не се обърна.

17

Ник почака, докато момчето изчезна в мрака. После се върна на мястото, където лежеше Туми, и клекна до него. Туми все още беше в безсъзнание, но дишането му беше малко по-равномерно. Ник предположи, че не е невъзможно след седмица-две интензивно лечение в болница Туми да се оправи. Беше доказал най-малко едно: имаше ужасно твърда глава.

„Жалко, че мозъкът в нея е толкова мек, приятелю“ — помисли Ник. Протегна ръка с намерение да я сложи върху устата на Туми, а другата — върху носа му или каквото беше останало от него. Щеше да отнеме по-малко от минута и нямаше да е необходимо вече да се тревожат за господин Крейг Туми. Другите щяха да се ужасят от това деяние — щяха да го нарекат хладнокръвно убийство — но Ник виждаше в него само политика на застраховане — ни повече, ни по-малко. Веднъж Туми беше излязъл от състояние, което приличаше на пълно безсъзнание и сега един от тях беше мъртъв, а друг беше лошо — може би смъртоносно ранен. Не беше разумно да се допусне отново същата възможност.

Имаше и нещо друго. Ако оставеше Туми жив, за какво точно би го оставил жив? Кратко, призрачно съществуване в един мъртъв свят? Възможност да диша умиращ въздух под неподвижно небе, в което всички атмосферни процеси, са спрели? Възможност да се срещне с това, което се приближаваше от изток… приближаваше се със звук, подобен на звука в колония от гигантски хищни мравки?

Не. По-добре ще е да му го спести. Щеше да бъде безболезнено и това беше достатъчно.

— Повече, отколкото заслужава това копеле — каза Ник, но все още се колебаеше.

Спомни си момиченцето, което го погледна с тъмните си, невиждащи очи.

„Не го убивайте!“ — не молба — това беше заповед. Тя беше събрала малко сила от скритите си резерви, за да му даде тази заповед. „Всичко, което знам, е, че той ни е необходим.“

„Защо тя така ужасно го пази?“

Той остана клекнал още миг, загледан в смазаното лице на Крейг Туми. И когато Руди Уоруик го извика от горната площадка на ескалатора, той подскочи, като че ли беше чул самия дявол.

— Господин Хоупуел? Ник? Идвате ли?

— След миг! — извика той през рамо. Посегна отново към лицето на Туми и отново спря, спомни си тъмните й очи.

„Той ни е необходим.“

Стана рязко и остави Крейг Туми в мъчителната му борба за дишане.

— Идвам — извика той и леко затича по ескалатора.

ГЛАВА 8

ЗАРЕЖДАНЕ С ГОРИВО. РАННАТА СВЕТЛИНА НА ЗОРАТА. ПРИБЛИЖАВАНЕТО НА ЛАНГОЛИЕРИТЕ. АНГЕЛЪТ НА УТРОТО. ПАЗАЧИТЕ НА ВЕЧНОСТТА. ИЗЛИТАНЕ.

1

Бетани беше захвърлила почти безвкусната си цигара и беше се качила отново до средата на стълбата, когато Боб Дженкинс извика:

— Мисля, че излизат!

Тя се обърна и затича надолу по стъпалата. Редица тъмни петна излязоха от отделението за багаж и изпълзяха по багажния конвейер. Боб и Бетани изтичаха да ги посрещнат.

Дина беше привързана към носилката. Руди беше хванал единия край, а Ник — другия. Спускаха се на колене и Бетани чуваше тежкото, задъхано дишане на плешивия мъж.

— Нека да помогна — каза му тя и Руди охотно и даде своя край на носилката.

— Гледай да не я клатиш — каза Ник и провеси крака от конвейерната лента. — Албърт, вземи края на Бетани и ни помогни да я качим по стълбите. Носилката трябва да остане колкото се може по-хоризонтално.

— Как е тя? — попита Бетани Албърт.

— Не е добре — каза той мрачно. — В безсъзнание, но все още жива. Това е всичко, което знам.

— Къде са Гафни и Туми? — попита Боб, когато стигнаха до самолета. Трябваше да повиши глас, за да го чуят — хрущящият звук сега беше по-висок и допълнителният тон на скърцаща развалена трансмисия ставаше доминантна, влудяваща нота.

— Гафни е мъртъв, а може би и Туми — каза Ник. — Точно сега не е време за тях. — Той спря, под стълбата. — Внимавайте да държите високо вашия край.

Бавно и внимателно качиха носилката нагоре по стълбата — Ник вървеше с гръб, наведен над предния край, а Албърт и Бетани я държаха на нивото на челата си и търкаха хълбоците си в перилата на тясната стълба, Боб, Руди и Лоръл ги следваха. След връщането на Албърт и Ник Лоръл се беше обадила само веднъж — да попита дали Туми е мъртъв. Когато Ник й каза, че не е, тя го погледна отблизо и после облекчено кимна с глава.

Брайън стоеше до вратата на кабината, когато Ник стигна до горната част на стълбата и сложи дръжките на носилката на пода.

— Искам да я сложим в първа класа — каза Ник, — като този край на носилката да е издигнат, така че главата и да е нависоко. Може ли да стане?

— Няма проблеми. Закрепи носилката с няколко предпазни колана през рамката до главата. Виждаш ли къде?

— Да. — Ник се обърна към Албърт и Бетани: — Хайде, повдигнете. Справяте се прекрасно.

Под светлините на салона по бузите на Дина личеше кръв, а брадичката й стърчеше неподвижно под жълто — бялата й кожа. Очите й бяха затворени; клепачите й бяха с нежен оттенък на лавандула. Под колана (в който Ник беше пробил нова дупка — много над другите) саморъчно направеният компрес беше станал тъмночервен. Брайън чуваше дишането й. Беше като вятър, който влачи слама по дъното на пуста долина.

— Зле е, нали? — попита Брайън с нисък глас.

— Е, проблемът е в белия й дроб, а не в сърцето й. Той вече не се пълни така бързо, както ме беше страх отначало, но е зле, прав си.

— Ще доживее ли, докато се върнем?

— Откъде, по дяволите, бих могъл да знам аз? — внезапно викна Ник. — Аз съм войник, не съм хирург!

Всички замръзнаха на място и го изгледаха с опасение. Лоръл почувства, как кожата и настръхва пак.

— Съжалявам — промълви Ник. — Пътешествието във времето дяволски си играе с нервите ни… Много съжалявам.

— Няма нужда да се извиняваш — каза Лоръл и докосна ръката му. — Всички сме напрегнати.

Той я удостои с уморена усмивка и докосна косата й.

— Ти си сладурче, Лоръл, и по този въпрос не греша. Хайде да я привържем и да видим какво можем да направим, за да се ометем оттук.

2

След пет минути носилката на Дина беше прикрепена в наклонено положение към двойка места в първа класа — главата й беше по-високо, краката — по-ниско. Останалите пътници се бяха събрали в малък кръг около Брайън в коридора за обслужване на първа класа.

— Трябва да заредим самолета с гориво — каза Брайън. — Сега ще пусна другия мотор и ще се долепя колкото мога по-близо до онзи „727 — 400“ при подвижния коридор. — Той посочи към самолета „Делта“, който представляваше просто една сива грамада в мрака. — Тъй като нашият самолет е по-висок, ще успея да разположа дясното ни крило над лявото крило на „Делта“-та. Докато го направя, четирима от вас трябва да докарат количката с маркуча — има такава в другия подвижен коридор. Видях я, преди да се стъмни.

— Може би е по-добре да събудим Спящата красавица в задната част на самолета и да го накараме да помогне — каза Боб.

Брайън кратко помисли върху това и поклати глава.

— Последното нещо, от което имаме нужда сега, е нов уплашен, дезориентиран пътник, при това такъв с убийствен махмурлук. А и нямаме нужда от него двама здрави мъже могат да бутат количката с маркуча. Виждал съм да го правят. Само проверете лоста на трансмисията, за да се уверите, че е в неутрално положение. Тя трябва да попадне точно под припокриващите се крила на самолетите. Разбрахте ли?

Всички кимнаха. Брайън ги огледа и реши, че Руди и Бетани все още са много уморени от борбата с носилката и няма да бъдат от голяма полза.

— Ник, Боб и Албърт. Вие ще бутате. Лоръл, ти ще развиваш. Съгласни ли сте?

Те кимнаха.

— Тогава действайте. Бетани! Господин Уоруик! Слезте с тях. Издърпайте стълбата по-далече и когато променя положението на самолета, я поставете до припокриващите се крила. До крилата, не до вратата. Ясно ли е?

Те кимнаха. Брайън ги огледа и видя, че за пръв път, откакто се бяха приземили, очите им изглеждаха чисти и ясни. „Разбира се — помисли си той. — Сега просто имат работа. Както и аз, благодаря на Бога.“

3

Като се приближиха до количката с маркуча, която стоеше вляво от свободния подвижен коридор, Лоръл осъзна, че можеше наистина да я види.

— Боже — каза тя. — Вече отново се съмва. Колко време мина, откакто се стъмни?

— По-малко от четирийсет минути по моя часовник — каза Боб, — но имам чувството, че часовникът ми не спазва времето много точно, когато сме извън самолета. Имам също чувството, че освен това времето тук не значи нищо.

— Какво ще стане с господин Туми? — попита Лоръл.

Бяха стигнали до количката — малко превозно средство с резервоар в задната част, открита кабина и дебели черни маркучи, навити от двете страни. Ник я прегърна през кръста и я обърна към себе си. За миг й мина лудата мисъл, че той иска да я целуне и тя усети как сърцето й заби учестено.

— Не знам какво ще се случи с него — каза той. — Всичко, което знам, е, че когато трябваше да се взема решение, аз избрах това, което искаше Дина. Оставих го да лежи в безсъзнание на пода. Добре ли е?

— Не — каза тя с леко неспокоен глас, — но се боя, че ще трябва да се съглася.

Той се усмихна, кимна и леко притисна кръста й.

— Би ли желала да вечеряш с мен, когато и ако се върнем в Лос Анджелис?

— Да — веднага каза тя. — Ще чакам с нетърпение.

Той кимна отново.

— Също и аз. Но ако не успеем да заредим този самолет, няма да отидем никъде. — Той погледна към откритата кабина на количката с маркуча. — Можеш ли да намериш нулевото положение, как мислиш?

Лоръл погледна лоста за смяна на скоростите, която стърчеше от пода на кабината.

— Боя се, че мога да карам само коли с автоматични скорости.

— Аз ще го направя. — Албърт скочи в кабината, натисна съединителя, след това огледа схемата върху дръжката на лоста за скоростите. Зад него изрева вторият мотор на „Боинг“-а и когато Брайън увеличи мощността, двата мотора заглушиха всичко. Виеха оглушително, но Лоръл откри, че изобщо няма нищо против. Заглушаваха другия шум — поне временно. А на нея все й се искаше да гледа към Ник. Наистина ли я беше поканил на вечеря? Вече не й се вярваше.

Албърт смени скоростите, после разклати лоста за скоростите.

— Готово — каза той и скочи долу. — Качвай се, Лоръл. Щом тръгне, трябва да дадеш силно вдясно и да завиеш в кръг.

— Добре.

Тя погледна нервно как тримата мъже се строиха зад количката с маркуча. Ник беше в средата.

— Готови ли сте? — попита той. Албърт и Боб кимнаха.

— Добре, тогава — бутаме.

Боб беше решен да бута с всички сили — и по дяволите болката в долната част на гърба, която го мъчеше през последните десет години, но количката с маркуча тръгна смешно лесно. Лоръл дърпаше твърдото, упорито кормило с всички сили. Жълтата количка описа малък кръг върху сивия асфалт и се затъркаля към самолета, който бавно се наместваше от дясната страна на паркирания „Делта“.

— Разликата между двата самолета е невероятна — каза Боб.

— Да — съгласи се Ник. — Ти беше прав, Албърт. Може да сме се отдалечили от настоящето, но по някакъв странен начин този самолет е все още част от него.

— Както и ние — каза Албърт. — Поне засега.

Турбините на „Боинг 767“ замлъкнаха, остана само равномерният нисък тътен на допълнителните захранващи устройства — сега Брайън ги беше включил и четирите. Те не бяха достатъчно силни, за да покрият звука от изток. Преди това в този звук имаше някаква масивна равномерност, но при приближаването си той се разделяше на отделни съставки — изглеждаше, като че ли това са звуци в звуците, а всички заедно започнаха да изглеждат ужасяващо познато.

„Животни по време на хранене — помисли си Лоръл и потрепери. — На това прилича този звук — звук на хранещи се животни, прокаран през усилвател и увеличен до гротескност.“

Тя се разтрепери силно и усети как паниката гризе мислите й — първична сила, която вече не можеше да управлява, както не можеше да управлява и нещото, което издаваше този звук.

— Може би, ако можем да го видим, ще можем да се справим с него — каза Боб, когато отново забутаха количката.

Албърт го погледна за миг и каза:

— Едва ли.

4

Брайън се появи на предната врата на самолета и махна на Бетани и Руди да бутнат стълбата към него. Щом го направиха, той стъпи на платформата и посочи припокриващите се крила. Докато го бутаха натам, той слушаше приближаващия се шум и мислите му се върнаха към един филм, който беше гледал преди много време. В него — Чарлтън Хестън беше собственик на голяма плантация в Южна Америка. Плантацията беше нападната от огромен подвижен килим от мравки войници, които изяждаха всичко по пътя си — дървета, трева, сгради, крави, хора. Как се наричаше този филм? Не можеше да си спомни. Спомняше си само, че Чарлтън постоянно опитваше все по-отчаяни трикове, за да спре мравките или поне да ги задържи. Беше ли ги победил накрая? Не си спомняше, но един фрагмент от съня му изведнъж се повтори — обърка го с липсата на всякаква връзка с каквото и да било: зловеща червена табела, на която пише: „САМО ЗА ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ“.

— Задръжте! — извика той надолу към Руди и Бетани.

Те спряха да бутат и Брайън внимателно заслиза по стълбата, докато главата му не стигна на едно ниво с долната страна на крилото на самолета „Делта“. Както модел 767, така и модел 727 бяха оборудвани с по един отвор за гориво на лявото крило. Той погледна към малкото квадратно капаче с надписи „ДОСТЪП ДО РЕЗЕРВОАРА С ГОРИВО“ и „ПРЕДИ ЗАРЕЖДАНЕ ПРОВЕРЕТЕ СПИРАТЕЛНИЯ ВЕНТИЛ“. Бяха направени с шаблон. А някакъв шегаджия беше залепил лепенка с жълто усмихнато лице върху капака на резервоара. Последен сюрреалистичен щрих.

Албърт, Боб и Ник бяха докарали количката с маркуча до необходимото положение под него и сега гледаха нагоре — в просветляващия мрак лицата им се виждаха като мръсни сиви кръгове. Брайън се наведе и извика към Ник.

— Има два маркуча — по един от всяка страна на количката! Искам късия!

Ник го издърпа и го протегна нагоре. Като държеше едновременно стълбата и дюзата на маркуча с една ръка, Брайън се наведе под крилото и отвори капака за зареждане. Вътре имаше съединител със стоманен зъб, който стърчеше като пръст. Брайън се наведе още малко напред… и се подхлъзна. Успя да се хване за парапета на стълбата.

— Дръж се, приятелю — каза Ник и затича нагоре. — Помощта идва. — Спря три стъпала под Брайън и го хвана за колана. — Направи ми една услуга, съгласен ли си?

— Каква е тя?

— Да не пърдиш.

— Ще се опитам, но не обещавам.

Брайън се наведе и погледна към другите. Руди и Бетани се бяха присъединили към Боб и Албърт под крилото.

— Отместете се, освен ако не искате душ от реактивно гориво! — извика той. — Не мога да управлявам спирателния вентил на „Делта“ и от него може да протече! — Докато ги чакаше да се върнат назад, си помисли: „Разбира се, може и да не потече. Защото всичко, което знам, е, че резервоарите на това нещо са сухи като стари кокали.“

Наведе се отново и сега, когато Ник го беше хванал здраво, можеше да използва двете си ръце. Вкара дюзата в отвора за гориво. Пръснаха капки — много желан душ при тези обстоятелства, а след това се чу твърдо метално щракване. Брайън завинти дюзата на четвърт оборот надясно, застопори я и с удоволствие заслуша как реактивното гориво започна да се стича по маркуча към количката, където един затворен вентил щеше да го спре.

— Добре — въздъхна той и се отдръпна. Дотук добре.

— А сега какво, приятелю? Как ще накараме тая количка да върви? Трябва да й подадем ток от самолета ли?

— Съмнявам се, че бихме могли да го направим дори и ако някой се беше сетил да донесе преходните кабели — каза Брайън. — За щастие не е нужно да тръгне. В общи линии тази количка служи само за филтриране. С помощта на допълнителните захранващи устройства на нашия самолет ще всмуча горивото от „727“, както се пие лимонада от чаша със сламка.

— Колко време ще трае това?

— При оптимални условия — което значи помпане със захранване от земята — можем да зареждаме по един тон гориво в минута. По нашия начин е по-трудно да се пресметне. Никога не съм използвал допълнителните захранващи устройства за изпомпване на гориво. Поне един час. Може би два.

За миг Ник погледна загрижено на изток.

— Направи ми една услуга — не казвай това на другите.

— Защо не?

— Защото не мисля, че имаме два часа. Може да нямаме и един.

5

Сама в първа класа, Дина отвори очи.

И видя.

— Крейг — прошепна тя.

6

„Крейг“

Не искаше да чува името му. Искаше само да я оставят на мира. Искаше само да я оставят на мира; не искаше никога вече да чуе името му. Когато хората изричаха името му, се случваше нещо лошо. Винаги.

„Крейг! Стани, Крейг!“

Не. Не можеше да стане. Главата му беше станала на огромен кошер с много болка. Пчелите бяха дошли. Пчелите мислеха, че той е мъртъв. Бяха нахлули в главата му и бяха превърнали черепа му в пчелна пита. И сега… сега…

„Те четат мислите ми и се опитват да ги ужилят и убият“ — помисли си той и издаде нисък агонизиращ стон. Юмруците му, целите в петна кръв, се отвориха и бавно се затвориха върху мокета, който покриваше пода на долното фоайе. „Оставете ме да умра, моля, оставете ме да умра.“

„Крейг, трябва да станеш! Веднага!“

Беше гласът на баща му — единственият глас, на когото той никога не можеше да откаже или да го заглуши. Но трябваше да му откаже сега. Сега щеше да го заглуши.

„Иди си — изграчи той. — Мразя те. Иди си.“

Болката прониза главата му със златен писък на тръба. Забиха камбани, от тях заизлитаха облаци пчели — яростни и жилещи.

„О, оставете ме да умра — помисли си той. — О, оставете ме да умра. Това е ад. Намирам се в ад от пчели и духова музика.“

„Стани, Креги-беги. Сега е рожденият ти ден и познай какво! Веднага, щом станеш, някой ще ти подаде бира и ще те удари по главата… защото ТОЗИ удар е за тебе!“

— Не — каза той. — Без повече удари. — Ръцете му заопипваха мокета. Той направи усилие да отворя очи, но те бяха залепени от засъхващата кръв. — Ти си мъртва. И двамата сте мъртви. Не можете да ме ударите и не можете да ме накарате да направя нищо. И двамата сте мъртви и аз също искам да съм мъртъв.

Но не беше мъртъв. Някъде зад тези призрачни гласове чуваше воя на реактивните мотори… и онзи, другия звук. Звукът на вървящите ланголиери. Тичащите.

„Крейг, стани. Трябва да станеш.“

Той осъзна, че това не беше гласът на баща му, нито на майка му. Това беше само неговият нещастен, ранен мозък, с който се опитваше да излъже себе си. Това беше глас от… от

(горе?)

някакво друго място, някакво високо светло място, където болката беше мит, а натискът беше сън.

„Крейг, те дойдоха при тебе — всички хора, които искаше да видиш. Те напуснаха Бостън и дойдоха тук. Ето колко важен си ти за тях. Все още можеш да го направиш. Крейг. Все още можеш да дадеш заден ход. Все още има време да подадеш документите си и да излезеш от армията на баща си… ако си мъж да го направиш, това е.“

„Ако си мъж да го направиш.“

— Ако съм мъж? — изграчи той. — Ако съм мъж? Който и да си. Ти май ми се подиграваш.

Отново се опита да отвори очи. Кръвта, която ги слепваше, малко се отлепи, но не докрай. Той успя да вдигне едната ръка до лицето си. Тя закачи останките от носа му и той изстена от болка — слабо и отчаяно. Тръбите в главата му пищяха и пчелите се тълпяха. Той изчака, докато мине най-силната болка, после посегна с показалци и повдигна собствените си клепачи.

Дъгата от светлина все още беше там — смътно прекрасна в мрака.

Бавно, малко по малко, Крейг повдигна глава. И я видя.

Стоеше в дъгата от светлина.

Беше момиченцето, но тъмните очила ги нямате. Гледаше към него с добрите си очи.

„Хайде, Крейг. Стани. Знам, че е трудно, но трябва да станеш — трябва. Защото всички са тук, всички чакат… но няма да чакат вечно. Ланголиерите ще се погрижат за това.“

Видя, че тя не стои на пода. Обувките й бяха на сантиметри над него и около нея имаше ярка светлина. Беше оградена от многоцветна дъга.

„Хайде, Крейг. Стани.“

Той се помъчи — да се изправи. Беше много трудно. Чувството му за равновесие беше почти изчезнало и му беше трудно да държи главата си изправена — защото, разбира се, тя беше пълна с разгневени пчели. На два пъти пада, но всеки път опитваше отново, омагьосан и зашеметен от светещото момиче с добрите очи и обещанието й за пълно освобождаване.

„Всички чакат, Крейг. Тебе.

Чакат тебе.“

7

Дина лежеше на носилката и гледаше със слепите си очи как Крейг Туми се изправи на едно коляно, падна настрани, после започна да се вдига отново. Сърцето й беше изпълнено с ужасно, горчиво съжаление към този ранен и разбит човек — тази убиваща риба, която искаше само да експлодира. Върху унищоженото му, кърваво лице тя видя ужасна смесица от чувства: страх, надежда и някаква безмилостна решителност.

„Съжалявам, господин Туми — помисли тя. — Въпреки това, което направихте, съжалявам. Но имаме нужда от вас.“

После отново го извика, извика го със собственото си умиращо съзнание:

„Стани, Крейг! Бързо! Няма почти никакво време!“

Настина усети, че няма.

8

След като изтеглиха по-дългия от двата маркуча под корема на „Боинг 767“ и го свързаха с отвора за гориво, Брайън се върна в кабината, включи допълнителното захранващо устройство и пристъпи към пресушаване на резервоарите на „727-400“. Докато гледаше как светлинното показание на десния му резервоар бавно пълзи към 12 000 литра, той напрегнато очакваше допълнителното захранващо устройство да започне да пъхти и да се дави в опита си да погълне гориво, което не гори.

Десният резервоар беше достигнал до отметката 4000 литра, когато той чу звука на малките реактивни двигатели в задната част на самолета — те зашумяха на пресекулки, със затруднение.

— Какво става, приятелю? — попита Ник. Пак беше седнал на мястото на втория пилот. Косата му беше разбъркана и върху някога спретнатата му закопчана догоре риза имаше петна от масло и кръв.

— Моторите на резервното захранване опитват вкуса на горивото на „727“ и той не им харесва — каза Брайън. — Надявам се, че магията на Албърт работи, Ник, но не знам.

Точно преди светлинното показание да достигне 4500 литра в десния резервоар, първото резервно захранващо устройство спря. На таблото на Брайън светна надпис „СПИРАНЕ НА МОТОРА“. Той изключи устройството.

— Какво можем да направим? — попита Ник. Беше станал и гледаше през рамото на Брайън.

— С помощта на останалите три резервни устройства да поддържаме работата на помпите и да се надяваме — каза Брайън.

Второто резервно устройство спря след трийсет секунди и докато Брайън протягаше ръка, за да го изключи, тръгна третото. Светлините на кабината се включиха заедно с него — сега се чуваше само неравномерното пъхтене на хидравличните помпи и светлините на таблото на Брайън мигаха. Последното резервно захранващо устройство ревеше накъсано — ту по-високо, ту по-ниско, самолетът се клатеше.

— Изключвам всичко — каза Брайън. Гласът му прозвуча рязко и напрегнато — глас на мъж, който се бори да изплува от дълбочините и се уморява бързо от подводното течение. — Ще трябва да изчакаме горивото на „Делта“-та да влезе в потока на времето или рамката на времето, или каквото е там, по дяволите, на нашия самолет. Не можем да продължаваме така. Ако последното захранващо устройство излезе от строя със силен токов удар, това би могло да изтрие паметта на инерциалната навигационна система. Може дори да я изгори.

Но когато Брайън посегна към превключвателя, накъсаният тон на мотора изведнъж започна да се изглажда. Той се обърна и погледна невярващо към Ник. Ник също го погледна и широка усмивка бавно изгря върху лицето му.

— Може да ни е провървяло, приятелю.

Брайън вдигна ръце, сплете пръсти и ги размаха във въздуха.

— И аз се надявам — каза той и се завъртя отново към таблата. Щракна ключетата за резервно захранване 1, 3 и 4. Те се включиха плавно. Лампите в кабината отново светнаха. Иззвъня звънецът от салона. Ник възкликна и потупа Брайън по гърба.

Във вратата зад тях се появи Бетани.

— Какво става? Всичко наред ли е?

— Мисля — каза Брайън, без да се обръща, — че можем да направим опит с това нещо.

9

Крейг най-накрая успя да се изправи. Сега светещото момиче плуваше малко над нивото на багажната лента. Тя погледна към него със свръхестествена мекота и нещо друго… нещо, за което беше копнял през целия си живот. Какво беше това?

Той се напрегна и накрая се сети. Беше състрадание. Състрадание и разбиране.

Той се огледа и видя, че мракът се разсейва. Това означаваше, че е бил в безсъзнание цяла нощ, нали? Не знаеше. И нямаше значение. Всичко, което имаше значение, беше, че светещото момиче ги беше довело при него — банкерите по инвестициите, специалистите по облигациите, борсовите посредници и акционерите. Те бяха тук, те щяха да поискат обяснение за това какво точно смята да направи младият Креги-беги, Туми-буми и ето вълнуващата истина: мошеничество! Ето какво смяташе да направи — мошеничество, дълго метри и метри — километрично мошеничество. И когато им каже, че…

— Те ще трябва да ме пуснат… нали?

„Да — каза тя. — Но трябва да побързаш, Крейг. Трябва да побързаш, преди те да решат, че няма да дойдеш, и да си отидат.“

Крейг започна бавно да се придвижва напред. Краката на момичето не се движеха, но когато той се приближаваше към нея, тя отплуваше назад като мираж — към гумените ленти, които висяха между мястото за получаване на багаж и товарната платформа отвън.

И… о, великолепно: тя се усмихваше.

10

Сега бяха отново в самолета — всички, освен Боб и Албърт, които седяха на стъпалата и слушаха звука, който се движеше към тях като бавна разпенена вълна.

Лоръл Стивънсън стоеше на отворената предна врата и гледаше към терминала — все още се чудеше какво смятаха да правят с господин Туми. Бетани я дръпна отзад за блузата.

— Дина говори насън или нещо такова. Мисля, че бълнува. Можеш ли да дойдеш?

Лоръл влезе. Руди Уоруик седеше до Дина, държеше едната й ръка и я гледаше загрижено.

— Не знам — каза той разтревожено. — Не знам, но си мисля, че може би си отива.

Лоръл докосна челото на момичето. Беше сухо и много горещо. Кръвотечението беше или намаляло, или съвсем спряло, но дъхът на момичето излизаше като серия мъчителни свистящи звуци. Около устата й имаше коричка от кръв — като от ягодов сироп.

— Мисля… — започна Лоръл и тогава Дина каза съвсем ясно:

— Трябва да побързаш, преди те да решат, че няма да дойдеш, и да си отидат.

Лоръл и Бетани размениха озадачени и уплашени погледи.

— Май сънува онзи младеж — Туми — каза Руди на Лоръл. — Спомена името му веднъж.

— Да — каза Дина. Очите й бяха затворени, но главата й леко се помръдна и тя като че ли слушаше. — Да, ще бъда — каза тя, — ще бъда, ако искаш. Но побързай. Знам, че боли, но трябва да побързаш.

— Тя бълнува, нали? — прошепна Бетани.

— Не — каза Лоръл — Не мисля. Мисля, че може би… сънува.

Но съвсем не мислеше така. Това, което наистина мислеше, беше, че Дина може би

(вижда)

прави нещо друго. Не мислеше, че иска да знае какво беше то, въпреки че една идея се въртеше и танцуваше на дъното на съзнанието й. Лоръл знаеше, че може да извика тази идея, ако поиска, но не го направи. Защото тук ставаше нещо неприятно — извънредно неприятно и тя не можеше да се отърве от мисълта, че то наистина имаше нещо общо с

(не го убивайте… ще имаме нужда от него)

господин Туми.

— Оставете я на мира — каза тя със сух, рязък тоя. — Оставете я на мира и я дайте възможност да

(направи, каквото трябваше да направи с него)

поспи.

— Боже, надявам се, че скоро ще излетим — каза с нещастен глас Бетани и Руди я прегърна през раменете, за да я успокои.

11

Крейг стигна до конвейерната лента и падна върху нея. Бяла светкавица от болка премина през главата му, врата му, гърдите му. Той се опита да си спомни какво се беше случило с него и не успя. Беше слязъл по неподвижния ескалатор, беше се скрил в малка стая, беше късал хартиени ивици в тъмнината… и тук паметта му спираше.

Повдигна глава и през косата, паднала върху очите му, погледна към светещото момиче, което сега седеше с кръстосани крака пред гумените ленти — на сантиметри над конвейера. Тя беше най-прекрасното нещо, което беше виждал през живота си — как беше могъл дори да си помисли, че е една от тях!

— Ти ангел ли си? — изхриптя той.

„Да“ — отговори светещото момиче и Крейг почувства, как болката му се заменя с радост. Зрението му се замъгли и после сълзи — първите сълзи, които беше изплакал като възрастен — започнаха да се стичат по лицето му. Изведнъж той си припомни нежния, гъгнив, пиянски глас на майка си, с който тя пееше онази стара песничка.

— Не си ли ангел на утрото? Ще бъдеш ли моят ангел на утрото?

„Да — ще бъда. Ще бъда, ако искаш. Но побързай. Знам, че боли, Крейг, но трябва да побързаш.“

— Да — изхлипа Крейг и започна усърдно да пълзи по багажния конвейер към нея. Всяко движение причиняваше нова болка, която го пронизваше като светкавица през неравни интервали; от смазания му нос и разбитата му уста течеше кръв. И все пак той бързаше, колкото можеше. Пред него момиченцето се стопяваше през висящите гумени ленти, като по някакъв начин не ги докосваше при преминаването си през тях.

— Само ме докосни по бузата, когато ме напуснеш, мила — каза Крейг. Той изхрачи гъбеста маса от кръв, изплю я на стената, където тя увисна като огромен мъртъв паяк, и се опита да запълзи по-бързо.

12

На изток от летището един звук на разцепване и раздиране изпълни странното утро. Боб и Албърт скочиха с побледнели лица, пълни с ужасни въпроси.

— Какво беше това? — попита Албърт.

— Мисля, че беше дърво — отвърна Боб и облиза устните си.

— Но няма вятър!

— Да — съгласи се Боб, — няма вятър.

Шумът се превърна в движеща се барикада от разцепен звук. Части от него ставаха отчетливи и после отново заглъхваха точно преди да могат да бъдат разпознати. В един момент Албърт беше готов да се закълне, че чува нещо, което лае, а после лаят или джавкането… или каквото беше там… беше погълнато от кратък неприятен жужащ звук, подобен на опасно електричество. Единствено постоянни бяха хрущенето и непрекъснатият пронизителен вой.

— Какво става? — извика с треперещ глас Бетани зад тях.

— Ни… — започна Албърт и тогава Боб го хвана за рамото и посочи.

— Вижте — извика той. — Вижте там!

Далеч на изток, на високия горист хребет бяха строени редици от електрически стълбове. Когато Албърт погледна, един от стълбовете се заклати като играчка и падна, като издърпа след себе си сноп проводници. След миг падна друг стълб, после още един, и още един.

— И това не е всичко — каза безизразно Албърт. — Вижте дърветата. Дърветата ей там се клатят като храсти.

Но те не просто се клатеха. Докато Албърт и другите погледнат, дърветата започнаха да падат, да изчезват.

„Хрус, мляс, хрус, туп, БАУ!“ „Друс, мляс, БАУ!, хрус, бум, хрус.“

— Трябва да се махнем оттук — каза Боб и сграбчи Албърт с две ръце. Очите му бяха огромни, пълни с някакъв идиотски ужас. Изразът им болезнено рязко контрастираше с тясното му интелигентно лице. — Смятам, че трябва веднага да се махнем от тук.

На хоризонта може би на разстояние десет мили високата конструкция на някаква радиокула затрептя, наклони се и се разби на земята, изчезна между срутващите се дървета. Сега можеха да почувстват как започва да вибрира самата земя — трептенето се предаваше на стълбата и тресеше краката в обувките им.

— Направете нещо да спре! — внезапно изкрещя Бетани от вратата над тях и затисна ушите си с ръце. О, Господи, да спре!

Но въздушната вълна се движеше към тях — хрущящият, мляскащ, ядящ звук на ланголиерите.

13

— Не обичам да се натрапвам, Брайън, но кога ще си готов? — Гласът на Ник беше рязък. — На около четири мили на изток оттук има река — видях я, когато се спускахме — и смятам, че това, което идва, сега е точно на другия й бряг.

Брайън погледна показанията на горивото. Единайсет хиляди литра в дясното крило; седем хиляди литра в лявото. Сега се пълнеше по-бързо и нямаше да има нужда да изпомпва горивото на „Делта“-та през крилото в другата страна.

— Петнайсет минути — каза той. Чувстваше как по челото му избива пот на едри капки. — Трябва да имаме повече гориво, Ник, за да не паднем в пустинята Мохаве. Още десет минути за откачване, затваряне и рулиране до пистата.

— Не можеш ли да ги намалиш? Сигурен ли си, че не можеш да ги намалиш?

Брайън поклати глава и се обърна към измервателните си уреди.

14

Крейг бавно пропълзя през гумените ленти, почувства как се плъзгат по гърба му като омекнали пръсти. Излезе в бялата, мъртва светлина на нов — при това силно скъсен ден. Звукът беше ужасен, преизпълващ — звукът на нахлуваща армия канибали. Дори и небето като че ли се тресеше от него — за мит страхът го прикова на място.

„Виж“ — каза неговият ангел на утрото и посочи.

Крейг погледна… и забрави за страха си. Зад самолета „Боинг 767“ на „Американ прайд“, в триъгълник от изсъхнала трева, затворен между две писти за рулиране и една за излитане, имаше дълга махагонова заседателна маса. Тя блестеше ярко на бялата светлина. На всяко място имаше жълт бележник, кана с ледена вода и кристална чаша. Около масата седяха две дузини мъже в строги банкерски костюми и сега всички се бяха обърнали и гледаха към него.

Изведнъж те започнаха да ръкопляскат. Стояха и го гледаха, и аплодираха пристигането му. Крейг почувства как лицето му започна да се разтяга в широка, благодарна усмивка.

15

Дина беше останала сама в първа класа. Дишането й вече беше много затруднено, гласът й — полузадавен хрип.

— Тичай при тях, Крейг! Бързо! Бързо!

16

Крейг се прекатури от конвейера, удари се в бетона, костите му изтракаха; изправи се. Болката вече нямаше значение. Ангелът ги беше довел! Разбира се, че тя ги беше довела! Ангелите бяха като призраците в разказа за господни Скрудж — можеха да правят всичко, което си поискат! Сиянието около нея беше започнало да избледнява и тя се стопяваше, но това нямаше значение. Тя беше довела спасението му: мрежа, в която накрая беше влязъл, беше благословено хванат.

„Тичай при тях, Крейг! Заобиколи самолета! Бягай далеч от самолета! Веднага тичай при тях!“

Крейг се затича — с провлечена походка, която скоро се превърна в спринт на инвалид. Докато тичаше, главата му се поклащаше нагоре-надолу като слънчоглед със счупено стъбло. Той тичаше напред към скучните, непрощаващи мъже, които бяха неговото спасение, мъже, които можеха да бъдат рибари, стоящи в лодка отвъд неподозиращото сребърно небе, които изваждаха мрежите, за да видят какви приказни неща са хванали.

17

Светлинните показания за левия резервоар започнаха да растат по-бавно, след като стигнаха до десет хиляди литра, а когато превишиха единайсет хиляди, почти спряха. Брайън разбра какво става и бързо щракна два ключа, с които се изключваха хидравличните помпи. „727 — 400“ им беше дал, каквото имаше за даване: малко над двайсет хиляди литра реактивно гориво. Това трябваше да стигне.

— Добре — каза той и стана.

— Добре какво? — попита Ник и също стана.

— Разкачваме и се измитаме оттук.

Приближаващият се шум беше достигнал застрашителни височини. Към хрущящия мляскащ звук и скърцането на трансмисии се примесваха падащи дървета и глух грохот на срутващи се сгради. Точно преди да изключи помпите, той чу няколко удара като от разцепване, а след тях — поредица дълбоки плясъци. Мост, падащ в реката, която беше видял Ник.

— Господин Туми! — внезапно изкрещя Бетани. — Това е господин Туми!

Ник избута Брайън от вратата към салона на първа класа, но и двамата имаха време да видят как Крейг се клатушка по пистата за рулиране. Изобщо не обръщаше внимание на самолета. Целта му очевидно беше един празен триъгълник трева, ограничен от две пресичащи се писти за рулиране.

— Какво прави? — на един дъх попита Руди.

— Не му обръщайте внимание — каза Брайън. — Нямаме никакво време. Ник? Слез по стълбата пред мене. Дръж ме, докато разкача маркуча. — Брайън се почувства като човек, който стои гол на плажа, когато приливната вълна се издига на хоризонта и се понася към брега.

Ник го последва надолу и отново го хвана за колана, докато Брайън се наведе, развъртя дюзата на маркуча и я откачи. След миг съвсем освободи маркуча и го пусна на пистата. Пръстенът на дюзата глухо издрънка. Брайън с рязко движение затвори вратичката на резервоара.

— Хайде — каза той, след като Ник се беше отдръпнал. Лицето му беше мръсносиво. — Да се махаме оттук.

Но Ник не се помръдна. Беше замръзнал на мястото си с поглед, втренчен на изток. Цветът на кожата му беше бял като хартия. Сякаш виждаше ужасен кошмар. Горната му устна трепереше и в този момент той приличаше на куче, което е толкова уплашено, че не може да лае.

Брайън бавно обърна глава в същата посока и чу как сухожилията на врата му изскърцаха като ръждясала пружина на стара врата. Обърна глава и видя как ланголиерите излязоха на сцената за последното действие.

18

— Виждате ли — каза Крейг, като се приближи до празния стол на дясната страна на масата, и застана пред мъжете, които седяха около него, — посредниците, с които вършех работа, бяха не само безскрупулни — много от тях всъщност бяха внедрени от ЦРУ и работата им беше да контактуват с такива банкери като мен и да ги измамят — с мъже, която гледат бързо да попълнят празните си папки. Доколкото зависи от тях, целта — да се предпази Южна Америка от комунизъм — оправдава всички налични средства.

— Какви процедури изпълнихте, за да проверите тези хора? — попита дебел мъж в скъп син костюм. — Използвахте ли компания за застраховане на облигации или вашата банка поддържа отделна фирма за разследване в подобни случаи? — Кръглото, тлъсто лице на Синия костюм беше идеално избръснато; бузите му светеха или от добро здраве, или от четирийсет години употреба на уиски и сода; очите му бяха безмилостни късчета син лед. Това бяха чудесни очи — очите на баща му.

Някъде, далече от тази заседателна зала, два етажа под покрива на „Пруденшъл сентър“, Крейг чу ужасен шум. Строеж на път, предположи той. В Бостън винаги строяха пътища и той подозираше, че повечето от тях бяха ненужни, но в повечето случаи просто се повтаряше старата история — безскрупулните вземаха голяма преднина пред невнимателните. Това нямаше нищо общо с него. Абсолютно нищо. Работата му беше да се разбере с мъжа в синия костюм и той вече не можеше да чака.

— Ние чакаме, Крейг — каза президентът на собствената му банкова институция. Крейг се изненада за момент — господин Паркър не беше предвиден да участва в това събрание — и после това чувство се замени от преизпълващо чувство на щастие.

— Никакви процедури изобщо! — изкрещя радостно той в шокираните им лица. — Аз просто купувах, купувах и купувах! Не съм следвал НИКАКВИ… ПРОЦЕДУРИ… ИЗОБЩО!

Канеше се да продължи, да развие тази тема, да я разясни, когато един звук го спря. Този звук не беше на километри оттук — този звук беше наблизо, съвсем наблизо, може би в самата заседателна зала.

Ръмжащ, тракащ звук като сухи гладни зъби.

Изведнъж Крейг изпита силна необходимост да къса някаква хартия — каквато и да е хартия. Посегна към бележника на мястото му на масата, но бележникът беше изчезнал. Също и масата. Също и банкерите. Също и Бостън.

— Къде съм? — попита той със слаб, объркан глас и се огледа. Внезапно разбра… и внезапно ги видя…

Ланголиерите бяха дошли.

Бяха дошли за него.

Крейг Туми закрещя.

19

Брайън ги виждаше, но не разбираше какво вижда. По някакъв странен начин те не се поддаваха на виждане и той усети как възбуденият му, пренапрегнат мозък се опитва да промени постъпващата информация, да превърне формите, които бяха започнали да се появяват на източния край на писта 21, в нещо, което можеше да разбере.

Отначало бяха само две форми — едната черна, другата в тъмнодоматено — червено.

„Топки ли са? — се питаше със съмнение мозъкът му. — Може ли да са топки?“

Нещо наистина щракна в средата на главата му и това бяха топки — нещо като водни топки, но топки, които пулсираха, свиваха се и се разширяваха отново, и той ги виждаше като през мараня. Идваха откъм високата пожълтяла трева в края на писта 21 и оставяха след себе си окосени черни следи. Някак си наистина изрязваха тревата… „Не — отказваше да приеме мозъкът му. — Те не просто изрязват тревата и ти го знаеш. Те изрязват много повече от тревата.“

Това, което те оставяха зад себе си, бяха тесни линии от съвършена чернота. И сега, когато игриво препускаха по белия бетон на края на пистата, те все още оставяха зад себе си тесни тъмни следи. Блестяха като катран.

„Не — отказваше да приеме мозъкът му. — Не катран. Ти знаеш какво представлява тази чернота. Тя е нищо. Абсолютно нищо. Те изяждат много повече от повърхността на пистата.“

В поведението им имаше нещо зловещо игриво. Те си пресякоха пътищата, като оставиха вълнисто черно „X“ върху външната писта за рулиране. Подскочиха високо във въздуха, описаха завъртяна кръстосана фигура и препуснаха направо към самолета.

Щом го направиха, Брайън изкрещя, зад него Ник също изкрещя. Под повърхностите на състезаващите се топки се криеха лица — чудовищни, неземни лица. Те просветваха, трептяха и се вълнуваха като лица, образувани от светещ блатен газ. Очите им бяха само рудиментарни вдлъбнатини, но устите им бяха огромни: полукръгли пещери, които поглъщаха тесни ивици от света.

Една цистерна „Тексако“ беше паркирана на външната писта за рулиране. Ланголиерите налетяха върху нея, скоростните им зъби жужаха, хрущяха издуваха се от размитите им тела. Те преминаха през нея, без да спират. Единият изора пътечка направо през задните и гуми и за миг, преди гумите да изчезнат, Брайън видя формата, която той изрязваше през тях — като миша дупка в рисувано филмче.

Другият подскочи високо, за миг изчезна зад правоъгълния резервоар на цистерната и после се вряза направо в него, като остави в метала кръгла дупка, от която бликна тъмнокехлибарен фонтан авиационно гориво. Те се удариха в земята, подскочиха като на пружини, отново кръстосаха траекториите си и препуснаха към самолета. Реалността изчезваше зад тях на тесни ивици, изчезваше където и до каквото се докоснеха и когато се приближиха, Брайън разбра, че те отварят не само света — отварят цялата бездна на вечността.

Те достигнаха края на асфалта и спряха. За момент нервно и неуверено останаха на място.

После се обърнаха и се стрелнаха в нова посока.

Стрелнаха се към Крейг Туми, който стоеше, гледаше ги и крещеше.

С огромно усилие Брайън се отърси от парализата, която го беше обхванала. Смушка с лакът Ник, който все още стоеше вкаменен зад него.

— Хайде! — Ник не се помръдна и този път Брайън раздвижи лакътя си по-енергично, улучи го право в челото.

— Хайде, казах! Размърдай си задника! Махаме се оттук!

В края на летището се появиха още червени и черни топки. Те подскачаха, танцуваха, кръжаха… и после се втурнаха към тях.

20

„Не можеш да избягаш от тях — беше казвал баща му — заради краката им. Бързите им крачета.“

Въпреки това Крейг се опита.

Той се обърна и затича към терминала, като хвърляше през рамо ужасени мрачни погледи. Обувките му трополяха по настилката. Той не обърна внимание на „Боинг“-а на „Американ прайд“, който отново беше включил моторите си вместо това се затича към багажното отделение.

„Не, Крейг — каза баща му. — Може да МИСЛИШ, че тичаш, но не! Ти знаеш какво правиш всъщност — ти ТЪРЧИШ!“

Зад него двете валчести форми се ускориха, намаляваха разстоянието с щастлива лекота. Кръстосаха пътищата си два пъти — също като двойка побъркани позьори в един мъртъв свят, който оставяха зад себе си назъбени линии от чернота. Те се търкаляха на двайсет сантиметра от Крейг, като оставяха нещо като негативни следи от ски зад странните си проблясващи тела. Хванаха го на пет метра от багажния конвейер и за една милисекунда отхапаха краката му. В един миг неговите бързо търчащи крака си бяха там. В следващия Крейг беше с десет, сантиметра по-къс — стъпалата му заедно със скъпите обувки „Бали“ просто престанаха да съществуват. Нямаше кръв — раните мигновено обгаряха от палещото преминаване на ланголиерите.

Крейг не разбра, че краката му бяха престанали да съществуват. Той търчеше върху чуканчетата на глезените си и когато първата болка пробяга по краката му, ланголиерите свиха в остър завой и се затъркаляха един до друг по настилката. Този път следите им се кръстосаха два пъти, като образуваха полумесец от бетон с черни контури като изображение на луната в детско блокче за оцветяване. Само че този полумесец започна да потъва — и не в земята, защото под повърхността като че ли нямаше земя — а съвсем в нищото.

Този път ланголиерите подскочиха нагоре в съвършен синхрон и скъсиха Крейг до коленете. Той падна, опита се все още да тича, а после се просна и замаха чуканчетата си. Дните на търченето му бяха свършили.

— Не! — закрещя той. — Не, татко! Ще бъда добър! Моля те, махни ги! Ще бъда добър! КЪЛНА СЕ, ЧЕ ОТСЕГА НАТАТЪК ЩЕ БЪДА ДОБЪР, САМО ГИ МАХНИ…

Тогава те отново се нахвърлиха върху него — дърдорещи, мънкащи, жужащи, виещи и той видя как машината за сладолед се размазва в скърцащите им зъби и почувства горещите мехове на тяхната яростна, сляпа жизненост в краткия миг, преди те да започнат да го разкъсват на различно големи парчета.

Последната му мисъл беше: „Как могат краката им да бъдат бързи? Те нямат кра…“

21

Вече се бяха появили няколко от черните неща и Лоръл разбра, че скоро щяха да бъдат стотици, хиляди, милиони, милиарди. Тя чуваше техния мънкащ, нечовешки плач дори през шума на реактивните мотори, ревящи през отворената предна врата, когато Брайън отдели самолета от стълбата и от крилото на „Делта“-та.

Краят на писта 21 беше осеян с големи черни топки — и после следите се устремиха към терминала и се сляха, когато топките, които ги оставяха, се нахвърлиха върху Крейг Туми.

„Май не им попада много често живо месо“ — помисли си тя и внезапно й се повдигна.

Ник Хоупуел затръшна предната врата след един последен невярващ поглед и я затвори здраво. Тръгна назад по прохода между седалките, като се клатеше наляво-надясно като пияница. Очите му сякаш бяха изпълнили цялото му лице. По брадичката му течеше кръв — беше прехапал дълбоко долната си устна. Прегърна с ръка Лоръл и зарови горящо лице в трапчинката между врата и рамото й. Тя го обгърна с ръце и го притисна здраво.

22

Брайън потегли толкова бързо, колкото се осмели, и „Боинг“-ът се засили по пистата за рулиране със самоубийствена скорост. Източният край на летището беше почернял от нахлуващите топки — краят на писта 21 беше изчезнал съвсем и светът зад него го нямаше. Там бялото, неподвижно небе сега обграждаше един свят от начупени черни линии и паднали дървета.

Когато самолетът наближи края на пистата за рулиране, Брайън хвана микрофона и извика:

— Закопчайте се! Закопчайте се! Ако не сте закопчани, дръжте се!

Намали за момент и обърна самолета към писта 33. Докато правеше това, видя нещо, което накара мозъка му да се свие от страх и да започне да вие — огромни части от света, които се намираха на изток от пистата, огромни неправилни парчета от самата действителност пропадаха в земята като товарни асансьори и оставяха след себе си големи, безсмислени парчета празнота.

„Те изяждат света — помисли си той. — Боже, мили Боже, те изяждат света.“

После цялото поле на летището се откри пред него и самолетът на полет 29 отново се насочи на запад — към писта 33, която лежеше пред него открита, дълга и пуста.

23

Когато „Боинг“-ът зави към пистата за излитане, багажните отделения над главите им се разтвориха и пръснаха ръчен багаж по целия главен салон като ужасна градушка. Бетани, която не беше имала време да затегне предпазния си колан, политна в скута на Албърт Коснър. Албърт не обърна внимание нито на скута си, изпълнен с топло момиче, нито на куфарчето, което отскочи от извитата стена на един метър пред носа му. Той виждаше само тъмните, бързи сенки, които се носеха по писта 21 вляво от тях, и блестящите черни следи, които те оставяха след себе си. Следите се сливаха в гигантска яма от чернота на мястото, където преди се намираше зоната за разтоварване на багаж.

„Носят се към господин Туми — помисли си той — или към мястото, където беше господин Туми. Ако не беше излязъл от терминала, вместо него щяха да изберат самолета. Щяха да го изядат — и нас заедно с него — от колелата чак догоре.“

Зад него Боб Дженкинс заговори с треперещ, разтревожен глас:

— Сега знаем, нали?

— Какво? — изкрещя Лоръл със странен, беззвучен глас — сякаш не с нейния собствен. В скута й тупна платнена торба. Ник вдигна глава, блъсна я и разсеяно я ритна към прохода.

— Какво знаем?

— Знаем какво се случва с днес, когато днес стане вчера, какво се случва с настоящето, когато то стане бъдеще. То чака — мъртво, празно и изоставено. Чака тях. Чака пазителите на времето от вечността, които винаги тичат отзад, изчистват остатъците по най-ефективния възможен начин — като ги изяждат.

— Господин Туми знаеше за тях — каза Дина с ясен, замечтан глас. — Господин Туми казва, че това са ланголиерите. — В този миг реактивните мотори се включиха на пълна мощност и самолетът се понесе по писта 33.

24

Брайън видя как две от топките се стрелнаха през пистата пред него, обелвайки повърхността на действителността в чифт успоредни следи, които блестяха като полиран ебонит. Твърде късно беше да спре. Докато преминаваше над празните места, „Боинг“-ът потръпваше като мръзнещо куче, но той успя да го задържи на пистата. Натисна дроселните клапи докрай и видя как индикаторът за наземна скорост достигна до критичната точка.

Дори и сега той чуваше онези маниакални дъвчещи, мляскащи звуци… макар че не знаеше дали те звучаха в ушите му или само в объркания му мозък. Но това не го интересуваше.

25

Като се наклони над Лоръл, за да погледне през прозореца, Ник видя терминала на Международното летище на Бангор, нарязан на ивици, на квадрати, насечен и изоран. Беше като парчета от мозайка, които изведнъж се залюляха и започнаха да пропадат в безумни бездни от тъмнина.

Бетани Симс изкрещя. До самолета бързо се движеше черна следа, която изяждаше края на пистата. Внезапно тя кривна вдясно и изчезна под тях.

Последва нов ужасен тласък.

— Стигна ли ни? — извика Ник. — Стигна ли ни?

Никой не му отговори. Бледите им, ужасени лица гледаха през прозореца и никой не му отговори. Дърветата бързо преминаваха покрай тях в сиво-зелен облак. В кабината Брайън седеше напрегнато наведен напред и чакаше една от онези топки да подскочи през прозореца и да влезе през него като куршум. Но никоя не го направи.

И последните червени лампички на таблото станаха зелени. Брайън дръпна лоста назад и „Боинг“-ът се вдигна отново във въздуха.

26

В главния салон един мъж с черна брада и кървясали очи се втурна по прохода, запримигва като бухал срещу спътниците си.

— Близо ли сме вече до Бостън? — попита високо той. — Надявам се да сме, защото искам отново да си легна. Имам дяволско главоболие.

ГЛАВА 9

СБОГОМ НА БАНГОР. ПЪТУВАНЕ НА ЗАПАД ПРЕЗ ДНИ И НОЩИ. ДА ВИЖДАШ ПРЕЗ ОЧИТЕ НА ДРУГИТЕ. БЕЗКРАЙНИЯТ ЗАЛИВ. РАЗКЪСВАНЕТО. РЕШЕНИЕТО НА БРАЙЪН. ПРИЗЕМЯВАНЕТО. САМО ЗА ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ.

1

Самолетът зави рязко на изток и мъжът с черната брада отхвръкна върху ред празни седалки в дъното на главния салон. Той погледна другите празни седалки около себе си с уплашен, втренчен поглед и стисна очи.

— Господи — промълви той. — Делириум тременс. Проклет делириум тременс. Най-лошият, който ми се е случвал. — Огледа се уплашено. — Следват буболечките… къде са шибаните буболечки?

„Няма буболечки — помисли си Албърт, — но почакай, докато видиш топките. Много ще ти харесат.“

— Закопчай се, приятелю — каза Ник, — и си затвори ус…

Той млъкна и загледа невярващо надолу към летището… или към това място, където беше било летището. Главните сгради ги нямаше, а базата на Националната гвардия в западния край изчезваше. Самолетът прелиташе над растяща бездна от тъмнина, един вечен резервоар, който, изглежда, нямаше край.

— О, мили Боже, Ник — каза неспокойно Лоръл и изведнъж закри очите си с ръце.

Докато прелитаха над писта 33 на височина 500 метра, Ник видя шейсет или сто успоредни линии, които препускаха през бетона и нарязваха пистата на дълги ивици, потъващи в пустота. Ивиците му напомниха за Крейг Туми.

„Къс-с-с-с.“

От другата страна на прохода Бетани със силен шум дръпна сенника на прозореца до Албърт.

— Да не си посмял да отваряш това! — му каза тя със свадлив, истеричен глас.

— Не се безпокой — каза Албърт и изведнъж си спомни, че беше оставил долу цигулката си. Е… без съмнение вече я нямаше. Той рязко захлупи лицето си с ръце.

2

Преди да започне отново да завива на запад, Брайън видя какво имаше на изток от Бангор. Нищо. Абсолютно нищо. Гигантска река от чернота се простираше в неподвижен кръгозор от хоризонт до хоризонт под белия купол на небето. Нямаше ги дърветата, нямаше го града, нямаше я самата земя.

„Това е, като да летиш в открития Космос“ — помисли той и почувства как разумът му блокира, както беше направил при пътуването на изток. Отчаяно се опита да се съвземе и да се съсредоточи върху управлението на самолета.

Набра височина бързо в желание да бъде в облаците в желание да закрие това адско зрелище. След това отново насочи самолета на запад. В миговете, вреди да влязат в облаците, той видя хълмовете, горите и езерата, които се простираха на запад от града, видя ги безмилостно прорязвани от хиляди черни линии като паяжина. Видя огромни парчета реалност беззвучно да пропадат в растящата уста на бездната. И Брайън направи нещо, което не беше правил никога в кабината на самолет.

Затвори очи.

Когато ги отвори отново, бяха сред облаците.

3

Този път почти нямаше въздушни бури — както беше предположил Боб Дженкинс, метеорологичните процеси, изглежда, изоставаха като стар часовник. Десет минути, след като беше влязъл в облаците, полет 29 изплува в яркосиния свят, който започваше на 6000 метра. Останалите пътници се спогледаха нервно, после погледнаха към високоговорителите — когато Брайън включи радиоуредбата.

— Вдигнахме се — просто каза той. — Вие всички знаете какво следва: връщаме се точно по пътя, по който дойдохме, и се надявам, че вратата, през която сме влезли, още е там. Ако е там, ще се опитаме да минем през нея.

Спря за момент, после продължи.

— Обратният ни полет ще трае някъде между четири и половина и шест часа. Бих искал да кажа по-точно, но не мога. При нормални обстоятелства полетът на запад обикновено е по-дълъг от полета на изток поради условията на насрещен вятър — но до колкото мога да отсъдя според уредите в кабината, вятър няма. — Брайън направи пауза за миг и после добави: — Освен нас наоколо няма нищо, което да се движи. — За миг радиоуредбата остана включена, като че ли Брайън искаше да добави още нещо. После той я изключи.

4

— Какво става тук, за Бога? — попита с треперещ глас мъжът с черната брада.

Албърт го погледна за миг, после каза:

— Не мисля, че искате да знаете.

— Пак ли съм в болницата? — Мъжът с черната брада уплашено премига срещу Албърт и той изпита внезапно съчувствие към него.

— Е, защо не повярвате, че сте, ако това ще ви помогне?

Мъжът с черната брада за момент продължи да го гледа вцепенен и после обяви:

— Смятам отново да спя. Веднага. — Пусна седалката си назад и затвори очи. За по-малко от минута гръдният му кош започна да се движи нагоре-надолу дълбоко и равномерно и той захърка.

Албърт му завиждаше.

5

Ник леко прегърна Лоръл, после откопча предпазни си колан и стана.

— Отивам отпред — каза той. — Искаш ли да дойдеш?

Лоръл поклати глава и посочи през прохода към Дина.

— Ще остана с нея.

— Нищо не можеш да направиш, знаеш го — каза Ник. — Боя се, че сега тя е в Божиите ръце.

— Знам — каза тя. — Но искам да остана.

— Добре, Лоръл. — Той нежно прокара дланта си през косата й. — Толкова красиво име. Заслужаваш го.

Тя хвърли поглед към него и се усмихна.

— Благодаря.

— Имаме уговорка за вечеря — не си забравила, нали?

— Не — каза тя, все още усмихната. — Не съм и няма да забравя.

Ник се наведе и леко я целуна по устата.

— Добре — каза той. — Аз също.

Тръгна напред, а тя леко допря устата си с пръсти, сякаш за да задържи целувката му там, където и беше мястото. Вечеря с Ник Хоупуел — тъмен, тайнствен непознат. Може би със свещи и бутилка добро вино. После още целувки — истински целувки. Всичко това изглеждаше като в някои от приключенията на Арлекин, които понякога четеше. И какво от това? Бяха приятни разкази — пълни със сладки и безболезнени мечти. Не пречеше да помечтае малко, нали?

Разбира се, че не. Но защо й се струваше толкова невероятно мечтата й да се сбъдне?

Тя откопча и своя колан, прекоси прохода и сложи ръка върху челото на момичето. Трескавата пот, която беше усетила преди, беше изчезнала — сега кожата на Дина беше восъчно хладна.

„Мисля, че си отива“ — беше казал Руди малко преди да започнат бягството си към самолета. Сега думите му се върнаха и отекнаха в главата на Лоръл с горчива сигурност. Дина поемаше въздух на пресекулки, гърдите й едва се вдигаха и спускаха под ремъка, който здраво притискаше тампона от покривка към раната й.

Лоръл с безкрайна нежност отмахна косата от челото на момичето и помисли за онзи странен момент в ресторанта, когато Дина беше протегнала ръка и беше сграбчила крачола на Ник.

„Не го убивайте… той ни трябва.“

„Ти ли ни спаси, Дина? Ти ли стори нещо с господин Туми, нещо, което ни спаси? Ти ли го накара по някакъв начин да размени живота си срещу нашия?“

Помисли, че може би се беше случило нещо такова… и осъзна, че, ако беше вярно, това момиченце, сляпо и тежко ранено, беше направило съдбоносно решение в своята тъмнина.

Наведе се напред и целуна хладните, затворени клепачи на Дина.

— Дръж се — прошепна тя. — Моля те, дръж се Дина.

6

Бетани се обърна към Албърт, хвана двете му ръце своите и попита:

— Какво ще стане, ако горивото се развали?

Албърт я погледна сериозно и мило.

— Знаеш отговора, Бетани.

— Можеш да ме наричаш Бет, ако искаш.

— Добре.

Тя извади цигарите си, погледна към надписа „не пушете“ и отново ги прибра.

— Да — каза тя. — Знам. Разбиваме се. Край на историята. И знаеш ли какво?

Той поклати глава с лека усмивка.

— Ако не можем да намерим тази дупка отново, надявам се, че капитан Енгъл няма дори да се опита да приземи самолета. Надявам се да избере някоя хубава висока планина и да ни блъсне във върха й. Видя ли какво се случи с онзи луд човек? Не искам това да се случи с мен.

Тя потрепери и Албърт я прегърна с една ръка. Бетани го погледна съвсем искрено.

— Искаш ли да ме целунеш?

— Да — каза Албърт.

— Ами хайде тогава. Стига си чакал.

Албърт я послуша. Беше едва третият път, когато най-бързият евреин на запад от Мисисипи целуваше момиче, и беше чудесно. Можеше да си прекара цялото обратно пътуване с устни, прилепнали към устните на това момиче, без да се тревожи за нищо.

— Благодаря ти — каза тя и сложи глава върху рамото му. — Имах нужда от това.

— Е, ако отново почувстваш нужда, просто поискай — каза Албърт.

Тя погледна към него удивена.

— Имаш ли нужда да поискам, Албърт?

— Смятам, че не — провлечено каза Евреина.

7

Ник беше спрял по пътя си към кабината, за да говори с Боб Дженкинс — беше му дошла наум една изключително неприятна идея и той искаше да попита писателя за нея.

— Смяташ ли, че тук горе може да има някое от онези неща?

Боб помисли за момент.

— АКО се съди ПО това, което видяхме в Бангор, мисля, че не. Но е трудно да се каже, нали? В такива ОБСТОЯТЕЛСТВА всички облози са изгубени.

— Да. Прав си. Всички облози са изгубени — Ник спря за момент. — А какво става с твоето разкъсване на времето? Би ли оценил какви са ни шансовете да го намерим отново?

Боб Дженкинс бавно поклати глава.

Руди Уоруик заговори зад тях и стресна и двамата.

— Не ме попитахте, но аз все пак ще ви кажа мнението си. Оценявам ги на едно на хиляда.

Ник се замисли върху това. След миг лъчезарна усмивка озари лицето му.

— Съвсем нелоша вероятност — каза той. — Особено когато вземеш предвид каква е алтернативата.

8

След по-малко от четирийсет минути синьото небе, през което се движеше полет 29, започна да потъмнява. Бавно то премина през тъмносиньо, после стана тъмновиолетово. Както си седеше в кабината, наблюдаваше уредите и си мечтаеше за чаша кафе, Брайън се сети за една стара песен: „Когато виолетовият мрак премине… над заспалите градини…“

Тук нямаше градини, но той видя първите звезди, които светнаха на небесния свод като късчета лед. Имаше нещо сигурно и успокояващо в появата на старите съзвездия — едно по едно, на старите им места. Не знаеше как си бяха останали същите, когато толкова много неща бяха излезли от релсите, но се радваше, че е така.

— Става по-бързо, нали? — каза Ник зад него.

Брайън се завъртя на седалката си и го погледна.

— Да. Мисля, че след малко „дните“ и „нощите“ ще преминават толкова бързо, колкото щрака затворът на фотоапарат.

Ник въздъхна.

— А сега ние правим най-трудното от всичко. Чакаме да видим какво ще стане. И се молим по малко, нали така?

— Няма да ни заболи от това. — Брайън хвърли продължителен, преценяващ поглед към Ник Хоупуел. — Аз отивах в Бостън, защото бившата ми жена е загинала в един глупав пожар. Дина отиваше, защото куп доктори са и обещали нови очи. Боб отиваше на конгрес, Албърт — на музикално училище, Лоръл — на почивка. Ти защо отиваш в Бостън, Ник? Изповядай се. Настанал е часът.

Ник го изгледа замислено и дълго и после се засмя.

— Добре, защо не? — попита той, но Брайън не беше толкова глупав, за да повярва, че този въпрос е насочен към него. — Какво означава грифът „Свръх секретно“, когато току-що си видял група побъркани убийци, които намотават света като стара черга?

Той се засмя отново.

— Съединените щати не са монополисти на пазара за мръсни трикове и тайни операции — каза той на Брайън. — Ние, от Албион, сме забравили повече гнусни измами, отколкото вие — малките, някога сте знаели. Ние сме прескачали до Индия, Южна Африка, Китай и онази част от Палестина, която после стана на Израел. Този път сигурно сме участници в състезание по надпикаване с твърде силни противници, нали? Въпреки това ние — британците, твърдо вярваме в плаща и кинжала, а прословутото МИ 5 не се вижда, но е навсякъде. Прекарал съм осемнайсет години във въоръжените сили, Брайън, а последните пет от тях — в отдела за специални операции. За този период съм имал доста странни задачи — някои от тях невинни, други страшно отвратителни.

Навън вече беше пълен мрак и звездите блестяха като пайети върху официална дамска вечерна рокля.

— Бях в Лос Анджелис — всъщност на почивка, — когато ми се обадиха и ми казаха да отлетя за Бостън. Изключително кратко съобщение беше и след като четири дни бях прекарал с раница на гърба в планината Сан Габриел, бях смъртно уморен. Затова, когато Събитието на господин Дженкинс се случи, бях заспал дълбоко. В Бостън има един човек… или имаше… един известен политик. От онези, които дърпат конците зад кулисите. Този човек — за простота ще го нарека господин О’Баниън — е много богат и е запален поддръжник на Ирландската републиканска армия. Прехвърлил е милиони долари за дейност, които някои наричат Бостънски благотворителен фонд, и ръцете му са изцапани с доста кръв. Не само на британски войници, но и на деца в училищни дворове, жени в обществени перални, бебета, разкъсани на парчета в количките им. Той е идеалист от най-опасния вид: човек, който никога не се занимава сам с клането, човек, пред чиито очи никога не попада откъснат крак в някоя мръсна канавка — изобщо нищо, което може после да го принуди да промени начина си на действие.

— И ти трябваше да убиеш този О’Баниън?

— Само, ако ми се наложеше — каза хладнокръвно Ник. — Той е много богат, но това не е единственият проблем. Той е тотален политик и, знаеш ли, има и други пръсти, освен този, който използва, за да разбърква манджата в Ирландия. Той има много американски приятели и някои от приятелите му са и наши приятели… такава е природата на политиката — игра на заплитане и разплитане, играна от хора, повечето от които би трябвало да се затворят в стаи с гумени стени. Убийството на господин О’Баниън би било голям политически риск. Но той държи до себе си едно пиленце. Нея трябваше да убия.

— Като предупреждение — каза Брайън с нисък, омаян глас.

— Да — като предупреждение.

Почти цяла минута двамата седяха в кабината и се гледаха. Единственият звук беше сънливото жужене на реактивните мотори. Очите на Брайън бяха невярващи и някак много млади. Ник просто изглеждаше изтощен.

— Ако се измъкнем от това — каза накрая Брайън, — ако се върнем обратно, ще продължиш ли с изпълнението?

Ник поклати глава. Направи го бавно, но с голяма решителност.

— Смятам, че ми се случи това, което адвентистите наричат „прераждане на душите“, стари приятелю. Вече никакво среднощно прокрадване или специални поръчения за Никълъс, момчето на госпожа Хоупуел. Ако се измъкнем живи и здрави — предположение, което точно сега намирам за твърде несигурно, — мисля да се оттегля.

— И какво ще правиш?

Ник го погледна замислено за момент и после каза:

— Ами… предполагам, че мога да тръгна на уроци по летене.

Брайън избухна в смях. След миг към него се присъедини Никълъс, момчето на госпожа Хоупуел.

9

След трийсет и пет минути дневната светлина отново започна да прониква в главния салон на самолета. След още три минути стана нещо като ранна утрин; след петнайсет минути можеше да се нарече пладне.

Лоръл се огледа и видя, че незрящите очи на Дина бяха отворени.

И все пак, бяха ли те незрящи изцяло? В тях имаше нещо — нещо неуловимо, което я удивляваше. Тя усети как в нея пропълзява чувство на непознат трепет — чувство, което почти граничеше със страха.

Протегна ръка и нежно хвана една от ръцете на Дина.

— Не се опитвай да говориш — каза тя тихо — Ако си будна, не се опитвай да говориш, Дина — само слушай. Ние сме във въздуха. Връщаме се обратно и всичко ще бъде наред — обещавам ти.

Ръката на Дина се стегна около нейната и след миг Лоръл усети, че момиченцето я дърпа към себе си. Тя се наведе над завързаната носилка. Дина заговори с тъничък гласец, който се стори на Лоръл като точен умален модел на предишния й глас.

— Не се тревожи за мен, Лоръл. Аз получих… каквото исках.

— Дина, не трябва да…

Невиждащите черни очи се обърнаха към гласа на Лоръл. Лека усмивка се плъзна по окървавената уста.

— Аз видях — й каза този тъничък глас, чуплив като стъкло. — Видях през очите на господин Туми. Отначало, и после накрая. Накрая беше по-добре. В началото всичко му изглеждаше подло и отвратително. Накрая беше по-добре.

Лоръл я погледна с безпомощно учудване. Ръката на момичето пусна ръката й и се повдигна трепереща, за да докосне бузата й.

— Той не беше толкова лошо момче, знаеш ли? — Тя се закашля. От устата й бликнаха малки капки кръв.

— Моля те, Дина — каза Лоръл. Внезапно усети, че почти може да вижда през сляпото момиченце, и това я изпълни с чувство на вкаменяваща, хаотична паника. — Моля те, не се опитвай повече да говориш.

Дина се усмихна:

— Аз те видях — каза тя. — Ти си прекрасна, Лоръл, всичко беше прекрасно… дори и нещата, които бяха мъртви. Беше така чудесно да… знаеш ли… просто да виждаш.

Тя пое една от мъничките си глътки въздух, изпусна я и просто не пое следващата. Незрящите й очи сякаш гледаха далеч зад Лоръл Стивънсън.

— Моля те, дишай, Дина — каза Лоръл. Хвана ръцете на момичето и ги целуна — като че ли с целувки можеше да вдъхне живот на това, което вече не беше живо. Не беше честно Дина да умре, след като беше спасила всички — никой Бог не можеше да изисква такава жертва — нито дори за хора, които сами по някакъв начин бяха прекрачили извън времето. — Моля те, дишай, моля, моля, моля. Дишай!

Но Дина не дишаше. След много време Лоръл върна ръцете на момичето в скута му и се загледа втренчено в бледото му, спокойно лице. Зачака собствените й очи да се напълнят със сълзи, но сълзи нямаше. Все пак сърцето я болеше от силна мъка. А в мозъка й отекваше дълбок и яростен протест:

— Не е честно! Не е честно! Върни я, Господи! Върни я, проклет да си, върни я, просто я ВЪРНИ!

Но Бог не я върна. Реактивните мотори вибрираха равномерно, слънцето огряваше окървавения ръкав на красивата пътна рокля на Дина в ярък овал и Бог не я върна. Лоръл погледна към другата страна на салона и видя как Албърт и Бетани се целуват. Албърт докосваше една от гърдите на момичето през фланелката й — леко, нежно, почти религиозно. Те като че ли извършваха някакъв ритуал — символично представяне на живота и онази упорита, неуловима искра, която носи живот пред лицето на най-ужасните обрати и нелепите завои на съдбата. Лоръл отмести погледа си с надежда от тях към Дина… но Бог не я беше върнал.

Бог не я беше върнал.

Лоръл целуна неподвижната буза на детето и после вдигна ръка към лицето му. Пръстите й спряха само на два сантиметра от клепачите й.

„Видях през очите на господин Туми. Всичко беше прекрасно… дори и нещата, които бяха мъртви. Беше така чудесно да виждаш.“

— Да — каза Лоръл — Мога да понеса това.

И остави очите на Дина отворени.

10

Полет 29 на „Американ прайд“ летеше на запад през дни и нощи, преминаваше от светлина в мрак и пак от светлина в мрак, като че ли летеше през голям, лениво движещ се парад от дебели облаци. Всеки цикъл беше малко по-кратък от предишния.

След малко повече от три часа облаците под тях се свършиха — точно над същото място, откъдето бяха започнали при полета им на изток. Брайън можеше да се обзаложи, че фронтът не се е помръднал и с метър. Големите равнини лежаха под тях — огромна тиха пъстроцветна земя.

— Тук няма и следа от тях — каза Руди Уоруик. Нямаше нужда да уточнява за какво говори.

— Да — съгласи се Боб Дженкинс. — Изглежда, сме ги надбягали — или в пространството, или ВЪВ времето.

— Или и в двете — вметна Албърт.

Но не бяха. Когато самолетът прекоси Скалистите планини, отново започнаха да виждат долу черните линии — от тази височина тънки като конец. Движеха се нагоре и надолу по гладките каменни склонове и чертаеха не съвсем безсмислени фигури в сиво-синия килим от дървета. Ник застана до предната врата и се загледа през шпионката. Шпионката създаваше странен увеличаващ ефект и скоро той откри, че може да вижда, по-добре, отколкото би желал. Докато гледаше, две от черните линии се разделиха, понесоха се по един назъбен, заснежен връх, срещнаха се на отвъдната му страна, пресякоха я и се понесоха надолу по другия наклон в различни посоки. Зад тях целият връх на планината пропадна в себе си, като остави нещо, което изглеждаше като вулкан с огромен мъртъв кратер.

— Боже, Боже — промълви Ник и прекара трепереща ръка по челото си.

След като пресякоха западния склон в посока към Юта, мракът започна да се спуска отново. Залязващото слънце хвърляше оранжев блясък върху накъсания адски пейзаж, към който никой от тях не можеше да гледа дълго — един по един те последваха примера на Бетани и спуснаха сенниците на прозорците си. Ник се върна на мястото си с омекнали крака и притисна лице към хладната си, лепнеща длан. След няколко секунди се обърна към Лоръл и тя безмълвно го взе в обятията си.

Брайън беше принуден да гледа. На кабината нямаше сенници.

Под него и пред него Западно Колорадо и Източна Юта парче по парче пропадаха в ямата на вечността. Планини, котловини, плата и седловини една по една преставаха да съществуват след като кръстосващите ланголиери ги отрязваха от загниващата тъкан на това мъртво минало, отрязваха ги изцяло и ги запокитваха в мрачните, безкрайни заливи на вечността, на тази височина не се чуваше никакъв звук и това някак си беше най-ужасното от всичко. Земята под тях изчезваше безшумно като издухани прашинки.

После мракът падна за малко като акт на милосърдие и той се съсредоточи върху звездите. Втренчи се в тях с яростта на паниката — единствените останали истински неща в този ужасен свят: Орион — ловецът, Пегас — големият проблясващ среднощен кон, Касиопея — звездният стол.

11

Половин час по-късно слънцето изгря отново и Брайън почувства как разумът му дълбоко потрепери и се плъзна към ръба на собствената си бездна. Светът там долу беше изчезнал — окончателно и безвъзвратно изчезнал. Задълбочаващото се синьо небе беше като купол над този гигантски океан от най-дълбок, най-чист абанос.

Под самолета на полет 29 светът беше разкъсан.

Мисълта на Бетани беше минала и през ума на Брайън; той си помисли — ако тласъкът премине във вихър, ако лошото стане по-лошо, той можеше да насочи самолета надолу и да се разбие в планината, да свърши с всичко веднъж завинаги. Но вече нямаше и планини, в които да се разбие.

Нямаше земя, в която да се разбие.

„Какво ще стане с нас, ако не можем да намерим разкъсването отново? — запита се той. — Какво ще стане, ако ни се свърши горивото? Не се опитвайте да ми кажете, че ще се разбием, защото аз просто не вярвам — не може да се разбием в нищото. Мисля, че просто ще падаме… и падаме… и падаме. Колко дълго? И колко надалече? Докъде можеш да падаш в нищото?“

Не мисли за това.

Но как? Как може някой да се откаже да мисли за нищото?

Умишлено се зарови в изчисленията си. Работи върху тях, поглеждайки често към показанията на инерциалната навигационна система, докато светлината на небето отново започна да помръква. Между изгрева и залеза бяха изтекли около двайсет и осем минути.

Протегна се към копчето, с което се включваше радиоуредбата в салона, и я включи.

— Ник? Можеш ли да дойдеш отпред?

Ник се появи на вратата на кабината след по-малко от — трийсет секунди.

— Там отзад пуснали ли са си сенниците? — попита го Брайън още от прага.

— Можеш да не се съмняваш — каза Ник.

— Много умно от тяхна страна. Смятам да те помоля все още да не поглеждаш надолу, ако можеш. Ще поискам да погледнеш навън след няколко минути. Не е… много приятно.

— Вече го няма, нали?

— Да. Няма нищо.

— Малкото момиче също го няма. Дина. Лоръл беше с нея до края. Понася много добре. Харесваше момиченцето. Както и аз.

Брайън кимна. Не беше изненадан — раната на момичето беше от тези, които изискват незабавно лечение в интензивното отделение, а и тогава прогнозата несъмнено би била неясна — и все пак сърцето му се изпълни с мъка. Той също харесваше Дина и вярваше в това, в което вярваше и Лоръл — че момичето по някакъв начин повече от всички беше допринесло за това все още да бъдат живи. Беше направило нещо на господин Туми, беше го използвало по някакъв странен начин… и Брайън си представяше, че някъде вътре в себе си Туми не бе имал нищо против да бъде използван по такъв начин. Ще рече, ако смъртта й е била предзнаменование, то е било от най-лошите.

— Не можа да стигне до операцията — каза той.

— Да.

— А Лоръл добре ли е?

— Горе-долу.

— Ти я харесваш, нали?

— Да — каза Ник. — Имам приятели, които биха се изсмели, ако разберат, но аз наистина я харесвам. Малко е ревлива, но е смела.

Брайън кимна.

— Е, ако се върнем, пожелавам ви всичко най-хубаво.

— Благодаря. — Ник отново седна на мястото на втория пилот. — Мислех върху въпроса, който ми зададе преди. За това, какво ще направя, когато и ако излезем от тази каша… Предполагам, че може би все пак в края на краищата ще се заема с господин О’Баниън. Както го виждам, той не се различава толкова от вашия приятел Туми.

— Дина помоли да пощадим господин Туми — напомни Брайън. — Може би това е нещо, което трябва да се прибави в уравнението.

Ник кимна. Направи го, като че ли главата му беше станала твърде тежка за врата му.

— Може би е така.

— Слушай, Ник. Извиках те отпред, защото ако разкъсването на времето на Боб наистина съществува, ние трябва да се приближим до мястото, където сме преминали през него. Ние — ти и аз, ще се качим заедно в наблюдателницата. Ти вземаш десния борд и десния център; аз ще взема левия борд и левия център. Ако видиш нещо, което прилича на разкъсване на времето, свирни.

Ник впери в Брайън големите си, невинни очи.

— Ще търсим разкъсване на времето тип „еди-какво си“, или пък мислиш, че по-скоро ще бъде подобно на „еди-що си“, а, приятелю?

— Много смешно. — Брайън почувства как против волята му по устните му пробяга усмивка. — Нямам ни най-малка представа как ще изглежда и дори дали ще успеем да го видим изобщо. Ако не можем, ще стане голяма бъркотия — може да се е преместило встрани или да си е сменило височината. В сравнение с това намирането на игла в копа сено би било детска игра.

— А как сме с радарите?

Брайън посочи към цветния радарен монитор.

— Нищо, както виждаш. И няма какво да се чудиш. Ако пилотите преди мен бяха видели това проклето нещо на радара, никога не биха преминали през него.

— Да — никога — мрачно каза Ник.

— Все пак не е толкова сигурно. Може да са го видели твърде късно и да не са могли да го избегнат. Реактивните самолети се движат бързо и екипажите им не прекарват цялото време на полета в претърсване на небето за какво ли не. Не са принудени да го правят — за тази цел си има наземни диспечери. След първите трийсет — трийсет и пет минути полет главните външни задачи на екипажа са изпълнени. Птицата е в небето, излязла е от въздушното пространство на Лос Анджелис, сигналът против сблъскване е включен и бипва на всеки деветдесет секунди, за да покаже, че работи. Инерциалната навигационна система е напълно програмирана — това става дори преди самолетът да се отдели от земята — и казва на автопилота какво да нрави. Ако се съди по вида на кабината, първият и вторият пилот са били в почивка за кафе. Може би са седели тук, гледали са се, говорили са си за последния филм, който са гледали, или за това колко са похарчили в „Холивуд Парк“. Ако в момента, преди да стане Събитието, тук отпред е била и някоя от стюардесите, значи е имало поне още един чифт очи, но ние знаем, че не е имало. Когато това се е случило, пилотите са пиели кафето си с датски сладкиши, а стюардесите са се приготвяли за сервиране на напитки на пътниците.

— Изключително подробен сценарий — каза Ник. — Мен ли се опитваш да убедиш, или себе си?

— В момента бих се опитал да убедя когото и да било.

Ник се усмихна и отиде до десния прозорец. Очите му неволно се спуснаха надолу — към мястото, на което трябваше да бъде земята, и отначало усмивката му замръзна, след това изчезна от лицето му. Коленете му се подкосиха. Той опря ръка в стената, за да се успокои.

— По дяволите — каза Ник с немощен, потиснат глас.

— Не е много приятно, нали?

Ник погледна към Брайън. Очите му блуждаеха, лицето му бе пребледняло.

— Цял живот — каза той, — когато съм чувал, че хората говорят за голямото всеядно, съм си мислил за Австралия, но не е така. Това е голямото всеядно ей там долу.

Брайън отново провери инерциалната навигационна система и картите — направи го бързо. На една от картите беше означил малък червен кръг — тъкмо навлизаха във въздушното пространство, очертано от него.

— Можеш ли да направиш това, което искам от тебе? Ако не можеш, просто кажи. Гордостта е лукс, който не можем…

— Разбира се, че мога — промърмори Ник. Беше откъснал очи от огромната черна яма под самолета и вече оглеждаше небето.

— Ех, да знаех какво точно търся.

— Мисля, че ще го познаеш, когато го видиш — каза Брайън. И след миг добави: — Ако го видиш.

12

Боб Дженкинс седеше с ръце, скръстени на гърдите, като че ли му беше студено. На една част от него и беше студено, но това не беше физически студ. Мразът идваше от главата му. Нещо не беше в ред.

Не знаеше какво беше то, но нещо не беше в ред. Нещо не си беше на мястото… или беше загубено… или забравено. Или бяха направили грешка, или щяха да направят. Чувството го глождеше като някаква болка, чието място не можеше да се определи, за да се установи каква точно е тя. Това чувство на грешка почти изкристализираше в мисъл… и после побягваше отново като някакво малко не съвсем питомно животинче.

Нещо погрешно.

Или не на място. Или загубено. Или забравено.

Пред него Албърт и Бетани доволни се прегръщаха. Зад тях Руди Уоруик седеше със затворени очи, мърдаше с устни и стискаше в юмрук зърната на броеницата си. Оттатък пътеката Лоръл Стивънсън седеше до Дина, държеше едната й ръка и нежно я галеше.

Погрешно.

Боб вдигна сенника си, надникна навън и отново бързо го спусна. Видяното не можеше да събуди никаква рационална мисъл, а само да я премахне. Това, което се намираше под самолета, беше абсолютна лудост.

„Трябва да ги предупредя. Трябва. Те отиват напред според моята хипотеза, но ако хипотезата ми по някакъв начин се окаже погрешна — и опасна — аз трябва да ги предупредя.“

Да ги предупреди за какво?

Отново то почти просветна в съсредоточените му мисли, после избяга — стана просто сянка между сенките… но сянка със светещи подивели очи.

Той рязко откопча предпазния си колан и се изправи.

Албърт се огледа.

— Какво правите?

— Кливланд — каза Боб раздразнено и тръгна по пътеката към опашката на самолета, като все още се опитваше да открие причината, която беше включила този вътрешен алармен сигнал.

13

Брайън откъсна очи от небето — на което вече отново се показваха признаци на просветляване — за достатъчно дълго време, за да хвърли бързо поглед първо към показанията на инерциалната навигационна система и после към кръга върху картата си. Вече излизаха от него. Ако разкъсването на времето беше все още тук, скоро щяха да го видят. Ако не го видеха, смяташе сам да поеме управлението и да направи кръг за нов подход на малко по-различна височина и под малко по-различен ъгъл. Това щеше да се отрази зле на положението с горивото им, което вече беше намаляло, но доколкото и бездруго цялата работа беше вероятно безнадеждна, това нямаше голямо зна…

— Брайън? — Гласът на Ник беше неспокоен. — Брайън? Мисля, че виждам нещо.

14

Боб Дженкинс стигна до задната част на самолета, направи „кръгом“ и бавно тръгна обратно по пътеката, като минаваше покрай редиците празни седалки. Гледаше предметите върху седалките и по пода: чантички… очила… ръчни часовници… джобен часовник… две износени парчета метал с форма на полумесец, които вероятно бяха капачета на токове… зъбни пломби… венчални пръстени…

„Нещо не е наред.“

Сериозно? Наистина ли беше така, или всичко беше само резултат от работата на преуморения му мозък, който постоянно се връщаше неизвестно върху какво? От мисловния еквивалент на уморен мускул, който не може да спре да се свива.

„Престани“ — заповяда си той, но не успя да го направи.

„Ако има нещо наистина лошо, защо не можеш да го видиш? Нали каза на момчето, че си вадиш хляба с дедукцията? Нали си написал четирийсет криминални романа, поне дузина от тях наистина съвсем добри? Нали един известен критик нарече «Спящата мадона» шедьовър на логиката, когато…“

Боб Дженкинс замръзна на място, очите му се разшириха. Застинаха върху едно място отляво в предната част на салона. Там беше мъжът с черната брада — отново се беше унесъл и блажено хъркаше. Плахото животно в главата на Боб най-сетне страхливо запълзя към светлината. Само че не беше малко, както си беше мислил. Това беше грешката му. Понякога не можеш да видиш нещата, защото са твърде малки, а понякога не обръщаш внимание на други, защото са твърде големи, твърде очевидни.

„Спящата мадона“.

Спящият мъж.

Той отвори уста и се опита да изкрещи, но не излезе никакъв звук. Гърлото му беше блокирало. Ужас, голям колкото слон, беше затиснал гърдите му. Той пак се опита да изкрещи и успя да изтръгне само скърцане без дишане. Спяща мадона, спящ мъж.

„Те — оцелелите, всички бяха заспали.“

„Сега — с изключение на брадатия мъж, никой не беше заспал.“

Боб отвори уста още веднъж — опита се още веднъж да изкрещя и още веднъж не излезе нищо.

15

— Исусе Христе — прошепна Брайън.

Разкъсването на времето беше на деветдесет мили пред тях, от дясната страна на носа на „Боинг 767“, на не повече от седем или осем градуса встрани. И да се беше изместило, не беше много — Брайън предположи, че лекото отклонение беше резултат на дребна грешка в навигацията.

Беше ромбоидна дупка в действителността — но не черна дупка. Въртеше се, осветена в слаба розово-виолетова светлина — като северно сияние. Брайън виждаше звездите зад нея, но те също трептяха. Широка бяла лента от пара бавно се движеше навътре или навън от увисналата в небето форма. Приличаше на някакво странно, небесно шосе.

„Можем да се насочим право в него — помисли възбуден Брайън. — По-добро е от сигнала на навигационната система!“

— Стигнахме! — каза той, разсмя се идиотски и размаха стиснатите си юмруци във въздуха.

— Широко е поне две мили — прошепна Ник. — Боже, Брайън, колко други самолети са минали през него според теб?

— Не знам — каза Брайън, — но се обзалагам на каквото пожелаеш, че ние сме единственият, който е тръгнал да се връща обратно.

Той включи радиоуредбата.

— Дами и господа, открихме това, което търсехме. — В дрезгавия му глас прозвуча триумф и облекчение. — Не знам точно какво ще се случи после, нито как, нито защо, но пред нас има нещо, което прилича на извънредно голяма врата на капан в небето. Смятам да се насоча право в средата й. Заедно ще открием какво има от другата страна. Точно сега бих желал да затегнете предпазните колани и…

Точно тогава Боб Дженкинс с луда скорост се понесе по пътеката и закрещя с пълната сила на дробовете си:

— Не! Не! Ако направите това, всички ще умрем! Обърнете! Трябва да обърнете!

Брайън се завъртя на седалката си и размени озадачен поглед с Ник.

Ник разкопча предпазния си колан и стана.

— Това е Боб Дженкинс — каза той. — Нервите му не са издържали. Продължавай, Брайън. Аз ще се оправя с него.

— Добре — каза Брайън. — Просто не го пускай тук. Не ми се иска да ме сграбчи точно в момента, когато не трябва и да ни запрати в ръба на онова нещо.

Той изключи автопилота и сам пое управлението на „Боинг“-а. Когато зави към дългия, светещ отвор, подът леко се наклони надясно. Отворът сякаш се плъзна по небето, докато застана точно пред носа на самолета. Сега се чуваше звук, смесващ се с тътена на реактивните мотори — дълбок, вибриращ звук, като звук на гигантски дизел, работещ на празен ход. Когато се доближиха до реката от па̀ра (сега той видя, тя се втичаше в дупката, а не излизаше от нея), Брайън започна да долавя проблясъци на цветове зелен, син, виолетов, червен, бонбоненорозов.

„Първите истински цветове, които виждам в този свят“ — помисли си той.

Зад него Боб Дженкинс спринтира през салона на първа класа, продължи по тесния проход, който водеше към сервизното помещение… и попадна право в очакващите ръце на Ник.

— Кротко, приятелю — успокоя го Ник. — Сега всичко ще бъде наред.

— Не! — Боб се задърпа яростно, но Ник го държеше така леко, както човек може да задържи съпротивляващо се котенце. — Не, вие не разбирате! Той трябва да обърне! Трябва да обърне, преди да е станало твърде късно!

Ник отмести писателя от вратата на кабината и го избута обратно в първа класа.

— Сега ще седнем тук и ще се притегнем здраво, нали? — каза той със същия утешаващ, дружески глас. — Може да има малко подскачане.

За Брайън гласът на Ник беше само тих, неясен звук. След като влезе в широкия поток от па̀ра, който се вливаше в разкъсването на времето, той почувства как някаква голяма и необикновена силна ръка хваща самолета и усърдно го насочва напред. Улови се, че мисли за дехерметизацията при полета от Токио към Лос Анджелис и как бързо излиза въздухът от каквато и да е дупка в условията на високо налягане.

„Като че ли целият ТОЗИ свят — или онова, което, е останало от него — изтича през тази дупка“ — помисли си той и после странната и зловеща фраза от съня му се яви отново: „САМО ЗА ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ“.

Сега разкъсването, лежеше неподвижно пред носа на самолета и бързо нарастваше.

„Влизаме — помисли той. — Бог да ни е на помощ, наистина влизаме.“

16

Боб продължи да се съпротивлява, докато Ник го прикрепи към една от седалките на първа класа с една ръка и се опита да стегне собствения си предпазен колан с другата. Боб беше дребен, слаб мъж, със сигурност не повече от шейсет и пет кила с мокри дрехи, но паниката му придаваше сили и това създаваше големи трудности.

— Наистина всичко ще е наред, приятелче — каза Ник. Най-накрая успя да закопчае колана на Боб. — Ние сме там, откъдето преминахме, нали?

— Когато преминахме, всички спяхме глупак такъв! — изпищя Боб в лицето му. — Не разбираш ли СПЯХМЕ! Трябва да го спреш!

Ник замръзна по средата на движението, с което затягаше колана си. Това, което казваше Боб — което се беше опитал да каже досега — изведнъж се изсипа върху него като цял самосвал с тухли.

— О, Боже — прошепна той. — Мили Боже, как сме я мислили…

Скочи от мястото си и се втурна в кабината.

— Брайън, спри… Обръщай обратно! Обръщай обратно!

17

Брайън беше вперил почти хипнотизиран поглед в разкъсването. Нямаше въздушни течения, но чувството за огромна сила, за въздух, който влиза през дупката като бурна река, се усили. Той погледна към уредите си и видя, че скоростта на самолета бързо се покачва. Тогава Ник завика и след миг застана зад него, хвана го за раменете и се загледа в разкъсването, което растеше пред носа на самолета. Усилващите се цветове играеха върху страните и челото му — приличаше на човек, който гледа през прозорец от матово стъкло в слънчев ден. Равномерният дрънчащ звук се беше превърнал в гръмотевичен тътен.

— Обръщай, Брайън, трябва да обърнеш!

Имаше ли Ник причина да го каже, или паниката на Боб беше заразна? Нямаше време да взема решение на никаква разумна база — имаше само частица от секундата да се посъветва с тихия глас на инстинкта.

Брайън Енгъл сграбчи кормилото и го натисна силно напред към таблото.

18

Силен удар отхвърли Ник през кабината и ръката му се счупи с неприятен трясък. В главния салон багажът, който беше изпопадал от горните отделения, когато Брайън се беше понесъл по пистата в Бангор, се разхвърча отново — удряше се в извитите стени и падаше с ужасен трясък. Мъжът с черната брада изхвърча от мястото си като кукла и има̀ време само да издаде кратък писък, преди главата му да се блъсне в страничната облегалка на една от седалките и той да падне на пътеката в оплетено кълбо от крайници. Бетани изпищя и Албърт я притисна здраво към себе си. Два реда по-напред Руди Уоруик затвори по-силно очи, стисна по-здраво броеницата си и започна да се моли по-бързо, докато седалката подскачаше под него.

Сега имаше въздушна буря — полет 29 се превърна в сърф с крила, който се тресеше, извиваше и блъскаше в неспокойния въздух. Ръцете на Брайън за момент изпуснаха кормилото и после го сграбчиха отново. В същото време той отвори клапите за спиране докрай и турбореактивните двигатели на самолета отговориха с дълбоко ръмжене, със сила, каквато рядко се беше чувала извън хангарите за диагностика на авиокомпанията. Въздушната буря се усили; самолетът се люшкаше жестоко нагоре-надолу, а отнякъде се донесе ужасно скърцане на пренапрегнат метал.

В първа класа Боб Дженкинс се вкопчи в страничните облегалки на седалката си с мълчалива благодарност, че англичанинът беше успял да закопчае колана му. Почувства се като привързан към подскачащата реактивна пръчка „пого“ на някой луд. Самолетът направи нов силен скок, наклони се почти до вертикално положение към лявото крило. Изкуствените зъби на Боб изскочиха от устата му.

„Влизаме ли вътре? Мили Боже, влизаме ли?“

Не знаеше. Знаеше само, че светът е един блъскащ, скачащ кошмар… но той все още беше в него.

Поне засега все още беше в него.

19

Въздушната буря продължаваше да се усилва, докато Брайън прекара „Боинг“-а през широката река от па̀ра, която се втичаше в разкъсването. Дупката продължаваше и продължаваше да расте пред носа на самолета, дори когато се разминаха на косъм… но не му се мислеше за това.

Той продължи завоя, но под по-малко остър ъгъл.

— Ник! — извика той, без да се обръща. — Ник, добре ли си?

Ник бавно се изправи, придържаше дясната си ръка към корема с помощта на лявата. Лицето му беше съвсем бяло, а зъбите му — стиснати от болка. От ноздрите му течаха малки струйки кръв.

— Бил съм и по-добре, приятелю. Мисля, че си счупих ръката. Макар и на бедното старо момче да не му е за пръв път. Разминахме се, нали?

— Разминахме се — съгласи се Брайън. Продължаваше да връща самолета назад в голям, плавен кръг. — А след минута ти ще ми кажеш защо се разминахме, след като изминахме целия този дълъг път, за да го намерим. И внимавай какво ще кажеш — със или без счупена ръка.

Той посегна към ключа на радиоуредбата.

20

Когато Брайън заговори, Лоръл отвори очи и откри, че главата на Дина е в скута й. Тя нежно погали косата й и я нагласи отново върху носилката.

— Говори капитан Енгъл. Съжалявам за станалото. Беше доста страшно, но сега сме наред. Таблото ми свети зелено. Нека повторя, че намерихме това, което търсехме, но…

Изведнъж изключи.

Останалите чакаха. Бетани Симс хлипаше на гърдите на Албърт. Зад него Руди все още си казваше молитвата.

21

Брайън прекъсна предаването, защото усети, че зад него стои Боб Дженкинс. Писателят се тресеше, върху панталоните му имаше мокро петно, устата му беше някак странно хлътнала… но изглеждаше, че се владееше. Ник тежко седна в креслото на втория пилот и потръпна от болка. Все още придържаше ръката си. Тя беше започнала да се подува.

— Защо, по дяволите, беше всичко това? — сърдито попита Брайън. — Малко по-силна буря и каруцата щеше да се разбие на десет хиляди парчета.

— Може ли да говоря по това нещо? — попита Боб и посочи към ключа с надпис „РАДИОУРЕДБА“.

— Да, но…

— Тогава нека го направя.

Брайън започна да протестира, но после размисли. Щракна ключа.

— Започвайте, включено е. — После повтори: — И внимавайте.

— Слушайте ме, всички! — извика Боб.

Отзад се чу пронизително свирене от микрофонния ефект.

— Просто говорете нормално — каза Брайън. — Ще им спукате тъпанчетата.

Боб направи видимо усилие да се концентрира, после заговори по-тихо.

— Трябваше да се обърнем обратно и го направихме. Капитанът ми обясни, че едва сме успели! Бяхме изключителни късметлии… и също изключително глупави. Забравихме най-елементарното нещо, виждате ли, въпреки не ни беше под носа през цялото време. Когато сме преминали през разкъсването на времето първия път, всички на самолета, които са били будни, са изчезнали.

Брайън подскочи на мястото си. Почувства се, сякаш някой го беше полял със студена вода. Пред носа на „Боинг 767“ на около трийсет мили в небето отново се беше появила слабо светещата ромбоидна форма, подобна на някакъв гигантски полускъпоценен камък. Сякаш му се надсмиваше.

— Ние всички сме будни — каза Боб. (В главния салон Албърт погледна към мъжа с черната брада, който лежеше неподвижно на пътеката, и си помисли: „С едно изключение.“) — Логиката подсказва, че ако се опитаме да преминем по същия начин, ще изчезнем. — Той се замисли за миг и довърши: — Това е всичко.

Брайън автоматично изключи канала на радиоуредбата. Зад него Ник се разсмя с болезнен, недоверчив смях.

— Това е всичко? Това, по дяволите, е всичко… Какво да направим?

Брайън го погледна и не отговори. Не отговори и Боб Дженкинс.

22

Бетани вдигна глава и погледна напрегнатото, объркано лице на Албърт.

— Трябва да заспим? Как да направим това? През целия ми живот никога не ми се е спяло по-малко!

— Не знам. — Той с надежда погледна през прохода към Лоръл. Тя вече клатеше глава. Желаеше да може да заспи — просто да заспи и да накара целия този кошмар да отмине — но подобно на Бетани никога в целия й живот това не беше й изглеждало по-невъзможно.

23

Боб направи крачка, напред и се загледа в нямо вцепенение през прозореца на кабината. След един дълъг миг каза с тих, разтревожен глас:

— Значи така изглеждало това.

В главата на Брайън изскочи един ред от някаква рок песничка: „Можеш да гледаш, но не пипай.“ Той погледна към светлинните индикатори за горивото. Видяното никак не го успокои и той безпомощно вдигна очи към Ник. Както и останалите, той не се беше чувствал толкова буден никога през живота си.

— Не знам какво ще правим сега — каза той, — но ако ще се опитваме да влезем през тази дупка, то трябва да е скоро. Горивото, което имаме, ще ни стигне още за час, може би малко повече. После край. Някакви идеи?

Ник наведе глава, все още придържайки подутата си ръка. След една-две секунди вдигна очи.

— Да — каза той. — Всъщност аз имам. Хората, които летят рядко, слагат предписаните им лекарства в ръчния си багаж — за да са им подръка, в случай че багажът им се окаже на другия край на света и трябват дни, за да си го получат обратно. Ако поровим в ръчните чанти, със сигурност ще намерим големи количества успокояващи. Дори не трябва да изваждаме чантите от багажника — ако се съди по одевешните трясъци, повечето от тях вече са на пода… Какво? Какво му става?

Имаше предвид Боб Дженкинс, който беше започнал да клати глава веднага, щом от устата на Ник изскочи фразата „предписаните им лекарства“.

— Знаеш ли нещо за успокояващи, предписани по рецепта? — попита той Ник.

— Малко — каза Ник несигурно. — Знам малко.

— Е, аз знам много — каза сухо Боб. — Изследвал съм ги подробно — от „Олнайт“ до „Занакс“. Убийствата чрез сънотворна доза винаги са ми били любима област, нали разбирате. Дори ако се случи да намериш някое от по-мощните лекарства в първата чанта, която провериш — което само по себе си не е вероятно, не би могъл да предпишеш безопасна доза, която да подейства достатъчно бързо.

— Защо не, по дяволите?

— Защото ще бъдат необходими поне четирийсет минути, за да може това нещо да подейства… а аз силно се съмнявам, че то ще подейства на всекиго. Естествената реакция на напрегнатия мозък към такова лекарство е да се съпротивлява — да се опита да го отхвърли. Няма абсолютно никакъв начин да се преодолее такава реакция, Ник… със същия успех можеш да издадеш закон за ударите на сърцето си. Ако допуснем, че намериш достатъчно лекарства, единственото, което можеш да направиш, е да раздадеш смъртоносни свръхдози и да превърнеш този самолет в Джонстаун. И тогава може би ще преминем, но ще бъдем мъртви.

— Четирийсет минути — каза Ник. — Господи. Сигурен ли си? Абсолютно сигурен ли си?

— Да — каза Боб неотстъпчиво.

Брайън погледна към светещата ромбоидна форма в небето. Беше насочил самолета по кръгов маршрут и разкъсването след малко щеше да изчезне отново. Скоро след това щеше да се върне… но те нямаше да са по-близо до него.

— Не мога да повярвам — каза тежко Ник. — Да ни се случи всичко, което преживяхме… да излетим успешно и да изминем целия този път… накрая да намерим това проклето нещо… и да открием, че не можем да преминем през него обратно в нашето време, защото не можем да заспим?

— Във всички случаи нямаме четирийсет минути — тихо каза Брайън, — ако чакаме толкова, този самолет ще се разбие на шейсет мили на изток от летището.

— Сигурно има и други писти?

— Има, но нито една от тях не е достатъчно голяма, за да поеме този самолет.

— Ако преминем и после отново се върнем на изток?

— Вегас. Но Вегас ще бъде извън обхвата ни след… — Брайън погледна уредите си — след по-малко от осем минути. Мисля, че трябва да стигнем до ЛАКС. За да стигна дотам, ще ми трябват поне трийсет и пет минути. Това е при съвсем точно пресмятане, при условие, че пътят ни дотам бъде съвсем чист и не се отклоняваме никак. Това ни дава… — той отново погледна към хронометъра, — най-много двайсет минути да измислим нещо и да преминем през дупката.

Боб замислено гледаше към Ник.

— А ти какво ще кажеш? — попита той.

— Какво да кажа?

— Мисля, че ти си войник… но не мисля, че си обикновен войник. Може би си от специалните служби?

Лицето на Ник се изпъна.

— И какво, ако съм нещо подобно, приятелю?

— Може би ти би могъл да ни приспиш — каза Боб. — В специалните служби не ви ли учат на такива трикове?

В съзнанието на Брайън проблесна първото спречкване на Ник и Крейг Туми. „Гледали ли сте някога «звездна писта»? — беше попитал той Крейг. — Чудесна американска програма… и ако веднага не си затворите плювалника, идиот такъв, с удоволствие ще ви демонстрирам известната хватка за приспиване «вулкан» — на господин Спок.“

— Какво ще кажеш, Ник? — каза тихо той. — Ако някога изобщо имаме нужда от известната хватка за приспиване „вулкан“ то това е сега.

Ник погледна недоверчиво от Боб към Брайън и после отново към Боб.

— Господа, не ме карайте да се смея — ръката ме заболява още повече.

— Какво значи това? — попита Боб.

— Аз сбърках за успокояващите, нали? Е, нека ви кажа и на двамата, че вие сте сбъркали за мен. Аз не съм Джеймс Бонд. В истинския свят никога не е имало Джеймс Бонд. Предполагам, че бих могъл да те убия със саблен удар във врата, Боб, но по-вероятно е само да те парализирам за цял живот. А като прибавим и това… — Ник повдигна бързо подуващата се дясна ръка с леко потреперване — моята обучена длан случайно е прикрепена към току-що счупената ми отново ръка. Може би бих могъл да се защитавам с лявата ръка срещу необучен противник — но това нещо, за което говорите… Не. Няма начин.

— Вие всички забравяте най-важното от всичко — каза един нов глас.

Те се обърнаха. Лоръл Стивънсън — бледа и измъчена — стоеше на вратата на кабината. Беше свила ръце, като че ли й беше студено, и стискаше лактите си.

— Ако всички заспим или Ник ни нокаутира, то кой ще кара самолета? — попита тя. — Кой ще го закара в Лос Анджелис?

Тримата мъже я зяпнаха безмълвно. Зад тях, без да го забелязват, големият полускъпоценен камък, който беше разкъсването на времето, се появи отново.

— Колко сме загубени — каза тихо Ник. — Знаете ли това? Абсолютно тъпи и загубени. — Той се засмя, после се намръщи — беше раздвижил счупената си ръка.

— А може би не — каза Албърт. Той и Бетани се появиха зад Лоръл. Албърт беше прегърнал момичето през кръста. Косата му беше залепнала за челото на потни къдри, но тъмните му очи бяха ясни и решителни. Те бяха насочени към Брайън. — Мисля, че вие можете да ни приспите — каза той, — и мисля, че вие можете да ни приземите.

— За какво говориш? — рязко попита Брайън.

— Говоря за налягането — отговори Албърт.

24

Тогава Брайън отново видя съня си, представи си го с такава ужасна сила, като че ли го изживяваше: Ан, с ръка, залепнала върху пукнатината в тялото на самолета, пукнатината, над която в червено бяха написани думите „САМО ЗА ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ“.

Налягане.

„Виждаш ли, мили? За всичко съм се погрижила.“

— Какво значи това, Брайън — попита Ник. — Виждам, че той е измислил нещо — познавам по лицето ти. Какво е то?

Брайън не му обърна внимание. Изгледа продължително седемнайсетгодишния студент по музика, който може би току-що беше измислил начин да се измъкнат от безизходицата.

— И какво ще стане след това? Какво ще стане, след като преминем? Как ще се събудя, за да мога да приземя самолета?

— Няма ли някой да благоволи да ни обясни това? — помоли Лоръл. Беше отишла до Ник, който я прегърна през кръста със здравата си ръка.

— Албърт предлага да използвам това — Брайън потупа един реостат върху таблото за управление, реостат с надпис „НАЛЯГАНЕ В САЛОНА“ — за да изпратя всички в безсъзнание.

— Можеш ли да го направиш, приятелю? Можеш ли наистина да го направиш?

— Да — каза Брайън. — Познавам пилоти — пилоти на чартърни полети — които са го правили, когато пътниците били много пияни, започвали да буйстват и създавали опасност или за себе си, или за екипажа. Да изпратиш в безсъзнание пияница, като намалиш налягането на въздуха, не е трудно. За да изпаднат в безсъзнание всички, трябва да понижа налягането малко повече — да кажем, до половината на налягането на морското равнище. Това е като да се издигнеш на височина над 3000 метра без кислородна маска. Бум! И припадаш.

— Ако наистина може да се прави, защо не са го използвали при терористи? — попита Боб.

— Защото има кислородни маски, нали? — попита Албърт.

— Да — каза Брайън. — Екипажът ги демонстрира в началото на всеки редовен самолетен полет — поставете златната чашка върху устата и носа си и дишайте нормално, нали? Те падат автоматично, когато налягането в салона падне под определена стойност. Ако някой пилот, взет за заложник, се опита да обезвреди терориста, като понижи налягането всичко, което трябва да направи терористът, е да хване една маска, да си я сложи и да започне да стреля. При по-малките самолети, като например „Лиър“, това не е така. Ако налягането в кабината падне, пътникът трябва сам да отвори горното отделение.

Ник погледна към хронометъра. Оставаха им само четиринайсет минути.

— Мисля, че е по-добре да спрем да приказваме и просто да го направим — каза той. — Времето, е много малко.

— Не още — каза Брайън и отново погледна към Албърт. — Мога отново да се насоча към разкъсването и преди влизането в него да започна да намалявам налягането. Мога доста точно да управлявам налягането в салона и съм съвсем сигурен, че можем преди преминаването всички да сме в безсъзнание. Но остава въпросът на Лоръл: Кой ще управлява самолета, ако всички сме нокаутирани?

Албърт отвори уста; затвори я отново и поклати глава.

Тогава заговори Боб Дженкинс. Гласът му беше сух и беззвучен — глас на съдия, който произнася присъдата на обречен.

— Мисля, че само ти — можеш да ни закараш вкъщи, Брайън. Но за да направиш това, някой друг ще трябва да умре.

— Обясни — каза рязко Ник.

Боб го направи. Не отне много време. Когато свърши, Руди Уоруик се беше присъединил към групата и стоеше на вратата на кабината.

— Ще стане ли, Брайън? — попита Ник.

— Да — каза безизразно Брайън. — Няма причина да не стане. — Той отново погледна към хронометъра. Оставаха единайсет минути. Единайсет минути, за да преминат от другата страна на разкъсването. Почти толкова време беше необходимо да се насочи самолетът, да се програмира автопилотът и да се придвижат към подхода от четирийсет мили. — Но кой ще го направи? Всички останали ще теглят сламки или какво?

— Няма нужда — каза Ник. Говореше спокойно, почти небрежно. — Аз ще го направя.

— Не! — каза Лоръл. Очите й бяха много разширени и много тъмни. — Защо ти? Защо трябва да си ти?

— Млъкни! — изсъска Бетани. — Щом иска, остави го!

Албърт погледна нещастно към Бетани, Лоръл и после отново към Ник. Един глас — немного силен — му прошепна, че той трябваше да бъде доброволецът, че това е работа за такъв ветеран от Аламо, какъвто е Евреина от Аризона. Но по-голямата част от него знаеше само, че той много обича живота… и не иска той да свършва. Така че Албърт отвори уста и после я затвори, без да каже нищо.

— Защо ти? — попита отново Лоръл. — Защо не трябва да теглим сламки? Защо не Боб? Или Руди? Защо не аз?

Ник взе ръката й.

— Ела с мен за малко — каза той.

— Ник, няма много време — каза Брайън. Опитваше се да запази спокойствие, но усещаше как от него струи отчаяние — може би дори паника.

— Знам. Ти започвай да подготвяш твоята част.

Ник дръпна Лоръл към вратата.

25

Отначало Лоръл се запъна, после тръгна с него. Ник спря в малката кухненска ниша и се обърна към нея. В мига, когато лицето му беше на по-малко от десет сантиметра от нейното, тя разбра мрачната истина — той беше мъжът, когото се беше надявала да намери в Бостън, и да е в самолета през цялото време. В това откритие нямаше нищо романтично — то беше ужасно.

— Ние с теб можехме да направим нещо — каза той. — Прав ли съм, как мислиш? Ако е така, кажи го няма време за танци. Абсолютно никакво.

— Да — каза тя. Гласът й беше сух, треперещ. — Мисля, че е така.

— Но ние не знаем. Не можем да знаем. Всичко се свежда до времето, нали? Времето… и съня… и неизвестността. Но трябва да съм аз, Лоръл. Опитах се да направя някаква, разумна равносметка — отдавна съм на червено. Сега имам шанс да оправя нещата и смятам да го използвам.

— Не разбирам какво имаш предвид?

— Ти не — но аз разбирам. — Той говореше бързо, почти изстрелваше думите си. Протегна ръка, хвана я за раменете и я притегли още по-близо до себе си. — Ти беше тръгнала към някакво приключение, нали, Лоръл?

— Не знам за какво…

Той я разтресе кратко.

— Казах ти — няма време за танци! Беше ли тръгнала към някакво приключение?

— Аз… да.

— Ник! — извика Брайън от кабината.

Ник бързо погледна натам.

— Идвам! — извика той и после отново погледна Лоръл. — Аз ще те изпратя към друго приключение. Искам да кажа, ако излезеш от това и ако се съгласиш да отидеш.

Тя просто го гледаше, устните й трепереха. Не знаеше какво да каже. Умът й се мяташе безпомощно. Той беше хванал ръката й много здраво, но тя не съзнаваше това — чак после щеше да види синините, останали от пръстите му. В този момент много по-силно беше привличането на очите му.

— Слушай. Слушай внимателно. — Той направи пауза и после заговори с някаква особена настойчивост: — Смятах да се откажа. Бях решил.

— Да се откажеш от какво? — попита тя с тих треперещ глас.

Ник нетърпеливо поклати глава.

— Няма значение. Това, което има значение, е дали ми вярваш. Вярваш ли ми?

— Да — каза тя. — Не знам за какво говориш, но вярвам, че смяташ така.

— Ник! — предупреди Брайън от кабината. — Насочваме се към него!

Той отново хвърли поглед към кабината, очите му бяха присвити, блестяха.

— Идвам веднага! — извика той. Когато я погледна отново, Лоръл си помисли, че никога през живота си не е била обект на такова яростно внимание. — Баща ми живее в село Флътинг, южно от Лондон — каза той. — Попитай за него във всеки магазин по главната улица. Господин Хоупуел. По-старите хора все още го наричат „шефа“. Иди при него и му кажи, че съм решил да се откажа. Ще трябва да бъдеш настойчива — когато чуе името ми, може да плюе и да ме прокълне. Можеш ли да бъдеш настойчива?

— Да.

Той кимна и тъжно се усмихна.

— Добре. Повтори това, което ти казах, и му кажи, че ми вярваш. Кажи му, че съм направил всичко възможно да изкупя деня зад църквата в Белфаст.

— В Белфаст.

— Точно така. И ако не можеш да го накараш да слуша, кажи му, че трябва да слуша. Заради маргаритките. Онзи път, когато донесох маргаритките. Можеш ли да запомниш?

— Заради онзи път, когато си му донесъл маргаритки.

Ник сякаш всеки миг щеше да се засмее — но тя никога не бе виждала лице, пълно с толкова тъга и горчивина.

— Не — не на него, но това е достатъчно. Ще го сториш ли?

— Да… но…

— Добре, Лоръл. Благодаря ти. — Той притегли лицето й към своето и я целуна. Устата му беше студена и в дъха му тя усети страх.

След миг вече го нямаше.

26

— И ще почувстваме нещо като… такова, задавяне? — попита Бетани. — Задушаване?

— Не — каза Брайън. Беше станал да види дали Ник идва. Сега, след като той отново се появи, се отпусна на мястото си. — Ще се почувствате малко замаяни… с размътена глава… и после — нищо. Докато всички се събудим.

— Правилно! — каза весело Ник. — А кой знае? Може би аз още ще съм тук. Знаете, че черните гологани не се губят.

— Всичко е възможно, ако ме питаш — каза Брайън и увеличи леко скоростта. Разкъсването беше точно, срещу тях. — Седнете всички. Ник — ти точно тук до мен. Ще ви покажа какво да направите… и кога да го направите.

— Една секунда, моля — каза Лоръл. Беше си възвърнала малко цвета и самочувствието. Изправи се и целуна Ник.

— Благодаря — с мъка каза Ник.

— Ти се отказваш. Решил си. А ако не желае да слуша, ще му напомня за деня, когато си донесъл маргаритките.

Той се ухили.

— С точност до буква, любов моя. С точност до буква. — Той я прегърна с лявата си ръка и я целуна отново — дълго и силно. Когато я пусна, на устата му имаше нежна, замислена усмивка. — Тази ще си я спомням — каза той. — Достатъчно добре.

27

Три минути по-късно Брайън включи радиоуредбата.

— Започвам да намалявам налягането. Всеки да провери колана си.

Всички го направиха. Албърт напрегнато зачака за някакъв звук — може би свистене от излизащ въздух — но се чуваше само боботенето на реактивните мотори. Почувства се по-буден от всякога.

— Албърт — каза Бетани с тих уплашен глас, — ще ме прегърнеш ли, моля?

— Да — каза Албърт, — ако и ти ме прегърнеш.

Зад тях Руди пак се молеше. Лоръл Стивънсън стискаше здраво страничните облегалки на седалката си. Все още усещаше устните на Ник Хоупуел върху устата си. Повдигна глава, чакаше да паднат маските… и след деветдесет секунди те паднаха.

„Запомни за деня в Белфаст — помисли си тя, — зад църквата. Акт на изкупление каза той, акт…“

В средата на мисълта мозъкът й се унесе.

28

— Знаеш ли… какво да правиш? — попита отново Брайън. Говореше унесен. Пред тях разкъсването на времето отново растеше. Сега то беше осветено от зора и нов фантастичен букет от цветове се извиваха към странните му дълбини.

— Знам — каза Ник. Стоеше до Брайън, и думите му бяха приглушени от кислородната маска, която носеше. Очите му над гумения уплътнител бяха спокойни и ясни. — Никакъв страх, Брайън. Всичко е напълно сигурно. Приятни сънища.

Брайън отпадаше. Почувства как се унася… и все пак беше буден, загледан в огромната пукнатина в тъканта на действителността. Тя сякаш нарастваше срещу прозорците на кабината и се приближаваше към самолета.

„Толкова е красиво — помисли си той. — Господи, толкова е красиво!“

Почувства как някаква невидима ръка отново хваща самолета и го дърпа напред. Този път нямаше връщане.

— Ник — каза той. Говореше с огромно усилие, сякаш устата му се намираше на стотици мили от мозъка му. Протегна ръка нагоре. Ръката му също беше безкрайно далеч.

— Заспивай — каза Ник и хвана ръката му. — Не се съпротивлявай, освен ако не искаш да отидеш с мен, остани още малко.

— Исках само да кажа… Благодаря.

Ник се усмихна и стисна ръката му.

— Няма защо, приятелю. Беше забележителен полет. Дори и без киното и безплатните мимози.

Брайън отново погледна към разкъсването. В него сега течеше река от великолепни цветове. Те се завъртаха в спирала… смесваха се… и сякаш се подреждаха в думи пред слисаните му, учудени очи:

САМО ЗА ПАДАЩИ ЗВЕЗДИ

— Това не е ли… какво сме ние? — попита той с любопитство и гласът му прозвуча като от някаква далечна вселена.

29

Сега Ник беше сам — единственият буден на полет 29. Навремето беше застрелял три момчета зад една църква в Белфаст — три момчета, които бяха хвърляли картофи, боядисани в тъмносиво, за да приличат на гранати. Защо го бяха направили? Беше ли това някакво лудо предизвикателство? Така и не разбра никога.

Не го беше страх, но го изпълваше някаква силна самота. Чувството не беше негово. Това не беше първата стража, на която стоеше сам.

Разкъсването се приближаваше. Ник спусна ръка към реостата, с който се управляваше налягането в салона.

„Прекрасно е! — помисли си той. — Как няма де прекрасно. Това е мястото, където започва животът — може би целият живот. Където се формира отново всяка секунда от всеки ден. От тази точка не се допускат никакви ланголиери.“

Ник погледна надолу и без изненада видя, че отпуснатата фигура на Брайън е безкрайно разноцветна, че се променя непрекъснато като някакъв ярък калейдоскоп. Брайън се беше превърнал в неправдоподобен призрак.

Не се изненада и от факта, че собствените му ръце бяха безцветни като глина.

„Не, Брайън, а аз съм призрак.“

Разкъсването светеше пред него.

Сега воят на моторите беше изцяло погълнат от един нов звук — „Боинг“-ът сякаш се носеше през изпитателен тунел, пълен с перушина. Внезапно точно пред носа на самолета като неземен фойерверк блесна огромна нова звезда, в нея Ник Хоупуел видя цветове, които никой човек не си беше представял. Тя не само запълни разкъсването на времето, тя запълни и ума му, нервите му, мускулите му, дори и костите му с гигантски, лумнал пламък.

— О, ГОСПОДИ, КОЛКО Е ПРЕКРАСНО! — извика той и когато полет 29 се потопи в разкъсването той върна докрай реостата за налягането в салона.

Частица от секундата по-късно пломбите от зъбите му изтракаха на пода на кабината. Чу се леко тупкане, когато тефлоновият диск, който беше в коляното му — спомен от един конфликт, немного по-достоен от този в Северна Ирландия, падна до тях. И това беше всичко.

Ник Хоупуел беше престанал да съществува.

30

Първото, което осъзна Брайън, беше, че ризата му е мокра и че главоболието му се е върнало.

Бавно се изправи в седалката си, потръпвайки от силната болка в главата, и се опита да си спомни кой е той, къде е и защо чувства толкова огромна и неотложна нужда бързо да се събуди. Какво толкова важно беше правил?

„Изтичането — прошепна умът му. — Има изтичане на въздух в главния салон и ако не се стабилизира, ще стане голяма непри…“

Не, не беше вярно. Изтичането беше стабилизирано — или по някакъв мистериозен начин се беше стабилизирало само̀ — и той беше приземил полет 7 успешно в ЛАКС. После дойде мъжът в зелената униформа и…

„Погребението на Ан! Боже, проспал съм го!“

Очите му се отвориха, но той не беше нито в мотелска стая, нито в резервната спалня и къщата на брата на Ан в Ривиър. Просто гледаше през прозореца на кабината към небе, обсипано със звезди.

Изведнъж отново си спомни… за всичко. Изправи се рязко — прекалено бързо. Главата му. Болезнено запротестира. От носа му потече кръв и той видя, че предницата на ризата му е червена. — Имало е изтичане, все пак. От него.

„Разбира се — помисли си той. — Това е често при понижаване на налягането. Трябваше да предупредя пътниците… Между другото колко пътници са ми останали?“

Не можеше да си спомни. Главата му беше пълна с мъгла.

Погледна към индикаторите за горивото, видя, че положението им бързо приближава до критичната точка, после провери навигационната система. Намираха се точно там, където трябваше да се намират — слизаха бързо към Лос Анджелис, и всеки момент можеха да навлязат във въздушното пространство на някой друг — и не дай си Боже другият да е там.

Някой друг беше в неговото въздушно пространство точно преди да припадне… кой?

Замисли се и се сети. Ник, разбира се. Ник Хоупуел. Ник го нямаше. Значи не е бил чак такъв черен гологан. Но би трябвало да е свършил работата си, иначе Брайън нямаше да е буден сега.

Той бързо се обърна към радиото.

— Диспечерска служба на ЛАКС, тук е „Американ прайд“, полет… — Брайън Спря. Кой полет бяха? Не можеше да си спомни. Пречеше му мъглата.

— Не бяхме ли двайсет и девет? — каза зад него слисан, неспокоен глас.

— Благодаря, Лоръл — Брайън не се обърна. — Сега се върни и затегни колана си. Може да се наложи да накарам този самолет да прави трикове.

И отново заговори в микрофона.

— Полет 29 на „Американ прайд“, повтарям, две девет. Помощ, диспечерска служба, обявявам извънредно положение. Моля, изчистете всичко от пътя ми, идвам по курс 85 и нямам гориво. Изкарайте камион с пяна и…

— О, престани — безизразно каза Лоръл зад него. — Просто престани.

Брайън се завъртя със седалката си, без да обръщаща внимание на новия пристъп на болка, преминал през прясната струя кръв, която потече от носа му.

— Сядай, по дяволите! — изръмжа той. — Пристигаме без предизвестие в тежкия трафик. Ако не искаш да си счупиш врата…

— Долу няма тежък трафик — каза Лоръл със същия безизразен глас. — Никакъв тежък трафик, никакви камиони с пяна. Ник умря напразно, а аз никога няма да имам възможност да предам съобщението му. Погледни сам.

Брайън погледна. И въпреки че те вече бяха над очертаващите се предградия на Лос Анджелис, той не видя нищо друго освен мрак.

Изглежда долу нямаше никой.

Абсолютно никой.

Зад него Лоръл Стивънсън избухна в силни, неудържими хлипове на ужас и безнадеждност.

31

Дълъг, бял пътнически самолет бавно летеше над земята на шестнайсет мили източно от Международното летище на Лос Анджелис. На опашката му с големи, горди цифри беше написано „767“. По продължение на корпуса му бяха изписана думите „Американ прайд“, а буквите им бяха наклонени назад.

От двете страни на носа имаше по един голям червен орел с изпъстрени със сиви звезди крила. Както и самолетът, който той украсяваше, орелът като че ли се готвеше да кацне.

Самолетът не хвърляше сянка над изоставената мрежа от улици — до разсъмване оставаше още час.

Долу не се движеше никаква кола, не светеше никаква улична лампа. Долу всичко беше тихо и неподвижно. На пистата пред него не светеха никакви светлини.

Коремът на самолета зейна. Колесникът се спусна и се разтвори. Колелата застанаха на местата си.

Полет 29 на „Американ прайд“ се спусна рязко към Лос Анджелис. При спускането си зави леко надясно. Брайън вече можеше да коригира курса ръчно и го направи. Преминаха над групата мотели до летището и за миг Брайън успя да види сградата до комплекса на терминала — голямо трикрако здание с ресторант в центъра. Преминаха над малка ивица изсъхнала трева и после на десет метра под самолета започна да тече бетонната писта.

Този път нямаше време да се глези с „Боинг“-а индикаторите за гориво показваха само нули и птицата всеки момент щеше да изграчи на умряло. Той се приземи твърдо, като шейна, пълна с тухли. От удара в земята зъбите му изтракаха и носът му отново започна да кърви. Предпазният ремък на гърдите му автоматично се стегна. Лоръл, която беше седнала на мястото на втория пилот, изпищя.

После той вдигна клапите и усили реверса докрай. Самолетът започна да забавя скоростта си. Движеха се с малко над сто мили в час, когато два от моторите спряха и светна надписът „СПИРАНЕ НА МОТОРА“. Той сграбчи ключа на радиоуредбата.

— Дръжте се! Ще се блъснем! Дръжте се!

Двигатели две и четири продължиха да работят още няколко секунди, после спряха и те. Полет 29 се движеше по пистата в призрачна тишина и само клапите намаляваха скоростта му. Брайън безпомощно гледаше към бетона, който препускаше под самолета, и към просветващата плетеница от писти за рулиране. И точно пред него стоеше силуетът на самолет за локални полети на „Пасифик еъруейс“. „Боинг“-ът все още се движеше поне с шейсет и пет мили в час. Брайън го подкара надясно, натисна мъртвото кормило с всеки грам от сила, който му беше останал. „Боинг“-ът реагира тромаво и се размина на косъм с паркирания самолет. Прозорците му просветнаха покрай тях като редица слепи очи.

После се понесоха към терминала на „Юнайтед“, където поне дузина самолети бяха паркирани като сучещи кърмачета покрай разтворените подвижни коридори. Скоростта на „Боинг“-а беше спаднала почти до трийсет мили в час.

— Готови! — извика Брайън по радиоуредбата, забравяйки за момент, че собственият му самолет е също толкова мъртъв, колкото и останалите, и радиоуредбата не работи. — Готови! Блъскаме се! Гото…

Полет 29 на „Американ прайд“ се вряза в изход 29 на терминала на „Юнайтед еърлайнс“ с приблизително двайсет и девет мили в час. Чу се висок, кух трясък, последван от звука на смачкване на метал и трошене на стъкла. Брайън увисна на ремъка си, вторият тласък го залепи към седалката. Той остана за момент неподвижен, в очакване на експлозия… и после си припомни, че в резервоарите не е останало нищо, което да експлодира.

Изключи всички уреди на таблото за управление — сега таблото беше мъртво, но навикът му беше дълбоко вкоренен — и се обърна към Лоръл. Тя го погледна с безизразни, апатични очи.

— Спряхме почти толкова близко, колкото исках — каза Брайън колебливо.

— Трябваше да ни оставиш да се разбием. Всичко, което опитахме… Дина… Ник… всичко напразно. Тук е съвсем същото. Съвсем същото.

Брайън разкопча ремъка си, изправи се и се олюля. Извади носна кърпа от задния си джоб и й я подаде.

— Избърши си носа. Тече ти кръв.

Тя взе кърпата и я погледна, сякаш никога през живота си не беше виждала такова нещо.

Брайън мина покрай Лоръл и бавно влезе в главния салон. Застана на вратата и се огледа. Пътниците му — по-точно малкото от тях, които бяха останали, — изглеждаха добре. Бетани беше притиснала глава към гърдите на Албърт и силно хлипаше. Руди Уоруик откопча предпазния си колан, стана, удари си главата я багажника и пак седна. Гледаше Брайън със слисани, неразбиращи очи. Брайън изведнъж се зачуди дали Руди все още е гладен. Предполагаше, че не.

— Да слизаме от самолета — каза Брайън. Бетани вдигна глава.

— Кога ще дойдат? — попита тя истерично. — След колко време ще дойдат този път? Някой вече чува ли ги?

Нова болка проряза главата на Брайън и той се олюля — сигурен беше, че припада.

Една ръка го хвана през кръста и той се огледа в изненада. Беше Лоръл.

— Капитан Енгъл е прав — каза тихо тя. — Да слизаме от самолета. Може би не е толкова зле, колкото изглежда.

Бетани излая в истеричен смях.

— Колко зле може да изглежда? — попита тя решително. — Все пак колко зле може…

— Има нещо различно — каза внезапно Албърт. Той гледаше през прозореца. — Нещо се е променило. Не мога да кажа какво е… но не е същото. — Той погледна първо към Бетани, после към Брайън и Лоръл. — Просто не е същото.

Брайън се наведе до Боб Дженкинс и погледна през прозореца. Не виждаше нищо много по-различно от летището в Бангор — имаше повече самолети, разбира се, но те бяха също толкова изоставени, също толкова мъртви — и все пак той почувства, че Албърт може все пак да е разбрал нещо. Беше по-скоро чувство, отколкото гледка. Някаква основна разлика, която не можеше да долови ясно. Въртеше се точно толкова далеч, колкото да не може да я достигне, както беше с парфюма на бившата му жена.

„Казва се «Л’анвоа», мили. Винаги си слагам този парфюм, не помниш ли?“

— Не помниш ли?

— Хайде — каза той. — Този път ще излезем през изхода на кабината.

32

Брайън отвори вратата на пода, която се намираше точно под издатината на таблото с уредите, и се опита да си спомни защо не беше я използвал, за да свали пътниците на летището в Бангор — беше много по-лесно да използва нея, отколкото улея. Не виждаше никаква причина. Просто не беше помислил за това — може би защото беше обучен в случай на авария да мисли за аварийния изход преди всичко друго.

Спусна се в предната част на корпуса, провря се под снопа електрически кабели и откачи люка на пода на носа на „Боинг 767“. Албърт слезе след него и помогна на Бетани. Брайън помогна на Лоръл, а после той и Албърт помогнаха на Руди, който се движеше така, сякаш костите му бяха станали стъклени. Все още здраво стискаше броеницата си. Сега под кабината стана много тясно и Боб Дженкинс остана да ги чака горе, беше подпрял ръце на отвора и ги гледаше.

Брайън откачи стълбата от скобите, които я крепяха, нагласи я и после един по един всички слязоха на асфалта — Брайън пръв, Боб последен.

Когато краката на Брайън докоснаха земята, той почувства лудо желание да сложи ръка на сърцето си и да извика:

„Обявявам тази земя, богата на вкиснало мляко и горчив мед, за собственост на оцелелите от полет 29… поне докато пристигнат ланголиерите!“

Но не каза нищо. Просто стоеше заедно с останалите под сянката на самолета. В далечината се чу звук. Не беше дъвчещият звук, който постепенно бяха научили в Бангор — не приличаше на него — но той не можеше да разбере какъв беше.

— Какво е това — попита Бетани. — Какъв е този жужащ звук? Прилича на жужене и жици.

— Не, не е — каза замислено Боб. — Прилича на… — той поклати глава.

— Не прилича на нищо което и да съм срещал преди — каза Брайън, но не беше сигурен дали е прав.

Отново бе обзет от чувство, че нещо, което познава или трябва да познава, се върти точно там, където не може да го стигне с мислите си.

— Това са те, нали? — попита истерично Бетани. — Те идват! Това са ланголиерите.

— Не мисля. Изобщо не звучи по същия начин. — Но въпреки това почувства, че коремът му се свива от страх.

— А сега какво? — попита Руди. — Започваме отначало?

— Е, не ни трябва конвейерна лента и за начало това е добре — каза Брайън. — Вратата на подвижния коридор е отворена. — Ударът в изход 29 беше съборил подвижната стълба от вратата, но лесно щяха да я вдигнат пак. — Хайде.

Тръгнаха към стълбата.

— Албърт — каза Брайън. — Помогни ми за стъл…

— Почакайте — каза Боб.

Брайън обърна глава и видя, че Боб се оглежда с предпазливо любопитство. И изражението в слисаните му доскоро очи… не беше ли надежда?

— Какво? Какво има, Боб? Какво виждаш?

— Само още едно изоставено летище. Въпросът е какво чувствам. — Той вдигна ръка към бузата си… после просто я протегна към вятъра като човек, който всеки момент ще каже: „Тръгваме“.

Брайън понечи да го попита какво иска да каже и разбра, че знае. Не беше ли го забелязал и сам, докато стояха под носа на самолета? Забелязал и после отхвърлил?

В лицето му духаше вятър. Не силен — почти само полъх, но това беше вятър. Въздухът се движеше.

— Боже мой — каза Албърт. — Пъхна пръст в устата си, наплюнчи го и го вдигна нагоре. На лицето му се появи невярваща усмивка.

— И това не е всичко — каза Лоръл. — Чуйте!

Тя се втурна от мястото, където бяха, към крилото на „Боинг“-а. После отново дотича до тях, а косата й се развяваше след нея. Високите й токчета силно отекваха в бетона.

— Чухте ли? — викна тя. — Чухте ли?

Бяха чули. Нямаше я всеобщата безизразност и приглушеност. Сега, като слушаше как говори Лоръл, Брайън разбра, че в Бангор гласовете им бяха звучали така, като че ли говореха с глави, пъхнати в камбани, излети от някакъв притъпяващ звука метал, бронз или може би олово.

Бетани вдигна ръце и бързо запляска в ритъма на старото инструментално парче — „Летс гоу!“. Всяко пляскане беше ясно и отчетливо като изстрел от стартов пистолет. По лицето й се изписа радостна усмивка.

— Какво означава то… — започна Руди.

— Самолетът! — извика Албърт с висок ликуващ глас и за миг Брайън се сети за малкото момче от старото телевизионно предаване „Островът на фантазиите“. Почти се изсмя на висок глас.

— Аз знам какво е различно! Погледнете самолета! Сега той е същият като другите!

Те се обърнаха и погледнаха. Самолетът „Делта 727“, който стоеше до „Боинг“-а в Бангор имаше пуст и застоял вид. Сега всички самолети изглеждаха еднакво ярки, еднакво нови.

— Какво означава това? Запита Руди — Ако нещата са се върнали към нормалното, къде е електричеството? Къде са хората?

— И какъв е този шум? — намеси се Албърт.

Звукът беше вече по-близък. Звучеше като вятър, който духа в отворена тръба или някакъв нечовешки хор, който в унисон пее едно и също: аааааааааа…

Боб поклати глава.

— Не знам. Да избутаме тази стълба и да влезем.

Лоръл го сграбчи за рамото.

— Ти знаеш нещо! Виждам, че знаеш. Защо не ни кажеш?

Той се поколеба за момент.

— Не съм готов да го кажа сега, Лоръл. Искам първо да влезем и да огледаме.

Трябваше да се задоволят с това. Избутаха стълбата на мястото й. Качиха се и заедно тръгнаха по коридора към терминала.

Влязоха в голяма, кръгла зала с изходи, наредени през равни разстояния по извитата стена. Редиците седалки бяха призрачни и пусти, луминесцентните лампи бяха само тъмни квадрати, но Албърт си помисли, че тук почти помирисва други хора… като че ли те бяха излезли само секунди преди оцелелите от полет 29 да се появят откъм подвижния коридор.

Отвън хоровото жужене продължаваше да нараства, приближаваше се като бавна, невидима вълна: … аааааааа…

— Елате с мен — каза Боб Дженкинс, поел без усилие ръководството на групата. — Бързо, моля.

Той тръгна към главния коридор, а другите се наредиха след него. Албърт и Бетани вървяха заедно, бяха се прегърнали с ръце през кръста. Мокетът на салона за пътниците на „Юнайтед“ свърши. Токчетата на жените затракаха и заотекваха с такава сила, като че ли те не бяха само две, а поне две дузини. Минаха покрай неясни, тъмни рекламни табла по стените: „Гледайте CNN“, „Пушете «Марлборо»“, „Карайте «Херц»“, „Четете «Нюзуик»“, „Вижте Дисниленд“.

А звукът — гърленият хоров жужащ звук, продължаваше да се усилва. Докато бяха навън Лоръл беше сигурна, че се приближава към тях от запад. Сега изглеждаше, че е тук при тях, като че ли певците — ако това бяха певци — вече бяха пристигнали. Звукът общо взето не я плашеше, но караше плътта на ръцете и гърба и да настръхват.

Стигнаха до ресторанта на самообслужване и Боб ги поведе вътре. Без да спира, той обиколи тезгяха и взе един увит сладкиш от наредените на тезгяха. Опита се да го разкъса със зъби… но се сети, че зъбите му бяха на пода в самолета. Изръмжа недоволно и бутна сладкиша по тезгяха към Албърт.

— Направи го ти! — каза той. Очите МУ блестяха. — Бързо, Албърт, бързо!

— Бързо, Уотсън, играта започва! — каза Албърт и се засмя лудо. Разкъса целофана и погледна към Боб, който кимна. Албърт извади сладкиша и го захапа. Отстрани потекоха крем и малини. Албърт се ухили.

— Превъзходен е! — каза той с приглушен глас, като пръскаше трохи. — Превъзходен! — предложи го на Бетани, която отхапа дори по-голямо парче.

Лоръл усещаше аромата на малиновия пълнеж и стомахът й издаде куркащ звук. Тя се засмя. Изведнъж се почувства замаяна, весела, почти нова. Паяжините, които я бяха обхванали при понижаването на налягането, бяха изчезнали съвсем; чувстваше главата си като мансардна стая, в която в горещ, ужасно тежък следобед е повял морски бриз. Сети се за Ник, който не беше тук, който беше умрял, за да могат останалите да бъдат тук, и си помисли, че той не би имал нищо против тя да се чувства така.

Хоровият звук продължаваше да се усилва — звук, който не идваше от никаква посока, нямаше източник — мелодична въздишка, която беше навсякъде около тях:

… ААААААААААААААААААА…

Боб Дженкинс се втурна обратно към тезгяха, направи толкова остър завой около касата, че едва се удържа на краката си, хвана се за количката с подправки, за да не падне. Успя да се задържи, но количката от неръждаема стомана падна с великолепен, отекващ трясък, а пластмасовите прибори и малки пакетчета с горчица, кетчуп и подправки се пръснаха навсякъде.

— Бързо! — извика той. — Не можем да останем тук. То скоро ще се случи предполагам, всеки момент — а ние не можем да бъдем тук, когато се случи! Мисля, че не е безопасно!

— Какво не е безо… — започна Бетани, но Албърт я прегърна през раменете и я подбутна след Боб — полуделия екскурзовод, който вече се носеше към вратата на ресторанта.

Побягнаха навън след него — отново към залата за отвеждане към самолетите на „Юнайтед“. Сега отекващият звук от стъпките им почти се губеше в силното жужене, което изпълваше изоставения терминал, отекваше отново и отново в многото разклонени коридори.

Брайън чуваше как този единствен гигантски глас започва да се разделя. Не се раздробяваше, дори не се променяше наистина, помисли си той, а се фокусираше — също както се фокусираше звукът на ланголиерите, когато наближаваха Бангор.

Влязоха в салона за отвеждане към самолетите и той видя някаква ефирна светлина, която започна да се плъзга по празните столове, по тъмните телевизионни монитори с надписи „пристигащи“ и „заминаващи“ и по гишетата. След синьото следваше червено; след червеното следваше жълто; след жълтото следваше зелено, въздухът сякаш се изпълни с някакво богато, екзотично очакване. Брайън потръпна — почувства как всички косми по тялото му настръхват. Като утринен лъч го изпълни ясна увереност: „Ние сме пред прага на нещо — на нещо голямо и удивително.“

— Насам — извика Боб. Поведе ги към стената до подвижния коридор, през който бяха влезли. Беше зала само за пътници, заградена с червен кадифен шнур. Боб го прескочи с лекотата на гимназист — бегач с препятствия, какъвто може би беше бил някога. — До стената!

— Стройте се до стената, копелета! — изкрещя Албърт през спазъм на внезапен, неуправляем смях.

Всички се присъединиха към Боб, притиснаха се до стената като заподозрени при полицейска хайка. В изоставения кръгъл салон, който сега се намираше пред тях, цветовете пламнаха за миг… и после започнаха да избледняват. Звукът обаче продължаваше да се задълбочава, стана по-истински. Брайън си помисли, че в този звук чува гласове, стъпки, дори и плач на бебета.

— Не знам какво е това, но е чудесно! — извика Лоръл. Хем се смееше, хем плачеше. — Толкова ми харесва!

— Надявам се, че тук сме в безопасност — каза Боб. Трябваше да повиши глас, за да го чуят. — Мисля, че ще сме в безопасност. Тук сме извън зоните на голямо движение.

— Какво ще стане? — попита Брайън. — Какво знаеш?

— Когато преминахме през разкъсването на изток, ние се върнахме във времето! — извика Боб. — Ние преминахме в миналото! Може би само на петнайсет минути… помните ли, че ви казах това?

Брайън кимна, а лицето на Албърт изведнъж просветна.

— Този път то ни е пренесло в бъдещето! — извика Албърт. — Така е, нали? Този път разкъсването на времето ни е пренесло в бъдещето!

— И аз смятам така! — извика в отговор Боб. Усмихваше се безпомощно. — И вместо да пристигнем в един мъртъв свят — свят, който се е движил напред без нас — ние пристигнахме в свят, който очаква да се роди! Свят, пресен и нов като розова пъпка, преди да се разпука! Смятам, че това е, което става с нас сега. Това е, което чуваме и което усещаме… което ни е изпълнило с такава чудесна, безпомощна радост. Смятам, че скоро ще видим и ще преживеем нещо, на което никой жив мъж или жена не са били свидетели преди. Ние видяхме смъртта на света! Сега вярвам, че ще го видим как се ражда. Вярвам, че настоящето всеки момент ще дойде при нас.

Както цветовете бяха пламнали и избледнели, така сега дълбоката, вибрираща сила на звука изведнъж намаля. В същото време гласовете, които бяха в него станаха по-силни, по-ясни. Лоръл усети, че долавя думи, дори цели фрази.

„… Трябва да й се обадя, преди тя да реши…“

„… не мисля, че може…“

„… ще се отървем само ако можем да прехвърлям това нещо на сметката на компанията-майка…“

Последната фраза мина точно пред тях през пустотата от другата страна на кадифения шнур.

Брайън Енгъл почувства как в него се заражда нещо като екстаз, залива го с поток от учудване и щастие. Той хвана ръката на Лоръл и й се усмихна, а тя я стисна и я изви силно. До тях Албърт внезапно прегърна Бетани, а тя започна да обсипва с целувки лицето му и да се смее. Боб и Руди се усмихнаха радостно един на друг като стари приятели, които след дълга раздяла се бяха срещнали случайно в едно от невъзможните места на света.

Луминесцентните правоъгълници на тавана започнаха да светват. Светваха един по един, тръгнаха от центъра на залата по разширяващ се кръг от светлина, която освети главното фоайе, и подгони нощните сенки пред себе си като стадо черни овце.

Изведнъж миризмите силно удариха Брайън в носа: пот, парфюм, одеколон, цигарен дим, кожа, сапун, средства за почистване.

Още миг широкият кръг на салона за отвеждане към самолетите остана пуст — място, населено от гласове и стъпки на „не съвсем живи“ хора. „Ще видя как става това! Ще видя как движещото се настояще закачва това неподвижно бъдеще и го дръпва със себе си — също както куките на експресните влакове са закачали чувалите с поща от пощенските стълбове край линиите в малките заспали градове в дълбокия юг или далечния запад. Ще видя как самото време се разтваря като роза в лятно утро.“ — помисли Брайън.

— Дръжте се — промълви Боб. — Може да ни друсне.

Секунда по-късно Брайън усети тласък — не точно с краката си, а с цялото си тяло. В същия мит почувства как някаква невидима ръка го блъска силно, точно в центъра на гърба. Той се люшна напред, усети как Лоръл се люшва напред заедно с него. Албърт трябваше да хване Руди, за да го предпази от падане. Руди изглежда нямаше нищо против — по лицето му се изписа широка, глупава усмивка.

— Виж! — задъхано изрече Лоръл. — О, Брайън, виж!

Той погледна… и почувства как дъхът му спира в гърлото.

Салонът за пътници беше пълен с призраци.

Ефирни, прозрачни фигури кръстосваха напред-назад широката централна част: мъже в официални костюми и с куфарчета, жени с модни пътни дрехи, тийнейджъри по джинси и фланелки с нарисувани надписи на рок групи. Видя един призрак баща, който водеше две малки призрачета деца, а през тях се виждаха други призраци, седящи на столовете, четящи прозрачни броеве на „Космополитан енд ескуайър“ и „Ю. С. Нюз енд уърлд рипорт“. После формите се напълниха с цвят в редица светкавични просветвания, станаха плътни, а отекващите гласове се разтвориха в прозаичната стереотълпа от реални човешки гласове.

„Падащи звезди — помисли учудено Брайън. — Само за падащи звезди.“

Когато стана смяната, двете деца бяха единствените, които случайно гледаха към оцелелите пътници от полет 29; децата бяха единствените, които видяха как четирима мъже и две жени се появяват на място, където допреди секунда беше имало само стена.

— Татко! — възкликна момченцето и дръпна баща си за дясната ръка.

— Тате! — извика момиченцето и го дръпна за лявата.

— Какво? — попита той и им хвърли нетърпелив поглед. — Търся майка ви!

— Нови хора! — каза момиченцето и посочи към Брайън и неговия изпоцапан квинтет от пътници. — Виж новите хора!

Мъжът погледна за миг към Брайън и останалите и устата му нервно се сви. „Заради кръвта“ — помисли си Брайън. Той, Лоръл и Бетани — на всички им беше текла кръв от носа. Мъжът хвана по-здраво ръцете на децата и бързо ги задърпа настрани.

— Да, чудесно. Сега ми помогнете да намеря майка ви. Да се махаме оттук — кой ги знае какви са тия?

— Но те не бяха там преди! — протестира момченцето. — Те…

След миг тримата се скриха в бързащите тълпи. Брайън погледна към мониторите и отбеляза, че е 4:17 ч. сутринта. „Хората са твърде много — помисли той — и се обзалагам, че знам защо.“ Сякаш в потвърждение на това от високоговорителя се чу:

„Всички полети от международното летище на Лос Анджелис в направление изток все още се задържат поради необикновени атмосферни процеси над пустинята Мохаве. Извиняваме се за неудобството и молим за вашето търпение и разбиране, докато трае тази мярка за безопасност. Повтарям: всички полети от…“

„Необикновени атмосферни процеси — помисли си Брайън. — О, да. Най-странните проклети атмосферни процеси.“

Лоръл се обърна към Брайън и погледна нагоре към лицето му. По бузите й течаха сълзи. Тя изобщо не посегна да ги избърше.

— Чу ли я? Чу ли какво каза момиченцето?

— Да.

— Това ли сме ние, Брайън? Новите хора? Мислиш ли, че сме такива?

— Не знам — каза той, — но чувството е подобно.

— Това беше чудесно — каза Албърт. — Боже мой, това беше най-чудесното нещо.

— Напълно фантастично! — извика щастливо Бетани и отново започна да пляска в ритъма на „летс гоу“.

— Какво ще правим сега, Брайън? — попита Боб. — Някакви идеи?

Брайън огледа пълната зала за пътници и каза:

— Мисля, че искам да изляза навън. Да подишам чист въздух. И да погледна небето.

— Не трябва ли да уведомим службите първо?

— Ще го направим — каза Брайън. — Но първо небето.

— А може би да хапнем нещо по пътя? — попита Руди с надежда.

Брайън се засмя.

— Защо не?

— Часовникът ми е спрял — каза Бетани.

Брайън повдигна ръка и видя, че неговият часовник също е спрял. Всички техни часовници бяха спрели.

Брайън свали своя, пусна го с безразличие на пода и прегърна Лоръл през кръста.

— Да напуснем това място — каза той. — Освен ако някой от вас не иска да изчака следващия полет на изток?

— Не днес — каза Лоръл, — но скоро. Чак до Англия. Там има един човек, който ще трябва да видя, във… — за един ужасен миг тя не се сещаше за името… но после се сети: — Флътинг — каза тя. — Да попитам първия срещнат на главната улица. Старите хора все още го наричат „шефа“.

— За какво говориш? — попита Албърт?

— За маргаритки — каза тя и се засмя. — Хайде да тръгваме.

Боб се усмихна широко, показвайки розовите си венци.

— Що се отнася до мен, аз мисля, че следващия път, когато трябва да отида до Бостън ще взема влака.

Лоръл посочи с крак часовника на Брайън и попита:

— Сигурен ли си, че не го искаш? Изглежда скъп.

Брайън се усмихна, поклати глава и я целуна по челото. Миризмата на косата й беше удивително приятна. Той се почувства повече от добре — почувства се прероден — всеки сантиметър от тялото му беше нов и свеж, недокоснат от света. Всъщност той почувства, че ако разпери ръце, ще може да полети и без помощта на мотори.

— Съвсем не — каза той. — Знам колко е часът.

— О? И колко е часът?

— Часът е сега и половина.

Албърт го потупа по гърба. Излязоха от салона за пътници заедно, проправяха си път през недоволните групи закъсняващи пътници. Мнозина поглеждаха любопитно след тях, и то не защото скоро им беше текла кръв от носа, нито защото се смееха, докато минаваха през толкова много сърдити, притеснени хора.

Гледаха ги, защото шестимата изглеждаха някак си по-ярки от всички останали в пълния салон.

По-истински.

Повече тук.

„Само за падащи звезди“ — помисли Брайън и изведнъж си спомни, че на самолета все още има един пътник — мъжът с черната брада.

„Никога няма да забрави този махмурлук“ — помисли Брайън и се усмихна. Затича и дръпна Лоръл след себе си. Тя се засмя и се притисна до него.

Шестимата се затичаха през фоайето заедно — към ескалаторите и към целия огромен свят отвън.

ТАЕН ПРОЗОРЕЦ, ТАЙНА ГРАДИНА

В пустинята

видях човек — гол, озверял,

клечеше на земята,

и стискаше сърцето си,

и го ядеше.

— Добро ли е, приятелю? — му казах аз.

— Горчиво е — отвърна той.

— Но ми харесва,

защото е горчиво

и е мое.

Стивън Крейн

Ще те целувам, момиче, и ще те прегръщам,

И ще направя всичко, което ти казах

в полунощния час.

Уилсън Пикет

На Чък Верил

ДВА СЛЕД ПОЛУНОЩ:

БЕЛЕЖКА КЪМ „ТАЕН ПРОЗОРЕЦ, ТАЙНА ГРАДИНА“

Аз съм един от хората, които вярват, че животът е серия от цикли — колела в колелата. Някои се преплитат с други, някои се въртят самостоятелно, но всички имат определена, повтаряща се функция. Харесвам този абстрактен образ на живота — прилича ми на нещо като съвършена фабрична машина, вероятно защото истинският живот — погледнат отблизо и личен, изглежда толкова объркан и странен. Приятно е да можеш от време на време да се отдръпваш и да казваш: „Има правило, въпреки всичко! Не съм сигурен какво означава то, но, за Бога, виждам го!“

Всички тези колела като че ли завършват циклите си горе-долу едновременно и когато го направят — мисля, че това става на всеки двайсетина години, — стигаме до момент, когато завършваме нещата. Психолозите даже използват парламентарен термин, за да обяснят този феномен — наричат го „край на дебатите“.

Сега съм на четиридесет и две и като погледна назад към последните четири години, мога да видя всички видове „край на дебатите“. В моята работа това се вижда най-добре. В „То“ говорих до безкрайност за децата и за широките възприятия, които осветяват вътрешния им живот. Догодина смятам да публикувам последния роман за Касъл Рок — „Нужни неща“ (последната новела в тази книга — „Слънчевото куче“, е всъщност прологът на този роман). И мисля, че този разказ е последният за писатели, писане и странната ничия земя, която съществува между реалното и измисленото. Вярвам, че много от моите постоянни читатели, които търпеливо понесоха влечението ми към тази тема, ще бъдат радостни да чуят това.

Преди няколко години публикувах роман, наречен „Мизъри“, в който опитах и успях поне отчасти да илюстрирам как силно може да въздейства върху читателя художествената литература. Миналата година издадох книга, наречена „Тъмната половина“, в която се опитах да изследвам обратното — доколко силно художествената литература може да въздейства върху писателя. Докато книгата беше още в ръкопис, започнах да мисля, че може би има начин да разкажа и двата разказа едновременно като погледна някои елементи от „Тъмната половина“ под съвсем различен ъгъл. Писането, както го виждам, е съкровен акт съкровен като сънуването — и това беше още един аспект — на този странен и опасен занаят, за който никога не съм се замислял много.

Знам, че писателите от време на време са преработвали старите си творби — Джон Фаулз го направи с „Магьосникът“, а аз го направих с „Мястото“ — но аз нямах намерение да правя преработка. Това, което исках, беше да взема познатите елементи и да ги сглобя по съвсем нов начин. Опитвал съм се да направя това поне веднъж преди, като пренаредих и обнових основните елементи от „Дракула“ на Брам Стокър, за да напиша „Салемските призраци“, и тази идея много ми допадна.

Един ден през късната есен на 1987, докато тези неща се въртяха в главата ми, отидох в пералнята на дома ни, за да хвърля една мръсна риза за пране. Нашата пералня е малка, тясна ниша на втория етаж. Хвърлих ризата и застанах до единия от двата прозореца в стаята. Обикновено любопитство — нищо повече. Живеехме в тази къща вече единайсет или дванайсет години, но никога преди не бях поглеждал съзнателно точно през този прозорец. Причината е извънредно проста — той е на равнището на пода, по-голямата му част е скрита от сушилнята, наполовина е запушен от кошове с пране — просто прозорец, през който е трудно да се погледне.

Все пак се наведох и погледнах навън. Този прозорец гледа към една малка ниша, облицована с тухли, между къщата и пристроената лятна веранда. Място, което виждам почти всеки ден… но ъгълът беше нов. Жена ми беше сложила там половин дузина саксии, така че растенията да могат да уловят малко от ранното ноемврийско слънце, и в резултат се беше получила една очарователна градинка, която можех да видя само аз. Фразата, която ми дойде на ум, беше, разбира се, заглавието на този разказ. Тя ми се видя като метафора, не по-лоша от тези, които писателите — особено фантастите — измислят за своите светове. Да седнеш пред пишещата машина или да вземеш молива е физически акт; духовният аналог е да гледаш през един почти забравен прозорец — прозорец, който предлага обикновен изглед под съвсем различен ъгъл… един ъгъл, който превръща всекидневното в необикновено. Работата на писателя е да се взира през този прозорец и да съобщава това, което е видял.

Но понякога прозорците се чупят. Мисля, че този разказ най-вече се интересува от това — какво се случва с удивения наблюдател, когато прозорецът между реалното и нереалното се счупи и стъклата се пръснат?

1

— Вие сте откраднали разказа ми — каза мъжът на прага. — Вие сте откраднали разказа ми и нещо трябва да се направи. Правото си е право, справедливото си е справедливо и нещо трябва да се направи.

Мортън Рейни, който току-що се беше събудил от дрямката си и все още беше на половината път към реалния свят, нямаше ни най-малка представа какво да каже. Това никога не се беше случвало в работата му — болен или здрав, напълно буден или наполовина заспал; той беше писател и едва ли някога се беше затруднил, когато трябваше да сложи в устата на някой свой герой хаплив отговор. Рейни отвори уста, не намери никакъв хаплив отговор в нея (всъщност не намери и недодялан), и я затвори пак.

Помисли си: „Този човек не изглежда съвсем истински. Прилича на герой от роман на Уилям Фокнър.“

Това не помагаше за разрешаване на ситуацията, но безспорно беше истина. Човекът, който позвъни на външната врата на Рейни в това затънтено място в западен Мейн, изглеждаше на около четиридесет и пет години. Беше много слаб. Лицето му беше спокойно, почти ведро, но прорязано от дълбоки бръчки. Те минаваха хоризонтално през високото му чело на равни вълни, пресичаха вертикално надолу лицето му — от тънките устни до линията на челюстта, тръгваха радиално на малки снопчета от краищата на очите му. Очите му бяха оцветени в ярко, неизбледняло синьо. Рейни не можеше да каже какъв цвят е косата му — човекът носеше широка черна шапка с кръгла периферия, нахлупена здраво на главата му. Долната страна на периферията докосваше върховете на ушите му. Приличаше на шапка, каквито са носили квакерите. Нямаше бакенбарди и всичко, което знаеше Мортън Рейни, беше, че под тази филцова шапка с кръгла периферия човекът спокойно можеше и да е плешив като Юл Бринър.

Носеше синя работна риза. Тя беше закопчана грижливо догоре, чак до увисналата, зачервена от бръснача плът на врата му, въпреки че не носеше вратовръзка. Долната част на ризата се губеше в колана на сини джинси, които изглеждаха малко прекалено големи за човека, който ги носеше. Те свършваха с подгънати маншети, които лягаха плътно върху чифт избелели жълти работни обувки, вероятно направени за ходене в разорана бразда на метър зад задника на мулето.

— Е? — попита той, докато Рейни продължаваше да мълчи.

— Не ви познавам — каза най-после Рейни. Това бяха първите му думи, откакто беше станал от канапето, за да отвори вратата, и звучаха безкрайно глупаво дори в собствените му уши.

— Знам това — каза човекът. — Това няма значение. Аз ви познавам, господин Рейни. Това е важното. — И после потрети: — Вие сте откраднали разказа ми.

Той протегна ръка и Рейни видя, че държи нещо в нея. Пачка листа. Но не просто някаква си стара хартия — това беше ръкопис. След като си бил в занаята известно време, помисли си той, винаги познаваш как изглежда един ръкопис. Особено един нежелан ръкопис.

И със закъснение си помисли: „Имаш късмет, че това не е пистолет, Морт, момчето ми. Щеше да си отишъл в ада, преди да си разбрал, че си умрял.“

И с още по-голямо закъснение разбра, че вероятно си има работа с един от Лудите. Отдавна трябваше да го очаква, разбира се — въпреки че последните му три книги бяха бестселъри, днес беше първата визита на член на това прословуто племе. Той усети смесица от страх и огорчение и мислите му се завъртяха около един-единствен момент — как да се отърве от този тип колкото може по-бързо и с по-малко неприятности.

— Аз не чета ръкописи — започна той.

— Вече сте чели този — каза гладко мъжът с отруденото лице на жетвар. — Вие сте го откраднал. — Каза го, като че ли отбелязваше обикновен факт, като човек, който отбелязва, че е бил слънчев и приятен есенен ден.

Всички мисли на Морт този следобед като че ли закъсняваха и той осъзна колко е самотен тук. Беше дошъл в къщата в Ташмор Глен в началото на октомври, след два тягостни месеца в Ню Йорк — разводът му беше приключил едва миналата седмица.

Къщата беше голяма, но беше за лятна почивка, а и Ташмор Глен беше летен град. Имаше поне двайсет вили само на тази алея, която минаваше покрай северния залив на Ташморското езеро, и през юли или август щеше да има хора във всички или почти всички… но сега не беше юли или август. Беше краят на октомври. Звукът от изстрел, осъзна той, би отшумял, без да бъде чут. Дори и някой да чуеше, просто би помислил, че стрелят по пъдпъдък или фазан — беше разгарът на сезона.

— Мога да ви уверя…

— Знам, че можете — каза мъжът с черната шапка със същото неземно търпение. — Знам това.

Зад него Морт видя колата, с която бе дошъл. Беше старо комби, което изглеждаше на страшно много мили и много малко от тях по добри пътища. Видя, че номерът на комбито не беше от щата Мейн, но ме можа да разбере от кой щат беше; от известно време знаеше, че трябва да отиде на очен лекар и да смени очилата си, даже вече беше планирал да свърши тази малка неприятна работа миналото лято, но тогава, един ден през април, Хенри Йънг го беше повикал, за да го пита кой е човекът, с когото е видял Ейми и парка — може би някой роднина? — и подозренията, които после доведоха до необичайно бързия и тих развод по взаимно съгласие, започнаха — суматоха, която зае цялото му време и енергия през тези последни няколко месеца. През това време беше добре, когато се сетеше да смени бельото си, а какво оставаше за по-специални неща, като например посещение при очен лекар.

— Ако искате да говорим за някакви неприятности, които мислите, че имате — започна Морт несигурно, ненавиждайки надутия, металически звук на собствения си глас, но без да знае какво друго да отговори, — можете да говорите с моя посред…

— Това е между вас и мен — каза търпеливо мъжът на прага. Бъмп, котаракът на Морт, се беше свил върху ниския сандък, вграден в стената на къщата — боклуците трябваше да се събират в затворено място, иначе през нощта енотите преобръщаха всичко, — и сега скочи и пъргаво се изниза между краката на непознатия. Яркосините очи на непознатия не се отделяха от лицето на Рейни. — Ние нямаме нужда от външни хора, господин Рейни. Това е само между вас и мен.

— Не обичам да ме обвиняват в плагиатство, ако това е, което правите — каза Морт. В същото време една част от ума му го предупреждаваше, че трябва да бъде много внимателен, когато си има работа с човек от племето на Лудите. Да се съгласява с тях? Да. Но този човек не изглеждаше да има пистолет, а Морт беше най-малко с двайсет килограма по-тежък от него. „Също съм и с пет или десет години по-млад, ако се съди по вида му“ — си каза той. Беше чел, че лудите могат да проявяват невероятна сила, но проклет да бъде, ако останеше да стои така и да слуша как човек, който никога преди не го е виждал, му казва как той — Мортън Рейни, е откраднал разказа му. Трябваше по някакъв начин да го опровергае.

— Не ви обвинявам, че това не ви харесва — каза мъжът с черната шапка. Каза го по същия търпелив и спокоен начин. Като терапевт, чиято работа е да учи малки деца, които са леко изостанали в развитието си, помисли си Морт. — Но вие сте го направили. Откраднали сте разказа ми.

— Трябва да си отидете — каза Морт. Вече беше съвсем буден и не се чувстваше толкова объркан, нито толкова неудобно. — Нямам какво да ви кажа.

— Да, ще си тръгна — каза човекът. — По-късно ще поговорим пак. — Той протегна ръкописа и Морт в този момент осъзна, че посяга към него. Дръпна ръката си и я пусна надолу точно преди неговият неканен и нежелан гост да пъхне ръкописа в нея — като разсилен, който най-после връчва призовката на човек, избягвал я с месеци.

— Нямам намерение да взимам това — каза Морт, а част от него се чудеше какво приспособяващо се животно е наистина човекът: когато някой ти подава нещо, първата ти реакция е да го вземеш. Няма значение дали е чек за хиляда долара или пръчка динамит със запален съскащ фитил — първата ти реакция е да го вземеш.

— Не е хубаво да си играете с мен, господин Рейни — каза човекът тихо. — Това трябва да се уреди.

— Що се отнася до мен, то е уредено — кача Морт и затвори вратата пред това набраздено, изхабено и сякаш вечно лице.

Само за момент беше усетил страх — когато отначало, объркан и сънен, осъзна какво му казваше този човек. След това всичко потъна в гняв — гняв от това, че са го събудили от дрямката му, и още повече, че му досажда представител на Лудите.

След като затвори, страхът му се върна. Той стисна устни и зачака мъжът да започне да удря по вратата. И когато това не стана, Морт беше убеден, че човекът просто си стои отвън, неподвижен като камък и точно толкова търпелив, в очакване той отново да отвори… което щеше да направи рано или късно.

Тогава чу глухо тупване, последвано от поредица леки стъпки, прекосяващи дъсчената веранда. Морт отиде в голямата спалня, която гледаше към алеята. Имаше два големи прозореца — през единия се виждаше алеята и склонът на хълма зад нея, а другият предлагаше изглед към склона, който слизаше до синия, приятен простор на Ташморското езеро. И двата прозореца бяха огледални — той можеше да гледа навън, но ако някой се опиташе да погледне вътре, би видял само своя изкривен образ, освен ако не допреше носа си до стъклото и не присвиеше очи срещу блясъка.

Видя как мъжът с работната риза и подгънатите джинси се върна до комбито си. От този ъгъл успя да разчете и в кой щат е издаден номерът — Мисисипи. Когато човекът отвори вратата на колата, Морт си помисли: „По дяволите. Пистолетът му е в колата. Не го е носил, защото е мислил, че може да се разбере с мен… каквото и да смята за «разбиране». Но сега отива да го вземе и ще се върне тук. Сигурно е в жабката или под седалката…“

Но човекът седна зад волана, като се забави само толкова, колкото да свали черната си шапка и да я хвърли до себе си. Когато затръшна вратата и запали двигателя, Морт помисли: „Сега в него има нещо различно.“ Чак когато неговият нежелан следобеден посетител изкара колата на заден ход от алеята и се скри от погледа зад дебелата стена от храсти, Морт осъзна, че много добре знае какво беше различното.

Когато човекът влезе в колата си, той вече не държеше ръкописа.

2

Беше на задната веранда. Отгоре имаше камък — да пази лекият ветрец да не пръсне листата по целия двор. Слабото тупкане, което бе чул, сигурно е било от слагането на камъка върху ръкописа.

Морт стоеше в антрето и го гледаше с ръце в джобовете на панталоните си със защитен цвят. Знаеше, че лудостта не прихваща (освен може би в случаите на продължително общуване, пак според него), но все още не искаше да се докосва до това проклето нещо. Все пак предполагаше, че ще се наложи да го вземе. Не знаеше колко щеше да остане тук — ден, седмица, месец или година, в този момент всичко му изглеждаше възможно — но не можеше да остави това скапано нещо на прага. Най-малкото Грег Карстерс — неговият пазач, щеше да слезе тук рано този следобед, за да му представи сметката, колко ще струва новият покрив на къщата, и щеше да се почуди какво е това. По-лошо, вероятно щеше да предположи, че е на Морт, и това щеше да породи повече обяснения, отколкото проклетото нещо заслужаваше.

Остана на прага, докато звукът от двигателя на посетителя му не се сля със слабия, тих шум на следобеда, и после излезе на верандата. Стъпваше внимателно с босите си крака (верандата се нуждаеше от боядисване поне от година, а от изсъхналото дърво стърчаха бодливи трески). Захвърли камъка в обраслия с хвойна дол отляво. Вдигна малката пачка листа и я погледна. Най-отгоре беше заглавната страница. Там пишеше:

ТАЕН ПРОЗОРЕЦ, ТАЙНА ГРАДИНА

от Джон Шутър[1]

Въпреки волята си почувства моментно облекчение. Никога не беше чувал за Джон Шутър и никога през живота си не беше нито чел, нито писал разказ с име „Таен прозорец, тайна градина“.

Хвърли ръкописа в кухненското кошче за боклук, което, му беше на пътя, и се върна на канапето в дневната, легна си отново и за пет минути заспа.

Сънува Ейми. Напоследък спеше страшно много и постоянно сънуваше Ейми, а когато понякога се събуждаше от собствените си дрезгави викове, вече не се изненадваше кой знае колко. Предполагаше, че ще му мине.

[1] Шутър (англ.) — стрелец. — Б.пр. ↑

3

На следващата сутрин седеше пред своя компютър в един малък кът на дневната, която винаги, когато идваха тук, използваше като кабинет. Компютърът беше включен, но Морт гледаше през прозореца към езерото. Там имаше две моторни лодки, които прорязваха с широки бели следи синята вода. Отначало той ги помисли за рибарски, но лодките не се спираха — само кръстосваха пътищата си на големи кръгове. Хлапаци, реши той. Просто някакви хлапаци си играят.

Не правеха нещо кой знае колко интересно, но той — още по-малко. След като напусна Ейми, не бе написал нищо, което да струва дори пукнат грош. Сядаше пред компютъра всеки ден от девет до единайсет — точно както беше го правил всеки ден през последните три години (и както близо хиляда години преди това беше прекарвал тези два часа, седейки пред старата канцеларска пишеща машина „Роял“), но всичко, което беше постигнал с това, с готовност би разменил за моторна лодка, с която да се надбягва с хлапаците по езерото.

Днес по време на двучасовия си график беше написал следните редове безсмъртна проза:

Четири дни, след като Джордж се увери за свое собствено удовлетворение, че жена му го мами, той застана пред нея.

— Трябва да говоря с теб, Аби — каза той.

Не беше добре.

Беше прекалено близо до истинския живот, за да бъде добре.

В истинския живот той никога не беше толкова решителен. Може би това беше част от проблема.

Изключи компютъра и след като щракна електрическия ключ, се сети, че беше забравил да запази написаното в паметта. Е, какво толкова. Може би даже неговото подсъзнание го критикуваше, като му казваше, че текстът не заслужава да бъде запазен.

Госпожа Гейвин явно беше привършила на горния етаж — жуженето на прахосмукачката „Електролукс“ най-после беше престанало. Тя идваше да чисти всеки вторник и когато Морт преди два вторника й каза, че той и Ейми са скъсали, тя онемя от изненада, което никак не й подхождаше. Предполагаше, че тя харесва Ейми много повече от него. Но госпожа Гейвин продължаваше да идва и Морт сметна, че и това е нещо.

Стана и излезе в дневната точно когато госпожа Гейвин слизаше по главното стълбище. Тя държеше маркуча на прахосмукачката и влачеше малкия валчест уред след себе си. Машината слизаше с поредица от тупкания и приличаше донякъде на малко механично куче. „Ако се опитам да сваля прахосмукачката по този начин, тя ще ме удари по глезена и ще се изтъркаля чак до долу — помисли Морт. — Чудя се как ли успява да го прави?“

— Добре дошла, госпожо Г. — каза той и прекоси дневната към кухненската врата. Пиеше му се кола. Винаги ожадняваше от писането на тъпотии.

— Здравейте, господин Рейни. — Той се беше опитвал да я накара да го нарича Морт, но тя не бе пожелала. Не искаше дори да го нарича Мортън. Госпожа Гейвин беше жена с принципи, но принципите не й пречеха да нарича жена му Ейми.

„Може би трябваше да й кажа, че заварих Ейми в леглото с друг мъж в един от скъпите мотели на Дери — помисли Морт, като бутна летящата врата. — Поне би могла да започне отново да я нарича госпожа Рейни.“

Грозна и подла мисъл — от онзи вид мислене, който той подозираше, че е в корените на писателските му проблеми, но май нямаше начин да го преодолее. Може би и това щеше да мине… като сънищата. По някаква причина тази идея го накара да си спомни за една лепенка за броня, която веднъж беше видял отзад на един много стар фолксваген костенурка. „ЗАПЕЧЕН — НЕ МОЖЕ ДА МИНЕ“, пишеше, на лепенката.

Когато кухненската врата се затвори, госпожа Гейвин каза:

— Намерих един от разказите ви в боклука, господин Рейни. Помислих, че може да ви потрябва, и го сложих на плота.

— Добре — каза той, без изобщо да има представа за какво говори тя. Нямаше навик да хвърля лошите ръкописи или откъси в кухненския боклук. Когато напишеше нещо скапано — а напоследък беше написал повече скапани неща от обикновено — той или го изтриваше от компютърната памет, или го пазеше в картотеката, разположена отдясно на неговия компютър за текстообработка.

Изобщо не се сети за човека с набразденото лице и кръглата черна квакерска шапка.

Отвори вратата на хладилника, премести две малки чинии, пълни с остатъци с неизвестен произход, откри бутилка пепси и я отвори, докато буташе с хълбок вратата на хладилника, за да се затвори. Когато отиде да хвърли капачката в боклука, видя ръкописа — заглавната му страница беше изцапана с нещо, което приличаше на портокалов сок, но иначе си беше наред — оставен на плота до кафеварката. Тогава си спомни. Джон Шутър, точно така. Редовният член на дружеството на Лудите, клон Мисисипи.

Отпи от пепсито и взе ръкописа. Сложи заглавната страница отдолу и видя отгоре на първата страница следното:

Джон Шутър

Обикновена пратка

Деллакорт, Мисисипи

30 страници

приблизително 7500 думи

Продадени права на разпространение, Северна Америка

ТАЕН ПРОЗОРЕЦ, ТАЙНА ГРАДИНА

от Джон Шутър

Ръкописът беше напечатан на доста добра хартия, но машината трябва да е била тежък случай — приличаше, на стар канцеларски модел, при това немного добре поддържан. Повечето от буквите бяха разкривени като старчески зъби.

Той прочете първото изречение, после второ и после третото — за момент мислите му се объркаха.

Тод Дауни си помисли, че жена, която би откраднала любовта ти, когато любовта ти наистина е всичко, което имаш, не е никаква жена. Затова той реши да я убие. Щеше да направи това в чупката, която образуваха къщата и хамбарът — съединяваха се под много остър ъгъл. Щеше да го направи там, където жена му отглеждаше градината си.

— По дяволите — каза Морт и пак остави ръкописа. Ръката му бутна бутилката пепси. Тя се прекатури, запени се и потече надолу по чекмеджетата. — По ДЯВОЛИТЕ — извика той.

Госпожа Гейвин дотича, огледа положението, и каза:

— О, няма нищо. Като ви чух, помислих, че сте си прерязали гърлото. Можете ли да мръднете малко, господин Рейни?

Той се мръдна и първото нещо, което направи тя, беше да вдигне ръкописа от плота и отново да го пъхне в ръцете му. Все още всичко беше наред — течността беше тръгнала в друга посока. Навремето той беше човек с доста добро чувство за хумор — поне той винаги беше мислил така — но като погледна надолу към малката купчина хартия в ръцете си, колкото и да се владееше, най-доброто, което можа да изпита, беше чувство на горчива ирония. „Като котката в детското стихотворение — помисли си Морт. — Онази, дето постоянно се връща.“

— Ако се опитвате да съсипете това — каза госпожа Гейвин и кимна към ръкописа, докато изваждаше парцала за бърсане изпод умивалника, — ще успеете.

— То не е мое — каза той и сам се учуди. Вчера, когато почти беше посегнал да вземе ръкописа от човека, който му го беше донесъл, си беше помислил какво приспособяващо се животно е човек. Несъмнено това желани да се приспособява се простираше във всички посоки, защото първото нещо, което почувства, като прочете тези три изречения, беше вина… и не беше ли точно това, което Шутър (ако това беше истинското му име) искаше той да почувства? Разбира се, че беше. „Вие сте откраднали моя разказ“, беше казал той, а не се ли полагаше крадците да се чувстват виновни?

— Извинете, господин Рейни — каза госпожа Гейвин. Държеше парцала.

Той отстъпи настрани, за да може тя да стигне до разлятото.

— Това не е мое — повтори той. Всъщност настоя.

— О — каза тя, като избърса локвичката върху плота и пристъпи към мивката, за да изстиска парцала. — Помислих, че е ваше.

— Пише: Джон Шутър — каза той, сложи заглавната страница отгоре и го обърна към нея. — Виждате ли?

Госпожа Гейвин удостои заглавната страница с възможно най-късия поглед, който позволяваше учтивостта, и започна да бърше чекмеджетата.

— Помислих, че е една от онези измишльотини — каза тя. — Псевдоиме. Или май беше псевдоним. Как им казвате там на литературните си имена.

— Аз не използвам псевдоним — каза той. — Никога не съм използвал.

Този път тя удостои и него с кратък поглед — пълен с провинциална хитрост и леко удивление — преди да коленичи, за да избърше локвата от пепси ма пода.

— И да сте използвали, не мисля, че ще ми го кажете:

— Извинявайте, че го разлях — измърмори той, докато се придвижваше към вратата.

— Това ми е работата — отговори тя късо. Не го погледна пак. Морт разбра намека и излезе.

Остана в дневната за момент, загледан в изоставената насред килима прахосмукачка. В главата си чу човека с набразденото лице да казва търпеливо: „Това е между вас и мен. Ние нямаме нужда от външни хора, господин Рейни. Това е само между вас и мен.“

Морт си представи това лице, спомни си го внимателно — умът му беше трениран да си спомня лица и действия — и помисли: „Това не беше само моментно отклонение или странен начин да се запознаеш с писател, когото смяташ или не смяташ за известен. Той ще се върне.“

Внезапно се упъти отново към кабинета си. В движение навиваше ръкописа на тръба.

4

Три от четирите стени на кабинета бяха покрити с рафтове за книги, а едната от трите беше запазена за различните издания, местни и чуждестранни, на неговите произведения. Беше издал всичко шест книги: пет романа и един сборник разкази. Книгата с разказите и двата му първи романа бяха приети добре само от семейството му и от някои приятели. Третият му роман, „Момчето на латернаджията“, веднага стана бестселър. След като преуспя, ранните му работи бяха преиздадени и станаха популярни, но никога толкова известни, колкото по-късните му книги.

Сборникът разкази се казваше „Всеки изплюва камъчето“ и повечето от разказите бяха публикувани в списания „само за мъже“, между снимки на жени с много грим и много малко облекло. Един от разказите обаче беше публикуван в „Списание за мистерии на Елъри Куин“. Казваше се „Сезон за сеитба“ и именно този разказ той разгръщаше сега.

Жена, която би откраднала любовта ти, когато любовта ти е всичко, което имаш, не е никаква жена — това поне беше мнението на Томи Хевлок. Той реши да я убие. Даже знаеше мястото, където щеше да го направи — точното място: малката градинка, която тя бе засадила в чупката, където се съединяваха къщата и хамбарът.

Морт седна и бавно зачете двата разказа — ту единия, ту другия. Още преди да ги преполови, разбра, че няма нужда да чете по-нататък. На някои места двата разказа се различаваха по използваните думи, но на много други дори и думите бяха еднакви. Ако човек се абстрахираше от думите, разказите бяха съвсем еднакви. И в двата мъж убиваше жена си. И в двата съпругата беше студена, бездушна кучка, която се грижеше само за градината и за консервите си. И в двата убиецът погребваше жертвата си в нейната градина и после се грижеше да отгледа в нея чудесна реколта. Във версията на Мортън Рейни засаденото беше боб. В тази на Шутър беше царевица. И в двете версии убиецът накрая полудяваше и биваше открит от полицията как яде огромни количества от съответното растение и се кълне, че ще се отърве от нея, че най-сетне ще се отърве от нея.

Морт никога не се беше смятал за нещо повече от писател на разкази на ужасите — и в „Сезон за сеитба“ нямаше нищо свръхестествено, — но все пак това беше доста зловещо малко разказче. Ейми го беше дочела с леко потръпване и беше казала:

— Предполагам, че е добро, но този мъжки ум… за Бога, Морт, каква гадост!

Думите й изразяваха много добре и собствените му чувства. Пейзажът в „Сезон за сеитба“ не беше от тези, сред които би пътувал с удоволствие, всъщност разказът не беше и израз на собствените му чувства, но Морт мислеше, че е свършил добра работа, че е описал добре полудяването на Том Хевлок след убийството. Редакторът на СМЕК беше доволен, читателите също — разказът беше предизвикал одобрителни писма. Редакторът беше поискал нов разказ, но Морт никога вече не написа нищо, което даже отдалечено да напомня „Сезон за сеитба“.

— Знам, че мога да го направя — каза Тод Дауни, като си вземаше нов кочан царевица от димящата тенджера. — Сигурен съм, че след време няма да я има съвсем.

Така завършваше разказът на Шутър.

— Сигурен съм, че мога да се справя с тази работа — им каза Том Хевлок и си сипа нова порция боб от голямата, димяща тенджера. — Сигурен съм, че след време нейната смърт ще бъде мистерия дори и за мен.

Така завършваше разказът на Морт Рейни.

Морт затвори своя екземпляр на „Всеки изплюва камъчето“ и замислено го върна на рафта за първи издания.

Седна и затършува бавно и подробно в чекмеджетата на бюрото си. То беше голямо — толкова голямо, че носачите трябваше да го внесат в стаята на части, и имаше много чекмеджета. Беше неприкосновено — нито Ейми, нито госпожа Г. имаха право да го докосват, а чекмеджетата бяха пълни с най-различни вещи, трупани от десет години. Бяха минали вече четири години, откакто Морт се беше отказал от пушенето, и ако в къщата имаше останали някакви цигари, те щяха да са там. Ако намереше цигари, щеше да запуши. Точно сега умираше за цигара. Ако не намереше, нищо — ровенето в собствените му боклуци успокояваше. Стари писма, които беше отделил, за да им отговори, но не им беше отговорил — които едно време бяха изглеждали важни, а сега изглеждаха остарели, дори непонятни; картички, които беше купил, но не беше изпратил; части от ръкописи, завършени в различна степен; половин пакет много стари пури; пликове; кламери; унищожени чекове. Разравяше пластове, които бяха почти геологически — пластове на летен живот замръзнал на едно място. И това беше успокояващо. Той привърши едното чекмедже и премина към друго, като мислеше за всичко, което му беше известно за Джон Шутър, и за това, как го беше накарал да се почувства разказът на Джон Шутър — неговият разказ, проклет да е.

Най-очевидното, разбира се, беше, че случката го беше накарала да изпита желание за цигара. Не му беше за пръв път да се чувства така през последните четири години — понякога просто виждаше някой да си пафка зад кормилото на някоя кола, спряла до неговата на светофара, и това предизвикваше бясна моментна страст за тютюн. Но ключовата дума тук, разбира се, беше „моментна“. Тези чувства минаваха бързо като свирепи летни бури — пет минути след като заслепяващата сребриста завеса на дъжда — се е спуснала от небето, отново светва слънцето. Той никога не беше изпитвал нужда да свърне в първия магазин по пътя си за пакет цигари… или да започне да тършува из жабката си за цигара или две, както сега тършуваше в бюрото си.

Той се чувстваше виновен и това беше абсурдно. Беше вбесен. Не беше откраднал разказа на Джон Шутър и знаеше, че не е — ако имаше някаква кражба (и трябваше да има, щом двата разказа бяха толкова близки, без единият от играчите предварително да ги познава — иначе беше невероятно), значи Шутър беше откраднал от него.

Разбира се.

Беше толкова просто — като носа на лицето му… или кръглата черна шапка на главата на Джон Шутър.

Все още се чувстваше разстроен, объркан, виновен… притеснен — по начин, за който може би нямаше думи. И защо? Е… защото…

В този момент Морт повдигна едно ксероксно копие от ръкописа на „Момчето на латернаджията“ и там, под него, имаше пакет цигари „ЛМ“. Дали все още произвеждаха „ЛМ“? Не знаеше. Пакетът беше стар, смачкан, но определено не беше празен. Той го взе и го погледна. Помисли, че според законите на непризнатата официално наука за напластяването, която — ако се търси по-подходяща дума, може да се нарече и бюрология, най-вероятно го е купил през 1985 година.

Надникна в пакета. Видя три малки пирончета за ковчега си — наредени едно до друго.

„Пътешественици във времето от друга епоха“ помисли си Морт. Пъхна една от цигарите в устата си и отиде в кухнята, за да вземе клечка кибрит от кутията до печката. „Пътешественици във времето, които пътуват през годините — търпеливи цилиндрични пътници, чиято мисия е да чакат — с постоянство, със спокойствие, докато най-сетне настане нужният момент отново да ме подкарат по пътя към рак на белите дробове. И изглежда, че моментът най-сетне е дошъл.“

— Сигурно имат вкус на лайна — каза той на висок глас към празната къща (госпожа Гейвин отдавна си беше отишла) и поднесе огънче към върха на цигарата. Все пак нямаха вкус на лайна. Имаха съвсем добър вкус. Той тръгна обратно към кабинета си — изпускаше дим и чувстваше приятно олекване в главата. „Ах, това непоносимо търпеливо упорство на навика“ — помисли си Морт. Какво беше казал Хемингуей? Не този август, нито този септември — през тази година трябва да правиш, каквото ти харесва. Но отново идва време. Винаги идва. Рано или късно ти отново пъхаш нещо в старата си голяма няма уста. Питие, цигара, може би дулото на ловджийска пушка. Не този август, нито този септември…

… за съжаление беше октомври.

Преди малко, докато ровеше в бюрото, беше намерил старо бурканче, наполовина пълно с фъстъци. Съмняваше се дали стават за ядене, но капакът на бурканчето беше чудесен за пепелник. Той седна зад бюрото си, погледна навън към езерото (както и госпожа Г., лодките, които бяха там преди, си бяха отишли), с удоволствие вкуси от стария си, отвратителен навик и откри, че вече с малко по-голямо спокойствие може да мисли за Джон Шутър и разказа на Джон Шутър.

Разбира се, човекът беше един от Лудите — това вече беше желязно доказано, ако въобще трябваше доказателство. Колкото до реакцията му, когато беше открил, че наистина съществува сходство…

Е, разказът беше нещо — истинско нещо — поне можеше да мисли за него по такъв начин, особено след като му го бяха платили — но по друг, по-важен начин, въобще не беше нищо. Не беше нещо като ваза, стол или автомобил. Беше мастило върху хартия, но не беше нито мастилото, нито хартията. Хората понякога го питаха откъде взима идеите си и макар че той се надсмиваше на този въпрос, той винаги го караше да се чувства някак засрамен, като някакъв измамник. Те, изглежда, си мислеха, че някъде съществува Централно сметище за идеи (точно както се смята, че някъде съществува гробище на слонове, а някъде другаде съществува приказният загубен златен град) и той сигурно има специален пропуск, който му дава възможност да отива дотам и да се връща, но Морт знаеше нещо друго. Той си спомняше къде е бил, когато са му хрумвали някои идеи, и знаеше, че идеята често е резултат от видяна или усетена странна връзка между предмети, събития или хора, между които преди не е съществувала и най-малката връзка, но това беше най-многото, което можеше да направи. А по въпроса, защо трябва да вижда тези връзки или защо трябва да прави разкази от тях, след като ги е видял… на този въпрос той нямаше отговор.

Ако Джон Шутър беше дошъл на вратата му и му беше казал:

„Вие сте откраднали колата ми“ — вместо — „Вие сте откраднали разказа ми“ — Морт би попил идеята бързо и решително. Можеше да го направи, дори и ако въпросните две коли бяха произведени в една година и бяха от една марка, модел и цвят. Би показал на мъжа с кръглата черна шапка свидетелството на автомобила си, би го поканил да сравни номера на розовата карта с този на колонката до вратата и би го изпратил по живо по здраво.

Но когато ти дойде идея за разказ, никой не ти дава квитанция. Няма никакви доказателства. А и защо да има? Никой не ти дава квитанция за нещо, което получаваш безплатно. Човек иска пари от онзи, който иска да купи нещо от него — о, да, до пълно натоварване на трафика, а и малко повече, ако може, за да компенсира всичките случаи, когато разни проклетници — списания, вестници, книгоиздатели, кинокомпании — са го измамили. Но идеята идва безплатна, чиста и без всякакъв баласт. Ето, това е, реши той. Това бе причината, поради която се чувстваше виновен, макар да знаеше, че не е плагиатствал от разказа на фермера Джон Шутър. Чувстваше се виновен, понеже писането на разкази винаги малко приличаше на кражба и може би винаги щеше да е така. Просто Джон Шутър се оказа първият човек, който потропа на прага му и го обвини направо и на висок глас. Морт си помисли, че в подсъзнанието си е очаквал нещо такова от много години.

Смачка цигарата си и реши да подремне. После реши, че идеята е лоша. Щеше да е по-добре, по-здравословно — и умствено, и физически, да обядва нещо, да почете около половин час и после да отиде на дълга приятна разходка долу край езерото. Спеше твърде много, а да спиш твърде много е признак на депресия. По средата на пътя до кухнята се насочи към дългото сгъваемо канапе под прозореца в дневната. „По дяволите — помисли си той, като постави една възглавница под врата си, а друга — под главата си. — Аз наистина съм потиснат.“

Последната му мисъл, преди да се унесе, беше повторение: „Той още не се е отказал от мене. О, не, не и този тип. Той не се отказва лесно.“

5

Сънува, че се е загубил в огромна царевична нива. Луташе се от един ред към следващия, а слънцето осветяваше часовниците, които носеше — половин дузина на всяка ръка, всеки от тях настроен на различно време.

„Моля, помогнете ми! — извика той. — Моля някой да ми помогне! Загубил съм се и ме е страх!“

Царевицата пред него се поклащаше и шумолеше. От едната страна излезе Ейми. От другата излезе Джон Шутър. И двамата държаха ножове.

„Сигурен съм, че мога да се справя с тази работа — каза Шутър и двамата пристъпиха към него с вдигнати ножове. — Сигурен съм, че след време смъртта ви ще бъде мистерия дори и за нас.“

Мортън се обърна, за да побегне, но една ръка — ръката на Ейми — го хвана за колана и го дръпна назад. А когато ножовете, блестящи на светлината на горещото слънце в тази огромна тайна градина…

6

След час и четвърт го събуди телефонът. Той се бореше с ужасен сън. Някой го преследваше — това беше всичко, което си спомняше ясно. Успя да се вдигне и да седне на канапето. Беше ужасяващо горещо — от всяка пора на кожата му течеше пот. Докато беше спал, слънцето се беше извъртяло до отсамната страна на къщата и беше го огрявало Бог знае колко дълго през остъклената стена.

Морт бавно отиде до масичката с телефона в предния хол. Пристъпваше тромаво като човек във водолазен костюм, който върви по речното дъно срещу течението. В главата си усещаше бавно туптене, а в устата си — вкус на спечени лайна. При всяка крачка напред входът на хола сякаш се отдръпваше с една крачка и на Морт му хрумна — не за пръв път през живота му, че адът вероятно е като чувството, което имаш, след като си спал твърде дълго или твърде дълбоко в горещ следобед. Най-лошото не беше във физическото усещане. Най-лошото беше и обезсилващото, дезориентиращо чувство да бъдеш извън себе си, някак си да бъдеш наблюдател, който гледа през две телевизионни камери със замъглени обективи.

Вдигна телефона. Мислеше си, че сигурно е Шутър.

„Да, ясно, че е той — единственият човек на целия божи свят, с когото не би трябвало да разговарям в това състояние — със свален гард и с едната половина на съзнанието откопчана от другата. Естествено, че ще е той — кой друг?“

— Ало?

Не беше Шутър, но докато слушаше как гласът на другия край на линията отговаря на поздрава му, той откри, че има поне още една личност, с която не бива да разговаря, докато е във физически уязвимо състояние.

— Ало, Морт — каза Ейми. — Добре ли си?

7

Малко по-късно същия следобед Морт навлече огромната си червена фланелена риза, която използваше като яке в ранна есен, и тръгна на разходката, която трябваше да направи по-рано. Котаракът Бъмп го последва от разстояние, — докато се увери, че Морт има сериозни намерения, след което се върна към къщата.

Той тръгна бавно и целенасочено през яркия следобед, който като че ли беше направен целият от синьо небе, червени листа и златист въздух. Вървеше с ръце в джобовете и се опитваше да поеме през кожата си тишината на езерото и да се отпусне, както беше правил преди — предполагаше, че това беше причината, поради която беше дошъл тук, вместо да остане в Ню Йорк, както беше очаквала Ейми, докато двамата заедно бавно се търкаляха към развода си. Беше дошъл тук, защото това беше вълшебно място — особено есен — и когато пристигна, беше почувствал, че ако някъде на тази планета има нещастник, който да има нужда от малко вълшебство, то това е той. И ако това вълшебство изчезнеше за него сега — когато писането беше станало така горчиво — просто не знаеше какво ще прави.

Оказа се, че не бе трябвало да се тревожи за това. След известно време тишината и странно напрегнатата атмосфера (която като че ли винаги завладяваше Ташморското езеро, когато най-сетне идваше есента и летовниците най-сетне си отиваха) започна да му действа, да го отпуска като нежни разтриващи ръце. Но сега той трябваше да мисли и за нещо друго, освен за Джон Шутър — трябваше да мисли и за Ейми.

— Разбира се, че съм добре — беше й казал той с тона на пияница, който се опитва да убеди хората, че е трезвен. В действителност още беше толкова замаян, че се чувстваше леко пиян. Думите бяха някак твърде големи в устата му, като парчета мека, ронлива скала, и той приказваше много внимателно, опипваше пътя си през формалност на дебюта и гамбитите на телефонния диалог, като че ли разговаряха за първи път.

— А ти как си?

— О, добре, добре съм — изчурулика тя с бърз лек смях, който обикновено означаваше, че или флиртува, или е ужасно нервна, а на Морт не му се вярваше тя да флиртува с него — не и в този момент. Осъзнаването, че е нервна, малко го успокои.

— Просто си самичък там и може да ти се случи какво ли не, без никой да разбере. — Тя рязко прекъсна.

— Всъщност не съм сам — каза той меко. — Госпожа Гейвин идва днес, а и Грег Карстерс винаги се навърта насам.

— О, забравих за ремонта на покрива — каза Ейми и за момент той се удиви колко естествено звучеше разговорът им, колко естествено и неразведено. — „Ако ни слуша човек — помисли си Морт, — никога не би допуснал, че в леглото ми… по-точно в това, което беше мое легло, спи някакъв мошеник агент по недвижими имоти.“ — Той чакаше да се върне гневът му — гневът от болката, ревността, измамата — но на мястото на предишните неприятни чувства се въртеше само някакъв призрак.

— Е, Грег поне не ме е забравил — увери я той. — Дойде вчера и час и половина пълзя по покрива.

— Много ли е повреден?

Той й каза. Поговориха за покрива около пет минути, докато Морт бавно се събуждаше — говореха за стария покрив така, като че ли нещата са си такива, каквито бяха били винаги, говореха за него, като че ли щяха да прекарат следващото лято под новите кедрови дъски точно така, както бяха прекарали последните девет лета под старите кедрови дъски. Морт си помисли: „Дайте ми един покрив, дайте ми малко дъски и ще си приказвам вечно с тази кучка.“

Слушаше я, приключил своята част от разговора, той почувства как в него се загнездва дълбоко чувство на нереалност. Сякаш се връщаше в глупавото състояние на полуреалност, полусън, в което беше, когато вдигна телефона, и не можеше да го издържа повече. Ако разговорът им беше някакво състезание — кой от двамата би могъл по-дълго време да се преструва, че последните шест месеца никога не са съществували, то той имаше желание да се предаде. Повече от желание.

Тя питаше откъде Грег щял да намери дървения материал и дали щял да наеме работници от града. Морт я прекъсна:

— Защо се обаждаш, Ейми?

Настъпи миг тишина. Той усети как тя отхвърля един по един възможните отговори като жена, която пробва шапки, и че това наистина отново възбужда гнева й. Това беше едно от нещата — всъщност едно от малкото неща, за които можеше честно да каже, че я ненавижда. Абсолютно несъзнателната й неискреност.

— Казах ти защо — почна най-после тя. — Да видя дали си добре. — Гласът й отново звучеше объркано и неуверено, а това обикновено означаваше, че казва истината. Когато лъжеше, гласът й винаги звучеше така, като че ли ти обяснява, че земята е кръгла. — Пак имах едно такова чувство — ти не вярваш в тези мои чувства, но мисля, че знаеш, че ги имам и че аз вярвам в тях… нали, Мортън? — Не беше нейното обикновено позиране или отбранителният й гняв — гласът й звучеше почти умоляващо.

— Да, знам.

— Е, имах такова чувство. Правех си сандвич за обяд и почувствах, че ти… че ти може да не си добре. Изчаках малко — мислех, че ще премине, но не премина. Така че накрая се обадих. Ти си добре, нали?

— Да — каза той.

— И нищо не се е случило?

— Е, нещо се случи — каза той само след миг вътрешно колебание. Помисли, че е възможно, може би дори вероятно, Джон Шутър („ако наистина се казва така“ — настойчиво прибавяше умът му) да е правил опити да се свърже с него в Дери, преди да дойде тук. Все пак по това време на годината обикновено той живееше в Дери. Дори Ейми можеше да го е изпратила тук.

— Знаех си — каза тя. — Да не си се наранил с онзи проклет верижен трион? Или…

— Нищо, за което се постъпва в болница — каза той с лека усмивка. — Просто досада. Името Джон Шутър говори ли ти нещо, Ейми?

— Не, защо?

Той въздъхна със стиснати зъби — сякаш изпусна облак пара. Ейми беше интелигентна жена, но устата й винаги изпреварваше ума й. Спомняше си как веднъж му беше хрумнало, че тя трябва да носи фланелка с надпис „ПЪРВО МИСЛИ, ПОСЛЕ ГОВОРИ“.

— Не бързай. Изчакай няколко секунди и помисли сериозно. Доста висок — над един и осемдесет, мисля, че гони петдесетте. В лицето изглежда стар, но се движи като мъж на четирийсет. Селско лице. Загоряло, с много бръчки от слънцето. Когато го видях, си помислих, че прилича на герой на Фокнър…

— Какви ги дрънкаш, Морт?

Той се почувства точно както преди — отново си обясни защо — макар и толкова засегнат и объркан, беше отхвърлил желанието, което изпитваше — най-често нощем — да я попита дали не могат да опитат да се помирят. Предполагаше, че ако я моли достатъчно дълго и достатъчно упорито, тя ще се съгласи. Но фактите си бяха факти — в брака им имаше още много несполуки, не беше само агентът по недвижими имоти. Гласът на Ейми беше придобил пронизителния си тон — още един симптом на това, което ги беше убило. „Какво си направил сега? — питаше тонът й… не, изискваше. — В каква каша си се забъркал сега? Обясни ми.“

Той затвори очи и преди да отговори, отново въздъхна през стиснатите си зъби. После й разказа за ръкописа на Джон Шутър и за собствения си разказ. Ейми ясно си спомняше „Сезон за сеитба“, но каза, че никога не била чувала за човек на име Джон Шутър — такова име не се забравяло цял живот, така каза, и Морт беше склонен да се съгласи. И със сигурност не го била виждала.

— Сигурна ли си? — настоя Морт.

— Сигурна съм — каза Ейми. В гласа й звучеше леко негодувание от непрекъснатото му разпитване. — Не съм виждала подобен човек, откакто ти си отиде. И преди да ми кажеш отново да не бързам, уверявам те, че имам много свежа памет за всичко, което се е случило оттогава насам.

Ейми направи пауза и той осъзна, че сега тя говори с усилие — а много вероятно и с истинска болка. Една малка, подла част от него се зарадва. По-голямата част — не; на по-голямата част й стана неприятно, че дори и малка част от него е щастлива за такова нещо. Това обаче не повлия на вътрешното му ликуване. Може би тя вече не обичаше онзи, но пък той изглеждаше неуязвим към опитите на Морт — на по-голямата част от Морт — да го измести.

— Може би Тед го е видял — каза той. Тед Милнър беше агентът по недвижими имоти. Все още му беше трудно да повярва, че тя го е зарязала заради агент по недвижими имоти, и предполагаше, че това е част от проблема — част от самонадеяността, която всъщност беше позволила нещата да стигнат дотам. Със сигурност нямаше намерение да заявява, особено пред себе си, че е невинен като агънце, нали?

— Много смешно! — Гласът на Ейми беше едновременно сърдит, засрамен, изпълнен със съжаление и предизвикателен.

— Не ти се подигравам — каза той. Отново започваше да се чувства уморен.

— Тед не е тук — каза тя. — Тед почти не идва тук. Аз… аз отивам у тях.

„Благодаря ти, че сподели това с мене, Ейми“ — едва не каза той, но го преглътна. По-добре щеше да бъде поне един разговор да завърши без размяна на обвинения. Затова не й благодари за откровеността и не каза, че това променя нещата и най-вече не попита какво, по дяволите, става — с тебе, Ейми?

Най-вече защото тогава и тя можеше да го попита същото.

8

Тя го беше посъветвала да се обади на Дейв Нюсъм, полицая на Ташмор — все пак, онзи човек можело да бъде опасен… Морт й каза, че не е необходимо — поне не още, но ако „Джон Шутър“ го потърси отново, вероятно ще звънне на Дейв. След още няколко надути любезности прекратиха разговора. Стори му се, че тя хитрува относно косвеното му предположение, че може би в този момент Тед седи на стола на Морти-Мечо и спи в леглото на Морти-Мечо, но той наистина не знаеше как би могъл — рано или късно — да не спомене Тед Милнър. Този човек все пак беше станал част от живота на Ейми. А и тя му се беше обадила — това беше истината. Беше я обзело едно от смешните й чувства и му се беше обадила.

Морт стигна до мястото, където пътят покрай езерото се раздвояваше — дясното разклонение се изкачваше по стръмния бряг към Езерната алея. Той пое по него, вървеше бавно и се наслаждаваше на цветовете на есента. Когато стигна до последния завой на пътеката и пред него се показа тънката черна лента на асфалта, някак си не остана изненадан, че вижда синьото комби с мисисипския номер паркирано там — като често наказвано куче, вързано с верига за дърво — и слабата фигура на Джон Шутър, подпряна до десния преден калник, с ръце, скръстени на гърдите.

Морт зачака биенето на сърцето му да се ускори от притока на адреналин, но сърцето му продължи в нормалния си ритъм, ще рече, жлезите му продължаваха да действат както преди — а поне засега това означаваше, че кротуваха.

Слънцето, което се беше скрило зад облак, отново се показа, а цветовете на есента, които и досега бяха ярки, сякаш избухнаха в пламъци. Отново се появи собствената му сянка — тъмна, дълга и ясно очертана. Кръглата черна шапка на Шутър изглеждаше още по-черна, синята му риза — още по-синя, а въздухът беше толкова прозрачен, че мъжът изглеждаше като изрязан от цветната хартия на действителността, която сега беше по-ярка и по-жизнена от тази, която познаваше Морт. И той разбра, че е допуснал грешка в съображенията си да не се обади на Дейв Нюсъм — грешка или малка измама — както към себе си, така и към Ейми. Истината беше, че той искаше сам да се оправи с тази работа. „Може би просто, за да докажа на себе си, че има неща, с които все още мога да се оправям“ — помисли си той и отново се заизкачва по хълма към мястото, където Джон Шутър стоеше облегнат на колата си и го очакваше.

9

Беше направил дълга и бавна разходка по пътя край езерото и докато обикаляше или прекрачваше някое паднало дърво, се поспираше, за да хвърли по водата някой попаднал му плосък камък и да направи „жабка“ (като малък го можеше това наистина добре — даже до девет подскачания, но сега най-многото, което успяваше да постигне, бяха четири), не си беше мислил единствено за обаждането на Ейми. Беше мислил и за това — какво да прави с Шутър, когато и ако Шутър се появи пак.

Наистина беше изпитал моментна — или може би не толкова моментна — вина, когато беше видял, че двата разказа са почти еднакви, но беше разбрал от какво иде тя — това беше обобщаващата вина, която, както предполагаше, от време на време изпитват всички писатели. Колкото до Шутър, единствените чувства, които изпитваше, бяха раздразнение, гняв и… някакво облекчение. Изпълваше го неориентирана ярост — вече от месеци. Хубаво беше най-накрая да се появи и някой, върху когото да си го изкара.

Морт беше чувал изтърканата приказка, че ако четиристотин маймуни блъскат по четиристотин пишещи машини в продължение на четири милиона години, някоя от тях все ще напише пълните съчинения на Шекспир. Не вярваше на това. Дори и да беше вярно, Джон Шутър не беше маймуна и не беше живял чак толкова дълго, независимо от броя на бръчките по лицето му.

Значи Шутър беше преписал разказа му. Морт Рейни изобщо нямаше представа защо беше избрал „Сезон за сеитба“, но знаеше, че точно това се беше случило, защото изключваше съвпадението и знаеше дяволски добре, че самият той може би беше откраднал разказа от Великата банка за идеи на Вселената, но съвсем сигурно не го беше откраднал от господин Джон Шутър от Великия щат Мисисипи.

Тогава откъде Шутър го беше преписал? Морт си помисли, че това е най-важният въпрос — шансът му да изобличи Шутър като фалшификатор и измамник може би се криеше в отговора на този въпрос.

Имаше само два възможни отговора, защото „Сезон за сеитба“ беше публикуван само два пъти — първо в „Списание за мистерии на Елъри Куин“ и после — в неговия сборник „Всеки изплюва камъчето“. Той беше потърсил потвърждението за „Сезон за сеитба“ и беше открил, че публикуването в списанието е било през юни 1980. Сборникът „Всеки изплюва камъчето“ беше издаден от „Сейнт Мартин прес“ през 1983. Оттогава насам имаше и други издания — всички, освен едно, бяха с меки корици — но това нямаше значение. Всичко, което трябваше да има предвид, бяха тези две дати — 1980 и 1983… и собствената му надежда, че освен агентите и юристите от издателската компания никой не обръщаше голямо внимание на редовете, написани със ситен шрифт на страницата за авторски права.

С надеждата, че с това ще докаже истината пред Джон Шутър, с надеждата, че Шутър просто ще приеме — както правеха повечето обикновени читатели, — че разказът, който той е прочел за пръв път в сборник, преди това не е съществувал, Мортън се доближи до мъжа и най-накрая застана пред него на банкета на пътя.

10

— Предполагам, че досега сте имали възможност да прочетете разказа ми — каза Шутър. Говореше с обикновения тон на човек, който говори за времето.

— Да.

Шутър тежко кимна.

— Предполагам, че ви е подсетил за нещо, нали?

— Наистина — съгласи се Морт и после добави с школувана непринуденост: — Кога го написахте?

— Помислих си, че ще попитате това — каза Шутър. Усмихна се със загадъчна лека усмивка, но не добави нищо. Ръцете му си останаха скръстени на гърдите, обхванали тялото му малко под мишниците. Приличаше на човек, който би бил съвсем доволен, ако си остане на същото място завинаги, или поне докато слънцето се скрие зад хоризонта и спре да огрява лицето му.

— Е, разбира се — каза Морт, все още непринудено. — Трябва, нали разбирате. Когато двама души извадят един и същи разказ, това е нещо сериозно.

— Сериозно — съгласи се Шутър с дълбоко замислен тон.

— И единственият начин за уреждане на такива неща е да се открие кой е написал думите пръв. — Той се вгледа в избелелите сини очи на Шутър със своя твърд и безкомпромисен поглед. Някъде наблизо синигер надуто изчурулика в гъсталака и отново настъпи тишина. — Не смятате ли, че е така?

— Предполагам, че да — съгласи се Шутър. — Предполагам, че затова именно съм дошъл от Мисисипи чак дотук.

Морт чу шум от приближаваща кола. И двамата се обърнаха и видяха как на най-близкия хълм се показа джипът на Том Грийнлиф — като вдигаше зад себе си малка вихрушка от окапали листа. Том — ташморски здравеняк над седемдесетте — беше пазач на повечето от къщите на отсамната страна на езерото, по точно на онези, с които не се занимаваше Грег Карстерс. Докато минаваше, Том вдигна ръка за поздрав. Морт помаха в отговор. Шутър измъкна едната си ръка от подмишницата и вдигна пръст към Том в приятелски жест, който по някакъв неясен начин подсказваше за многото години, прекарани на село, за неизброимите пъти, когато е поздравявал минаващи шофьори на камиони, трактори, комбайни и сламопреси точно по този непринуден начин. После, когато джипът на Том се скри от очите им, той върна ръката си на предишното място и отново застана със скръстени ръце. А когато листата с леко шумолене отново легнаха на пътя, търпеливият му, нетрепкащ, почти вечен поглед отново се върна върху лицето на Морт Рейни.

— Та за какво говорехме — попита той почти добродушно.

— Опитвахме се да установим първоизточника — каза Морт. — Това означава, че…

— Знам какво означава това — каза Шутър и удостои Морт с поглед, който беше едновременно спокоен и леко презрителен. — Знам, че нося каубойски дрехи и карам каубойска кола, и произхождам от стара фамилия селяндури, а може би това ме прави също каубой, но не е необходимо да ме правите на глупав каубой.

— Не — съгласи се Морт, — мисля, че не е. Но и да си умен, не значи непременно да си честен. Всъщност мисля, че по-скоро става обратното.

— Мога добре да видя това и по вас, ако не го знаех — каза Шутър сдържано и Морт усети, че се изчервява. Не обичаше да го засичат и това му се случваше рядко, но Шутър току-що го беше направил с лекотата, с която опитен стрелец сваля глинен гълъб.

Надеждите му да хване Шутър в капан пропаднаха. Не съвсем до нулата, но в значителна степен.

Умен и рязък не беше едно и също, но сега той подозираше, че може би Шутър има и двете качества. И все пак нямаше смисъл да прави някакви изводи. Не искаше да бъде с този човек нито минута повече, отколкото се налагаше. По някакъв странен начин беше очаквал с нетърпение това противопоставяне — от момента, в който беше разбрал, че такова противопоставяне е неизбежно — може би само защото това беше разнообразие в ежедневието му, което вече беше станало скучно и неприятно. Сега искаше историята да свърши. Вече не беше сигурен, че Джон Шутър е луд — поне не напълно, — но си помисли, че този човек може да бъде опасен. Беше така дяволски неумолим. Морт реши да опита най-добрия си ход и да свършват — никакво увъртане повече.

— Кога написахте вашия разказ, господин Шутър?

— Може би името ми не е Шутър — каза мъжът, изглеждаше леко удивен. — Може би това е просто псевдоним.

— Разбирам. А как е истинското ви име?

— Не казах, че не е това — казах само „може би“. Във всички случаи то няма нищо общо с нашата работа. — Той говореше ведро, явно повече го интересуваше облакът, който бавно се движеше по високото синьо небе към клонящото към запад слънце.

— Добре — каза Морт, — но това, кога сте написали разказа, има.

— Написах го преди седем години — каза Шутър. Продължаваше да изучава облака — той беше докоснал короната на слънцето и по краищата му се беше образувала златна дантела. — През 1982.

„Хвана се! — помисли си Морт. — Хитро копеле или не, все пак падна право в капана. Взел е разказа от сборника, и толкова. И понеже «Всеки изплюва камъчето» е публикуван през 1983, той си е мислил, че всяка дата преди тази ще бъде безопасна. Трябвало е да прочетеш и страницата за авторските права, братче.“

Зачака чувството на триумф, но такова не се появи. Само мъгляво усещане на облекчение, че този луд може да бъде изпратен по живо по здраво без повече разправии. И все пак беше любопитен — проклятието на писателското племе. Например защо точно този разказ — разказ, който беше толкова различен от общия му стил, толкова силно нетипичен? И ако този тип ще го обвинява в плагиатство, защо се е хванал за някакъв невзрачен разказ, когато можеше да скърпи същия вид почти еднакъв ръкопис на бестселър като „Момчето на латернаджията“? Онова щеше да бъде по-сочно — това тук бе почти шега.

„Предполагам, че да препише някой от романите, му се е сторило твърде дълга работа“ — помисли си Морт.

— Защо сте чакали толкова време? — попита той. — Искам да кажа, книгата ми с разкази беше издадена през 1983, ще рече преди шест години. Сега е седмата.

— Защото не знаех — каза Шутър. Той отмести поглед от облака и отново започна да изучава Морт със смущаващ, пълен с леко презрение поглед. — Хората като вас, предполагам, просто смятат, че всеки в Америка, ако не и всеки човек във всяка страна, където се издават книгите им, прочита всичко, което са написали.

— Мисля, че моят случай не е такъв — каза Морт и сега беше негов ред да бъде сдържан.

— Но това не е истина — продължи Шутър със своя забележително ведър и нетърпящ възражение тон, без да обърне внимание на това, което беше казал Морт. — Това въобще не е истина. Не бях виждал никога този разказ до средата на юни. Този юни.

Морт понечи да каже: „Слушай, приятелче. И аз никога не бях виждал жена си в леглото с друг мъж до средата на май!“ — Дали това щеше да извади Шутър от равновесие, ако му го кажеше на висок глас?

Но погледна мъжа в лицето и реши да не го прави. Избелелите очи изгаряха спокойствието му, както маранята изгаря хълмовете в ден, който обещава да бъде истинска пещ. Сега Шутър изглеждаше като протестантски свещеник, който се кани да изсипе голяма порция огън и жупел върху треперещите, приведени глави на паството си, и за пръв път Морт Рейни се почувства наистина и лично уплашен от този мъж. Все пак още беше разсърден. Мисълта, че трябва да приближи края на тази първа среща с „Джон Шутър“, се появи отново: уплашен или не, той по никакъв начин не трябваше да продължава да стои така и да понася как този мъж го обвинява в кражба — особено сега, когато лъжата беше се разкрила чрез самата уста на мъжа.

— Нека отгатна — каза Морт. — Човек като вас все пак подбира какво чете, за да се занимава с тези боклуци, които аз пиша. Вие държите на писатели като Марсел Пруст и Томас Харди, нали? Вечер, след като сте свършили с доенето, обичате да запалите някоя от онези стари селски газени лампи, да я нагласите на кухненската маса — която, разбира се, е покрита с домашна карирана червено-бяла покривка — и да се разтоварите с „Тес“ или „В търсене на изгубеното време“. Може би през уикенда малко се поотпускате, ставате малко игрив и изваждате някой Ърскин Колдуел или Ани Дилард. Някой от приятелите ви ви е казал как аз съм преписал вашата написана с честен труд приказка. Не е ли такава историята, господин Шутър… или както ви е там името?

Гласът му беше придобил остри нотки и той с изненада откри, че е на ръба да се разгневи наистина. Но, разбра, че не е напълно изненадан.

— Не. Аз въобще нямам приятели. — Шутър говореше със сухия тон на човек, който просто отбелязва факт. — Нито приятели, нито семейство, нито жена. Имам малко стопанство на около двайсет мили южно от Пъркинсбърг и наистина имам карирана покривка на кухненската си маса, след като споменахте за това — но в нашия град имаме електрически лампи. Запалвам газени лампи само когато има буря и спре токът.

— За ваш късмет — каза Морт. Шутър не обърна внимание на сарказма.

— Наследих стопанството от баща си и го разширих с малкото пари, които наследих от баба си. Наистина имам млечно стадо — около двайсет млечни крави — и за това сте прав, а вечер пиша разкази. Предполагам, че вие имате някой от онези модерни компютри с екран, но аз го правя на стара пишеща машина.

Той замълча и за момент и двамата чуваха отчетливия шум на листата под лекия вятър излязъл в късния следобед.

— А че вашият разказ е същият като моя, открих съвсем сам. Виждате ли, мислех си да продам фермата. Мислех си, че с още малко пари бих могъл да пиша през деня, когато умът ми е свеж, а не само след мръкване. Агентът по имоти в Пъркинсбърг искаше да се срещна с един човек в Джаксън, който притежава много млечни ферми в Мисисипи. Не обичам да карам наведнъж повече от десет или петнайсет мили — заболява ме глава, особено когато част от тях са градско каране, защото там пускат на свобода всички глупаци — затова взех автобуса. Тъкмо да се кача и си спомних, че не съм си взел нищо за четене. Мразя дълго пътуване с автобус, без да имам нещо за четене.

Морт се хвана, че неволно кима с глава. И той мразеше да пътува — с автобус, влак, самолет или кола — без нещо за четене, нещо по-съществено от ежедневния вестник.

— В Пъркинсбърг няма автогара — автобусите „Грейхаунд“ само спират за около пет минути и отново тръгват на път. Вече бях влязъл в „Грейхаунд“-а и се качвах по стъпалата, когато разбрах, че ръцете ми са празни. Помолих шофьора да ме почака малко, а той каза, че го нямало майстора, че и без това бил закъснял и тръгвал след три минути по джобния си часовник. Ако съм тръгвал с него, нямал нищо против, но ако не съм, като сме се срещнели друг път, съм можел да го целуна по задника.

„Той ГОВОРИ като разказвач — помисли си Морт. — Да пукна, ако не съм прав.“ — Опита се да прогони мисълта си — не му приличаше да мисли по този начин, — но не можа.

— Е, аз влетях в магазина. На спирката в Пъркинсбърг имат една от телените стойки за книги — от тези, които се въртят безкрайно — точно като в универсалния магазин по пътя до вас.

— „При Бауи“?

Шутър кимна.

— Да, точно така. Та хванах първата книга, която се случи подръка. Можеше да се окаже и Библията, защото не можах добре да видя и корицата. Но не беше. Беше вашата книга с разкази. „Всеки изплюва камъчето“. И доколкото знам, това са ваши разкази. Всички освен един.

„Спри го веднага. Той увеличава налягането на парата, веднага пробий котела му.“

Но с изненада откри, че не иска. Може би Шутър беше писател. Все пак отговаряше на двете главни изисквания: разказваше приказка, която искаш да чуеш до края, дори и да имаш ясна представа какъв е краят, и беше убеден в глупостите, които изграчваше.

Вместо да каже това, което трябваше — че дори и ако при някакъв див полет на въображението се приеме, че Шутър казваше истината, той — Морт, го е изпреварил с този нещастен разказ с две години, той каза:

— И така, вие прочетохте „Сезон за сеитба“ в автобуса на „Грейхаунд“, докато бяхте на път за Джаксън през миналия юни, за да продадете млечната си ферма.

— Не. Така се случи, че го прочетох на връщане. Продадох фермата и се качих отново на „Грейхаунд“-а с чек за шейсет хиляди долара в джоба. По пътя дотам бях прочел първите пет-шест разказа. Не смятам, че са потресаващи, но с тях може да се убие времето.

— Благодаря.

Шутър го разгледа за кратко.

— Това не беше комплимент.

— Откъде да знам.

Шутър помисли за момент, после сви рамене.

— Както и да е, прочетох още два на връщане… и после този. Моя разказ.

Той погледна към облака, който сега представляваше въздушна маса от блещукащо злато, и после пак към Морт. Лицето му беше безстрастно както винаги, но Морт изведнъж разбра, че прави голяма грешка, като смята, че този човек притежава дори и най-малкото спокойствие на духа. Това, заради което се беше объркал, беше стоманената мантия на самообладание, която беше си сложил Шутър, за да не убие Мортън Рейни с голи ръце. Лицето му беше безстрастно, но в очите му блестеше най-дълбоката, най-дивата ярост, която Морт беше виждал някога. Той разбираше, че глупаво беше извървял пътя от езерото до това, което можеше да се окаже собствената му смърт в ръцете на този тип. Този човек беше достатъчно луд — и достатъчно силен — за да извърши убийство.

— Изненадан съм, че никой досега не е повдигал пред вас въпроса за този разказ той не прилича на останалите — ни най-малко. — Гласът на Шутър беше все още равен, но сега Морт разпозна в него гласа на човек, който едва се сдържа да не замахне, размаже, може би удуши; гласа на човек, който знае, че целият подтик, който ще му е необходим, за да пресече линията между приказките и убийството, е да чуе как собственият му глас започва да се извива нагоре по спиралата към гнева от измамата; гласа на човек, който знае колко фатално лесно ще се превърне в линчуваща тълпа от един човек.

Морт внезапно се почувства като човек в тъмна стая, опасана с тънки като конец проводници, всеки от които води към пакет със силен експлозив. Не беше за вярване, че само допреди няколко мига се беше чувствал господар на ситуацията. Проблемите му — Ейми, неспособността му да пише — сега изглеждаха като маловажни фигури в маловажен пейзаж. В известен смисъл те въобще бяха престанали да бъдат проблеми. Сега той имаше само един проблем — да остане жив достатъчно дълго, за да може да се върне в къщата си, достатъчно дълго, та поне да види залеза на слънцето.

Отвори уста, после пак я затвори. Не смееше да каже нищо — не и сега. Стаята беше пълна с проводници.

— Много съм изненадан — повтори Шутър със същия тежък и равен глас, който сега звучеше като грозна пародия на спокойствие. Морт се чу да казва:

— Жена ми. Тя не го хареса. Тя каза, че не прилича на нищо, което съм писал преди.

— Как го взехте? — попита Шутър бавно и свирепо. — Това е, всъщност, което искам да знам. Как по дяволите тъп драскач като вас, червив с пари, се е хванал с някакво скапано градче в Мисисипи и е откраднал проклетия ми разказ? Бих искал също да знам защо точно него, освен ако не сте откраднали и останалите, но засега ще ме задоволи и начинът как е станало това.

Чудовищната несправедливост на казаното върна неудовлетворената жажда на собствения му гняв. За миг той забрави, че тук, на Езерната алея, беше сам, с изключение на този луд от Мисисипи.

— Откажете се — каза той рязко.

— Да се откажа! — попита Шутър и погледна Морт с някакво непохватно удивление. — Да се откажа! Какво, по дяволите, имате предвид с това, да се откажа!

— Казахте, че сте написали разказа си през 1982 — почна Морт. — Аз мисля, че съм написал моя в края на 1979. Не мога да си спомня точната дата, но знам, че беше издаден за пръв път през юни 1980. В списание. Бия ви с две години, господин Шутър, или както ви е там името. Ако някой тук може да се заяжда за плагиатство, то това съм аз.

Морт не видя точно движението на мъжа. В един момент те стояха до колата на Шутър и се гледаха; в следващия момент той се оказа притиснат до вратата на шофьора, а ръцете на Шутър бяха обхванали раменете му и лицето на Шутър бе притиснато до неговото — чело до чело. Между тези две положения имаше само мъгляво усещане как първо го хващат и после го завъртат.

— Лъжете — каза Шутър и в дъха му имаше сух аромат на канела.

— Лъжа друг път — каза Морт и се опита да се освободи от притискащото тегло на мъжа.

Шутър беше силен — почти сигурно по-силен от Морт Рейни, но Морт беше по-млад, по-тежък и имаше опора — синьото комби. Той успя да отблъсне Шутър и да разкъса хватката му. Шутър се олюля и отстъпи на две-три крачки.

„Сега ще се нахвърли пак“ — помисли си Морт. Въпреки че не се беше бил от едно спречкване в единайсети клас в училищния двор, той беше поразен от откритието, че съзнанието му е ясно и спокойно. „Ще се бием заради някакъв тъп скапан разказ. Е, добре — така и така днес нямаше какво друго да правя.“

Но това не стана. Шутър вдигна ръце, погледна ги, видя, че са свити в юмруци… и с усилие ги разтвори. Морт видя усилието, необходимо на мъжа, за да си сложи мантията на самообладание отново, и почувства някакво страхопочитание. Шутър поднесе длан към устата си и избърса устните си с нея — много бавно и много обмислено.

— Докажете го — каза той.

— Добре. Елате с мене вкъщи. Ще ви покажа надписа на страницата за авторските права в книгата.

— Не — каза Шутър. — Не ме интересува книгата, не давам пукната пара за книгата. Покажете ми разказа. Покажете ми списанието с разказа в него, така че да мога да го прочета сам.

— Списанието го нямам тук.

Искаше да каже и още нещо, но Шутър обърна лице към небето и издаде кратък лаещ смях. Звукът беше сух като цепене на подпалки с брадва.

— О, да — каза той. Яростта все още блестеше и танцуваше в очите му, но той като че ли отново се владееше. — Обзалагам се, че го нямате.

— Слушайте — каза Морт. — Естествено, това е просто място, където жена ми и аз идваме през лятото. Тук държа екземпляри от книгите си и някои чужди издания, но аз съм публикувал и в много списания — статии и есета, а също и разкази. Тези списания се намират в постоянното ни жилище, в Дери.

— Тогава защо не сте там? — попита Шутър. В очите му Морт прочете едновременно недоверие и нагло удовлетворение — беше ясно, че Шутър е очаквал той да се опита да се измъкне и в представите му Морт правеше точно това. Или се опитваше.

— Тук съм, защото… — Той спря. — Откъде вие разбрахте, че съм тук?

— Просто погледнах отзад в книгата, която купих — каза Шутър и Морт почти се плесна по челото от безсилие и внезапно прозрение. Разбира се и в двете издания на „Всеки изплюва камъчето“, с твърди и меки корици, на задната корица имаше негова снимка. Ейми сама я беше направила — отлична снимка. Той беше на преден план, зад него беше къщата, а на заден план беше Ташморското езеро. Надписът просто гласеше: „Мортън Рейни в дома си в западен Мейн“. Така че Шутър беше дошъл в западен Мейн и вероятно не му е било нужно да влиза в много барове и дрогерии в малките градове, преди да открие някого, който да му каже:

— Морт Рейни? Да, по дяволите! Има къща в Ташмор. Даже ми е личен приятел!

Е, това поне даваше отговор на единия въпрос.

— Тук съм, защото жена ми и аз се разведохме — каза той. — Това току-що завърши. Тя остана в Дери. Всяка друга година по това време къщата тук би била празна.

— Аха — каза Шутър. Тонът му отново разгневи Морт. „Ти лъжеш — казваше тонът му, — но в случая това няма голямо значение. Защото аз знаех, че ще лъжеш. Все пак да лъжеш е това, което правиш най-много, нали?“ — Е, аз щях да ви намеря — тук или другаде.

Той погледна Морт с поглед, твърд като кремък.

— Щях да ви намеря, дори и да се бяхте преместили в Бразилия.

— Вярвам ви — каза Морт. — Въпреки това вие грешите. Или ме мамите. Ще, ви окажа благоволението да повярвам, че това е само грешка, защото вие изглеждате достатъчно искрен…

О, Господи, де да не беше така.

— … но аз публикувах този разказ две години по-рано, отколкото вие казвате, че сте го написали.

Отново видя лудия пламък в очите на Шутър — после той изчезна. Не загасен, но обуздан — по начина, по който човек поставя нашийник на зло куче.

— Казвате, че списанието е в другата ви къща?

— Да.

— А в списанието е вашият разказ.

— Да.

— И датата на списанието е юни 1980.

— Да.

Отначало нямаше търпение да свършат този сложен преговор (преди всеки въпрос имаше дълга пауза за обмисляне), но после почувства малка надежда: мъжът като че ли се опитваше да се убеди сам в истината, която му казваше Морт… истина, помисли си Морт, която част от „Джон Шутър“ трябва да е знаела отначало, защото почти точното сходство между двата разказа не беше съвпадение. Той все още твърдо вярваше в това, но беше стигнал до идеята, че Шутър може и да не си спомня със съзнателната си памет, че е извършил плагиатство. Защото този човек очевидно беше луд.

Вече не се страхуваше толкова, колкото отначало, когато беше видял омразата и яростта в очите на Шутър — като отражение от пожар в хамбар, пожар, който не може да се спре. Когато изблъска мъжа, онзи отстъпи и Морт помисли, че ако се стигне до бой, може би ще се справи… или дори ще повали противника си на земята.

И все пак, по-добре беше да не се, стига дотам. По някакъв странен, неосъзнат начин той беше започнал да изпитва малко съжаление към Шутър.

Който междувременно неотклонно следваше курса си.

— Тази друга къща — в която сега е жена ви — тя също ли е в щата Мейн?

— Да.

— Тя там ли е?

— Да.

Този път имаше много по-дълга пауза. Шутър някак зловещо напомняше на Морт за компютър, който обработва голям обем информация. Най-после каза:

— Давам ви три дни.

— Много благородно от ваша страна — каза Морт.

Дългата горна устна на Шутър, се дръпна и оголи зъби, които бяха толкова равни, че не можеха да бъдат нищо друго освен протези, поръчани по пощата.

— Не се шегувай с мен, синко — каза той. — Правя всичко, каквото мога, за да сдържа гнева си, и засега успявам, но…

— Вие! — му извика Морт. — А питате ли ме мене? Това е невероятно! Идвате отникъде и отправяте кажи-речи най-сериозното обвинение, което човек може да отправи към писател, и когато ви казвам, че имам доказателство, че вие или грешите, или лъжете през проклетите си зъби, вие започвате да ми се хвалите, че сдържате гнева си! Невероятно!

Клепачите на Шутър се притвориха и той погледна лукаво изпод тях.

— Доказателство? — каза той. — Не виждам никакво доказателство. Чувам, че говорите, но говоренето не е доказателство.

— Казах ви! — изкрещя Морт. Почувства се безпомощен — като човек, който се опитва да сложи паяжина в кутия. — Обясних ви всичко това!

Шутър погледна към Морт за един дълъг момент, после се обърна и бръкна в колата си през отворения прозорец.

— Какво правите? — попита Морт със строг глас. Сега вече той почувства в тялото си прилив на адреналин, който го подготвяше за бой или полет… вероятно последното, ако Шутър бъркаше за големия пистолет, който Морт изведнъж видя във въображението си.

— Просто си взимам цигарите — каза Шутър. — Не се подмокряйте.

Извади ръката си от колата. Държеше червен пакет „Пал Мал“. Беше ги взел от арматурното табло.

— Искате ли една?

— Имам си свои — каза Морт доста сърдито и извади древния пакет „ЛМ“ от джоба под червената си фланелена риза.

Запалиха — всеки от собствения си пакет.

— Ако продължим по същия начин, ще се сбием — каза най-накрая Шутър. — Аз не го искам.

— Е, Боже мой, нито пък аз!

— Част от вас иска! — възпротиви се Шутър. Продължаваше да изучава Морт изпод спуснатите си клепачи със същото изражение на провинциална хитрост. — Част от вас иска точно това. Но не мисля, че искате да се биете просто заради мен или моя разказ. Имате някаква друга муха в главата и точно тя ви разстройва, което прави това само по-силно. Част от вас иска да се бие, но това, което не разбирате, е, че ако ние наистина се сбием, то ще продължи дотогава, докато единият или другият падне мъртъв.

Морт потърси признаци, че Шутър преувеличава за ефект, но не откри. Внезапно почувства хлад в основата на гръбначния си стълб.

— И така, давам ви три дни. Обадете се на бившата си жена и я накарайте да ви изпрати списанието с вашия разказ в него, ако има такова списание. Аз ще се върна. Разбира се, няма никакво списание — мисля, че и двамата го знаем. Но вие ми правите впечатление на човек, който има нужда от дълго и усилено мислене.

Той погледна към Морт. По лицето му се четеше строга жалост.

— Не сте вярвали, че някой въобще може да ви хване, нали? — попита той. — Наистина не сте.

— Ако ви покажа списанието, ще си отидете ли? — попита Морт. Говореше повече на себе си, отколкото на Шутър. — Смятам, че това, което наистина искам да знам, е дали въобще си струва.

Шутър рязко отвори вратата на колата и се мушна зад кормилото. Бързината, с която се движеше, се стори на Морт малко застрашителна.

— Три дни. Използвайте ги, както искате, господин Рейни.

Запали мотора. Той заработи с ниско хриптене, което показваше, че клапаните му трябва се почистят.

Въздухът в угасващия следобед се изпълни с черен маслен дим от стария ауспух.

— Правото си е право, а честното си е честно. Първото нещо е да ви поставя на място, което, както виждате, направих, и не можете да се измъкнете от тази каша така, както сте се измъквали цял живот от кашите, които сте забърквали. Това — първо.

Той погледна към Морт безизразно от страничния прозорец.

— Второто нещо — каза той — е истинската причина, заради която дойдох.

— Каква е тя? — чу Морт гласа си. Беше странно и ни най-малко не беше вбесяващо, но той усети как чувството на вина отново неумолимо пропълзява в него, като че ли наистина беше направил нещото, в което го обвиняваше този селски луд.

— Ще поговорим за това — каза Шутър и включи на скорост старото си комби. — Междувременно помислете си кое е право и кое е честно.

— Вие сте луд! — изкрещя Морт, но Шутър вече се отдалечаваше по Езерната алея към шосе 23.

Той остана да гледа, докато комбито се скри от погледа му, после бавно тръгна към къщата. Докато се приближаваше към нея, чувстваше главата си все по-празна. Гнева и страха ги нямаше. Чувстваше само студ, умора и носталгия по брака, който вече не съществуваше и който, както започваше да му се струва, никога не беше съществувал.

11

Телефонът зазвъня, когато той беше на средата на алеята, спускаща се по стръмния хълм към къщата. Морт се затича — знаеше, че няма да успее, но въпреки това тичаше и се проклинаше за глупавата реакция. Същинско куче на Павлов.

Беше отворил външната предпазна врата и се занимаваше с бравата на вътрешната, когато телефонът спря. Той влезе, затвори вратата след себе си и погледна към телефона, който стоеше на малка старинна масичка — Ейми я беше купила от някаква разпродажба. В този момент той ясно си представяше как телефонът също го гледа с обучено механично нетърпение: „Не ме питай, шефе — аз не правя новините, само ги предавам.“ — Помисли си, че трябва да си купи една от онези машинки, които приемат съобщения… или може би не. Поразмисли по-внимателно и осъзна, че телефонът едва ли беше любимата му играчка. Ако хората наистина искаха, винаги звънваха повторно.

Направи си сандвич и си сипа паница супа и тогава откри, че не му се яде.

Чувстваше се самотен, нещастен и леко възбуден от лудостта на Джон Шутър. Не се изненада много, когато разбра, че резултатът от тези чувства беше, че му се спи. Започна да хвърля замечтани погледи към канапето.

„Добре — прошепна един вътрешен глас. — Все пак запомни — можеш да бягаш, но не можеш да се скриеш. Когато се събудиш, тази гадост все още ще бъде тук.“

Самата истина, помисли си той, но междувременно всичко ще е отминало — благословено отминало. Единственото нещо, което той със сигурност можеше да каже за кратковременните решения, беше, че те са по-добри от нищо. Реши да се обади вкъщи (умът му упорито наричаше къщата в Дери дом и той подозираше, че това е обстоятелство, което няма да се промени скоро), да помоли Ейми да извади броя на „Списание за мистерии на Елъри Куин“, в който беше „Сезон за сеитба“, и да го изпрати с бърза поща. После да се отпусне на канапето за час-два. Да стане горе-долу в седем часа, да отиде в кабинета си освежен и да попише още малко глупости.

„И всичко, което напишеш, ще са глупости, ако си с това предубеждение“ — го упрекна вътрешният глас.

— Разкарай се! — Морт го каза на глас — едно от малкото предимства да живееш сам — поне можеш да говориш със себе си на висок глас, без никой да се чуди дали не си полудял или нещо подобно.

Вдигна телефона и набра номера в Дери. Чу обичайните щракания на междуградската връзка и после най-досадния от всички телефонни звуци: сигнала „ту-ту-ту“ — заето. Ейми говореше с някого, а когато се заемеше с това, разговорът можеше да трае с часове. Дори с дни.

— О, по дяволите! — извика Морт и трясна слушалката обратно върху вилката — с такава сила, че звънецът леко дрънна.

И така — сега какво, човече?

Предполагаше, че може да се обади на Изабел Фортин, съседката на отсрещната страна на улицата, но това изведнъж му се видя много трудно, пък и твърде мъчително. Изабел беше вече толкова подробно запозната с раздялата им с Ейми, че само оставаше да започне да снима домашни филми. Освен това минаваше вече пет часът — списанието не можеше да се придвижи по пощенския канал между Дери и Ташмор преди утре сутринта, независимо в колко часа тази вечер щяха да го пуснат. Щеше да се опита да се обади на Ейми по-късно и ако телефонът в къщата пак бъдеше зает (може би Ейми още щеше да води същия разговор), чак тогава щеше да звънне на Изабел, за да предаде съобщението. В момента песента на сирените, с която го зовеше канапето в дневната беше твърде силна й не можеше да й устои.

Морт издърпа контакта на телефона — който и да се беше опитвал да му се обади, докато той слизаше по алеята, трябваше да бъде така добър да почака още малко — благодаря — и влезе в дневната.

Подпря възглавниците в обичайното им положение — една под главата и една под врата — и погледна към езерото, където слънцето залязваше в края на дълга, красива златна пътека.

„Никога не съм се чувствал така самотен и така ужасно зле“ — помисли си той малко учудено. После клепачите му бавно се затвориха върху леко зачервените очи и Морт Рейни, на когото все още предстоеше да открие какво означава истински ужас, заспа.

12

Сънува, че е в класна стая.

Беше позната класна стая, въпреки че не можеше да каже защо. Беше в класната стая с Джон Шутър. Шутър държеше пазарска чанта, преметната през едната си ръка. Извади от чантата един портокал и го подхвърли няколко пъти. Гледаше към Морт, но не точно в Морт — погледът му беше фиксиран върху нещо зад рамото му. Морт се обърна и видя въгленочерна стена, черна дъска и врата с горно прозорче на фигури. След миг успя да разчете отзад напред написаното върху стъклото на фигури. Там беше написано:

ДОБРЕ ДОШЛИ В УЧИЛИЩЕТО НА СИЛНИТЕ УДАРИ

По-лесно беше да прочете написаното на черната дъска. То гласеше:

СЕЗОН ЗА СЕИТБА

Разказ от Мортън Рейни

Изведнъж нещо изфуча над рамото на Морт и за малко не улучи главата му. Портокалът. Понеже Морт се отдръпна, портокалът удари черната дъска, разпука се със звук на гнило и се размаза — кървав — върху надписа.

Той се обърна към Шутър.

— „Стига де!“ — извика той с треперещ, възмутен глас.

Шутър отново бръкна в чантата си.

— Какво има? — попита Шутър със спокойния си, строг глас. Не познавате ли кървавите портокали, когато ги видите? Какъв писател сте?

И хвърли още един. Той се размаза — пурпурночервен — върху името на Морт и бавно се застича по дъската.

— Стига! — изкрещя Морт, но Шутър бавно, неумолимо бръкна в чантата още веднъж. Дългите му пръсти, целите в белези, потънаха в кората — на портокала, който извади — по кората на портокала на розови капки потече кръв.

— Стига! Стига! Моля! Стига! Ще призная, ще призная всичко, всичко, само спрете! Всичко, само спрете! Само…

13

„… спрете, само спрете…“ Той падаше.

Хвана се за ръба на канапето точно навреме, за да се спаси от кратко и може би болезнено падане върху пода на дневната. Претърколи се към гърба на канапето и просто остана да лежи така за момент, стиснал здраво възглавниците. Трепереше, мъчеше се да хване изплъзващия се край на съня.

Нещо за класна стая, кървави портокали и силни удари. Дори това изчезваше, а останалото вече беше изчезнало. Каквото и да беше, то беше истинско. Прекалено истинско.

Най-сетне отвори очи, но не можеше да види почти нищо — беше спал до късно след залез. Беше ужасно вдървен, особено в основата на врата, и подозираше, че беше спал поне четири часа, може би пет. Опипом внимателно стигна до ключа на лампата, без да бутне осмоъгълната масичка за кафе, покрита със стъкло (беше убеден, че тя е почти разумна и може да променя леко положението си, когато се стъмни, за да го удря по глезените), и после влезе в предния хол, за да се опита отново да се обади на Ейми. Погледна часовника си. Десет и четвърт. Беше спал повече от пет часа… и това не му беше за първи път. Но такива случаи после не му се отразяваха в мятане и въртене по цяла нощ. Ако съдеше по досегашния си опит, щеше да заспи веднага, щом главата му допре възглавницата в спалнята.

Вдигна телефона, за момент остана озадачен от мъртвата тишина в ухото си, после си спомни, че беше извадил отровния зъб на това проклето животно. Прекара жицата през пръстите си, докато стигне до щепсела, обърна се, за да го включи… и спря. От мястото, на което беше, можеше да погледне през прозорчето вляво от вратата. През него се виждаше под ъгъл задната веранда, където вчера тайнственият и неприятен господин Шутър беше оставил ръкописа си, затиснат с камък. Виждаше се сандъкът за боклук и върху него имаше нещо — всъщност две неща. Едно бяло нещо и едно тъмно нещо. Тъмното нещо изглеждаше отвратително — в продължение на една ужасяваща секунда Морт помисли, че там се е свил гигантски паяк.

Пусна телефонния шнур и бързо включи лампата на верандата. После измина дълго време — не знаеше точно колко дълго и не искаше да знае, — през което просто не беше способен да направи друго движение.

Бялото нещо беше лист хартия — съвършено обикновен лист машинописна хартия 21 на 30 сантиметра. Въпреки че сандъкът за боклук беше поне на пет метра от мястото, където стоеше, няколкото думи на листа бяха написани с големи букви и той можеше лесно да ги прочете. Помисли си, че Шутър трябва да е използвал молив с изключително мек графит или парче въглен за рисуване. „ПОМНИ. ИМАШ 3 ДНИ. — гласеше съобщението. — АЗ НЕ СЕ ШЕГУВАМ.“

Черното нещо беше Бъмп. Шутър явно беше извил врата на котарака, след което го беше приковал към капака на сандъка за боклук с отвертка от собственото сандъче с инструменти на Морт.

14

Не успя да разбере как излезе от парализата, която го беше обхванала. В един момент той стоеше замръзнал в хола до масичката на телефона, гледаше към добрия стар, Бъмп, от чийто гръден кош сякаш беше пораснала дръжка на отвертка — там, където имаше бяло петно рошава козина, която Ейми обичаше да нарича „лигавник“. В следващия миг стоеше по средата на верандата, а студеният нощен въздух го щипеше през тънката риза. Опитваше се да гледа едновременно на всички страни.

Успя да се овладее. Шутър си беше отишъл, разбира се. Затова беше оставил бележката. А и Шутър не приличаше на този тип луди, които биха се наслаждавали на очевидния страх и ужас, обхванал Морт. Беше луд, наистина, но от съвсем друг сорт. Просто беше използвал Бъмп, използвал го беше за действие срещу Морт точно така, както фермер би използвал лост, за да изкара тежък камък от нивата. В това нямаше нищо лично — беше просто работа, която трябваше да се свърши.

После си помисли как изглеждаха очите на Шутър този следобед и силно потрепери. Не, беше лично, и още как. Беше лично във всяко отношение.

— Той вярва, че съм го направил — прошепна Морт към студената нощ в западен Мейн, а думите излизаха на накъсани порции, отхапани от тракащите му зъби. — Това лудо копеле наистина вярва, че съм го направил.

Доближи се до сандъка за боклук и стомахът му се преобърна като куче акробат. По челото му изби студена пот. Не беше сигурен дали трябва да свърши това, което трябваше да се свърши. Главата на Бъмп беше увиснала силно наляво, което му придаваше комичен питащ вид. Зъбите му — малки, равни и остри като игли, бяха оголени. Около острието на отвертката, на мястото, където тя беше влязла в

(лигавника)

гръдния му кош, имаше кръв, но немного. Бъмп беше дружелюбна котка — Шутър се беше доближил до него и Бъмп не бе избягал. И Шутър е направил точно това, помисли си Морт и обърса нездравата пот от челото си. Вдигнал е котката, строшил е врата й между пръстите си като клечка за зъби и после я е приковал към полегатия капак на сандъка за боклук — всичко това, докато той беше спал — ако не със съня на праведник, то със съня на беглец.

Морт смачка листа хартия, пъхна го в задния си джоб, после постави ръка върху гърдите на Бъмп. Тялото, което още не беше се вдървило и дори не беше съвсем изстинало, помръдна под ръката му. Стомахът му се преобърна отново, но той успя да се хване с другата ръка за жълтата пластмасова дръжка на отвертката и да я издърпа.

Хвърли отвертката на верандата и вдигна бедния Бъмп в дясната си ръка като парцал. Стомахът му беше в състояние на свободно падане — просто се преобръщаше и преобръщаше. Морт вдигна единия от двата капака на сандъка за боклук и го закрепи с подпората, която предпазваше тежкия капак да не се стовари върху ръцете или главата на този, който изхвърляше боклука. В сандъка имаше три кофи. Морт повдигна капака на средната и внимателно сложи в нея тялото на Бъмп. То се свлече върху някаква маслиненозелена найлонова торба и я покри като кожена наметка.

Обзе го внезапна ярост към Шутър. Ако в този миг Шутър се появеше на алеята, Морт щеше да се нахвърли върху него, без да се замисли — да го повали на земята и ако може, да го удуши.

„Спокойно — това наистина е заразително.“

Може би беше. Но май не го интересуваше. Шутър не само беше убил единствения му другар в тази самотна октомврийска къща край езерото — беше го направил, докато Морт спеше, и то по такъв начин, че добрият стар Бъмп беше станал отвратителен — просто да ти се доповръща.

И най-тежкото — беше принуден да сложи любимата си котка в кофата за отпадъци като непотребен боклук.

„Утре ще го погреба. На полянката вляво от къщата. С изглед към езерото.“

Да, но тази нощ Бъмп щеше да лежи в унизително положение върху найлоновата торба в сандъка за отпадъци, защото някакъв човек — някакво лудо копеле — се беше оказал тук и на този човек му се беше зловидял разказ, за който Морт Рейни не беше и помислял поне през последните пет години. Човекът беше луд и заради това Морт се боеше да погребе Бъмп тази нощ, защото — с бележка или без бележка, Шутър можеше да е наблизо.

„Искам да го убия. И ако това лудо копеле още нахалства, може би просто ще се опитам да го направя.“

Той влезе вътре, тръшна вратата и я заключи. После нарочно се разходи из цялата къща, за да заключи всички врати и прозорци. Когато го направи, се върна до прозореца, който гледаше към верандата, и замислено се взря навън, в тъмнината. Виждаше отвертката, която лежеше върху дъските, и тъмната кръгла дупка, която беше направило острието, когато Шутър го беше забил в десния капак на сандъка за боклук.

Внезапно си спомни, че се беше канил пак да се обади на Ейми.

Пъхна щепсела в контакта. Бързо набра номера — пръстите му бързо натискаха старите, познати бутони, които бяха сякаш част от дома му — и се зачуди дали трябва да каже на Ейми за Бъмп.

След предварителните щраквания настана неестествено дълга пауза. Тъкмо щеше да затвори, когато се чу едно последно щракване — толкова високо, че беше почти удар, — последвано от глас на автомат, който му каза, че номерът, който е набрал, не работи.

— Чудесно — промълви той. — Какво си направила, Ейми, по дяволите? Използвала си го до счупване?

Натисна бутона за изключване. Помисли си, че все пак ще трябва да се обади на Изабел Фортин, и докато напрягаше паметта си за номера й, телефонът иззвъня в ръката му.

До този миг не беше осъзнал колко беше блокирал. Нададе лек, дрезгав вик и отстъпи назад, изпусна телефонната слушалка на пода и после почти се препъна в проклетата пейка, която Ейми беше купила и поставила до масичката с телефона — пейка, която абсолютно никой никога не беше използвал, включително и самата Ейми.

Протегна ръка и се хвана за библиотеката, за да не падне. После грабна телефона и каза:

— Ало? Ти ли си, Шутър? — Защото в този момент, когато изглеждаше, че целият свят бавно, но сигурно, се обръщаше с главата надолу, той не можеше да си представи кой друг може да бъде.

— Морт? — Беше Ейми и почти крещеше. Той добре познаваше този тон от последните две или три години от брака им. Беше или безпокойство, или бяс — по-вероятно второто. — Морт, ти ли си? Ти ли си, за Бога? Морт? М…

— Да, аз съм — каза той. Внезапно се почувства изтощен.

— Къде си, по дяволите? Опитвам да ти се обадя от три часа!

— Спях — каза той.

— Извадил си щепсела. — Тя говореше с изморен, но обвиняващ тон на човек, на когото всичко му е ясно. — Е, този път си избрал страхотно време, за да го направиш, браво.

— Опитвах се да ти се обадя около пет…

— Бях при Тед.

— Е, там имаше някой — каза той. — Може би…

— Какво искаш да кажеш с това „имаше някой“? — попита тя бързо като камшичен удар. — Кой е бил там?

— По дяволите, откъде мога да знам, Ейми? Ти си тази, която живее в Дери, не помниш ли? Ти в Дери, аз в Ташмор. Всичко, което знам, е, че когато се опитах да ти се обадя, линията беше заета. Ако си била у Тед, то предполагам, че Изабел…

— Аз все още съм у Тед — каза тя и сега гласът й беше странно безизразен. — Предполагам, че за известно време ще остана у Тед, искам или не искам. Някой е изгорил къщата ни, Морт. Някой я е изгорил до основи. — И изведнъж Ейми се разплака.

15

Той се беше съсредоточил върху Шутър толкова, че непосредственото му предположение, докато стоеше безмълвен в хола на единствения им останал дом, притискаше слушалката до ухото си, беше, че я е изгорил Шутър. Мотиви? Ами, разбира се, господин полицай. Той е изгорил къщата — реставрирана къща във викториански стил на стойност около 800 000 долара, за да се избави от едно списание. По-точно — „Списание за мистерии на Елъри Куин“, юнския брой от 1980.

Но можеше ли да бъде Шутър? Сигурно не. Разстоянието между Дери и Ташмор беше повече от сто мили, а тялото на Бъмп беше още топло и меко, кръвта по острието на отвертката беше лепкава, но още не беше изсъхнала.

„Ако е побързал…

О, престани вече. Съвсем скоро ще обвиняваш Шутър за развода си и ще мислиш, че проспиваш шестнайсет часа от всеки двайсет и четири, защото Шутър е сложил луминал в храната ти. А след това? Може да започнеш да пишеш писма до вестниците и да твърдиш, че кокаиновият крал на Америка е джентълменът от Кучи гъз, щата Мисисипи, на име Джон Шутър. Че той е убил профсъюзния лидер Джими Хофа, а също и че той е прословутият втори човек, стрелял в Кенеди от затревеното възвишение през ноември 1963. Този човек е луд, добре… но мислиш ли наистина, че е пропътувал сто мили на север и е унищожил проклетата ти къща, за да убие едно списание? Особено когато екземпляри от това списание трябва да се намират по цяла Америка? Мисли сериозно.“

Но все пак… ако е побързал…

Не. Беше смешно. Но Морт изведнъж осъзна, че няма да е в състояние да покаже на този човек проклетото доказателство. Така излизаше. Освен ако…

Кабинетът беше в задната част на къщата — бяха направили кабинет от това, което някога беше било таван над помещението за каретите.

— Ейми — каза той.

— Толкова е ужасно! — изплака тя. — Бях у Тед и Изабел се обади… каза, че там има поне петнайсет пожарни… водни струи… тълпи… зяпачи… сеирджии… знаеш колко мразя, когато идват всякакви и зяпат къщата, дори и когато не гори…

Той прехапа бузите си от вътрешната страна до болка, за да потисне дивия изблик на смях. Да се засмее сега би било най-лошото, най-жестокото нещо, което би могъл да направи, защото той наистина знаеше. Това, че беше успял в избрания от него занаят след дълги години борба, беше за него нещо голямо и удовлетворяващо; понякога се чувстваше като човек, който е проправил пътя си през опасна джунгла, където повечето други авантюристи са загинали, и така е спечелил чудесна награда. Ейми се радваше за него — поне в началото, — но за нея имаше и горчива страна — загубата на самостоятелността й не само като личност, но и като отделна личност.

— Да — каза той колкото можеше по-спокойно, все още захапал бузите си, за да се предпази от напушващия го смях. Ако се засмееше, щеше да се засмее на идиотския й избор на фрази, но тя нямаше да го разбере по този начин. Толкова често през прекараните заедно години беше разбирала неправилно смеха му. — Да, знам, мила. Кажи ми какво се е случило.

— Някой е изгорил къщата ни! — извика Ейми през сълзи. — Това се е случило!

— Всичко ли е изгоряло?

— Да. Така каза шефът на пожарната. — Той я чуваше как хълца, опитва се да се овладее и после сълзите й отново рукват. — Тя е и-изгоряла до о-о-основи!

— Дори и кабинетът ми?

— Точно оттам е за-започнало — подсмъркна тя. — Поне шефът на пожарната каза, че мислят така. А това съвпада и с думите на Пати.

— Пати Чемпиън?

Семейство Чемпиън живееше в къщата отдясно — двата двора бяха разделени от редица от тисови дървета, които с течение на годините бавно подивяваха.

— Да. Секунда, Морт.

Той чу как тя издуха носа си. Когато отново взе слушалката, изглеждаше по-съсредоточена.

— Пати разхождала кучето си. Точно тя извикала пожарникарите. Било малко, след като се стъмнило. Отминала къщата ни и видяла кола, паркирана под входната арка. После чула трясък отвътре и видяла пламък в големия прозорец на кабинета ти.

— Видяла ли е каква е била колата? — попита Морт. Почувства как му призлява. След като осъзна новината, случаят Джон Шутър започна да му изглежда нищожен. Не беше само проклетият брой на СМЕК — там бяха почти всичките му ръкописи — както тези, които беше публикувал, така и недовършените плюс повечето от първите му издания, чуждестранните му издания, подарените му екземпляри.

О, но това беше само началото. Бяха изгубили книгите си — почти четири хиляди тома. Сигурно са изгорели всички дрехи на Ейми — ако унищоженото е толкова много, колкото беше казала, а античните мебели, които беше събирала — понякога с негова помощ, но най-вече сама — сега бяха пепел и сгурия. Бижутата й и личните му документи — застрахователни полици и така нататък — сигурно бяха наред (сейфът, скрит зад килера на горния етаж, беше огнеупорен), но турските килими сто на сто бяха пепел. Стотиците видеоленти — разтопени бучки пластмаса, аудио-визуалната апаратура… дрехите му… снимките им — хиляди…

Мили Боже, а първото нещо, за което беше помислил, беше това проклето списание.

— Не — каза Ейми в отговор на въпроса, който той почти беше забравил, когато осъзна колко огромни са личните му загуби, — не може да каже каква е била колата. Каза, че мисли, че някой е използвал коктейл „Молотов“[1] или нещо подобно. Защото огънят е пламнал в прозореца веднага след звука от счупване на стъкло. Каза, че тръгнала по алеята и тогава кухненската врата се отворила и навън изтичал мъж. Бруно започнал да лае по него, но Пати се уплашила и го задържала, въпреки че каза, че почти изтръгнал каишката от ръката й. После мъжът се качил на колата и я запалил. Включил фаровете и Пати каза, че почти я заслепили. Вдигнала ръка, за да предпази очите си, а колата просто изревала и излязла от арката… така каза… а тя се притиснала с гръб към предната ни ограда и задържала Бруно колкото сила има, та онзи да не го прегази. После той завил по алеята и подкарал по улицата много бързо.

— И не е могла да види каква е била колата?

— Не. Първо било тъмно, а после, когато огънят започнал да свети през прозореца на кабинета ти, фаровете я ослепили. Изтичала у тях и се обадила на пожарната. Изабел каза, че дошли бързо, но знаеш колко е… беше… стара къщата ни… и колко бързо гори сухото дърво… особено ако е полято с бензин…

Да, знаеше. Стара, суха, пълна с дърво, къщата беше светлата мечта на подпалвача. Но кой? Ако не Шутър, кой! Ужасната новина, която дойде като капак на събитията през деня, като отвратителен десерт след отегчаващо ядене, почти беше парализирала способността му да мисли.

— Той каза, че било вероятно бензин… имам предвид шефа на пожарната… Той пристигнал там пръв, после дойде полицията и непрекъснато ми задаваха въпроси, Морт, най-много за тебе… за това какви врагове може да имаш… врагове… и аз казах, че не мисля, че можеш да и-имаш някакви врагове… опитах се да отговоря на всичките му въпроси…

— Сигурен съм, че си направила всичко, което е трябвало — каза той меко.

Тя продължи, сякаш не го беше чула — говореше задъхано и на пресекулки, като телеграфист, който съобщава последната новина на висок глас веднага, след като тя излезе от апарата.

— Дори не знаех как да им кажа, че сме разведени… и, разбира се, те не знаеха… накрая Тед им каза… Морт… Библията на майка ми… тя беше на нощното шкафче в спалнята… в нея имаше снимки на семейството ми… и… и това беше единственото нещо… единственото нещо, което имах от нея… — Гласът й потъна в жалки хлипове.

— Ще дойда сутринта — каза той. — Ако тръгна в седем, ще стигна в девет и половина. Може би в девет — сега, през есента няма голямо движение. Къде ще останеш тази вечер? У Тед?

— Да — каза тя, подсмърчайки. — Знам, че не го харесваш, Морт, но не знам какво щях да правя без него тази вечер… как щях да се оправя с това… нали ме разбираш… всичките им въпроси…

— Тогава се радвам, че е с тебе — каза той твърдо. Хладнокръвието и цивилизоваността в гласа му наистина бяха поразителни. — Пази се. Имаш ли си таблетки? — През последните шест години от брака им й бяха предписвали успокояващи, но тя ги беше взимала само когато трябваше да лети със самолет или, спомни си Морт, когато той трябваше да изпълнява някакви обществени задължения. Такива, които изискваха присъствието на Благоверната съпруга.

— Те бяха в аптечката — каза тя мрачно. — Няма значение. Не съм разстроена. Само сърцето ме боли.

Морт понечи да й каже, че според него това е едно и също, но реши да не го прави.

— Ще дойда колкото мога по-скоро — каза той. — Ако мислиш, че е по-добре, ако дойда нощес…

— Не — каза тя. — Къде да се срещнем? У Тед?

Изведнъж, неволно, той видя ръката си и ключа, взет от камериерката. Видя как ключът се превърта в ключалката на вратата на мотелската стая. Видя как вратата се отваря. Видя изненаданите лица над чаршафа — отляво на Ейми, отдясно на Тед Милнър. Обикновено ондулираната коса на Тед сега стърчеше във всички посоки след съня — заприлича му на Алфалфа от старите комикси „Малките негодници“. Фъндъците върху рошавата глава за пръв път му придаваха човешки вид, поне за Морт. Видя слисването им и голите им рамене. И изведнъж, почти без да иска, си помисли: „Жена, която би откраднала любовта ти, когато любовта ти е наистина всичко, което имаш…“

— Не — каза той, — не у Тед. Какво ще кажеш за малкото кафе на улица „Уитчам“?

— Сама ли да дойда? — Гласът й не звучеше сърдито, но беше готова да се разсърди. „Колко добре я познавам — помисли си той. — Всеки ход, всяко повишаване и понижаване на гласа й, всеки израз. И колко добре ме познава тя.“

— Не — каза той. — Вземи и Тед. Нямам нищо против. — Не че нямаше, но можеше да го преживее. Замисли се.

— Значи в девет и половина — каза тя и той долови в гласа й известно отстъпление. — В „Марчман“.

— Така ли се казва?

— Да. „Ресторант Марчман“.

— Добре. Девет и половина или малко по-рано. Ако стигна пръв, ще направя белег с тебешир на вратата…

— … а ако аз стигна първа, ще го изтрия — завърши тя старата закачка и двамата прихнаха. Морт усети, че дори и смехът го наранява. Прекалено добре се познаваха. Не беше ли това целта на всичките тези години заедно? И не беше ли това причината да се почувстваш толкова ужасно наранен, когато откриеш, че тези години не само могат да свършат, но и че наистина са свършили?

Внезапно помисли за бележката, която беше намерил — пъхната под една от дъските на сандъка за боклук — „ПОМНИ, ИМАШ 3 ДНИ. АЗ НЕ СЕ ШЕГУВАМ“. Понечи да каже: „И аз имах тук една малка неприятност, Ейми.“ — И веднага разбра, че не може да прибави и това към сегашната й тежест. То си беше негова неприятност.

— Ако се беше случило по-късно, поне ти щеше да спасиш нещата си — каза тя. — Не ми се мисли за всичките ръкописи, които сигурно си загубил, Морт. Ако беше купил огнеупорните чекмеджета, когато Хърб ти ги предложи, може би…

— Не мисля, че има значение — каза Морт. — Взех ръкописа на новия роман тук с мен. — Беше го взел. Всичките четиринайсет скапани, тъпи страници. — По дяволите останалите. Ще се видим утре, Ейми. Аз…

(те обичам)

Стисна устни, за да не го каже. Нали бяха разведени. Можеше ли още да я обича? Изглеждаше почти перверзно. И дори да я обичаше, имаше ли някакво право — да го каже?

— Страшно съжалявам — каза той.

— Аз също, Морт. Толкова много съжалявам. — Тя отново се разплака. Той чу, че някой — жена, може би Изабел Фортин — я успокоява.

— Поспи малко, Ейми.

— И ти.

Морт затвори телефона. Изведнъж къщата му се видя много по-тиха, отколкото всяка друга нощ, която беше прекарвал тук сам — не се чуваше нищо освен шепота на нощния вятър под стрехите и много далече вик на гмурец от езерото. Морт извади бележката от джоба си, изглади я и я прочете отново. Бележка — нещо, което трябва да се пази за полицията. Всъщност нещото, което не трябва дори да докосваш, докато полицията не го фотографира и не го изследва със своите магии. Всъщност — моля, да бият барабани и да засвирят фанфари — ВЕЩЕСТВЕНО ДОКАЗАТЕЛСТВО.

„Е, майната й“ — помисли си Морт и отново смачка бележката. Никаква полиция. Дейв Нюсъм, местният полицай, по обяд сигурно трудно си спомняше какво е ял на закуска, а пък той не виждаше смисъл да се обажда било на областния шериф, било на щатската полиция. Все пак не беше извършено покушение върху живота му — вярно, котката му беше убита, но котката не е човек. А на фона на съкрушителната новина на Ейми Джон Шутър просто вече не изглеждаше толкова важен. Той беше един от Лудите, беше пчела под шапката му и можеше да бъде опасен, но Морт се чувстваше все по-склонен да се опита сам да се оправи с тази работа, та дори Шутър и да беше опасен. Особено ако беше опасен.

Къщата в Дери беше станала по-важна от Джон Шутър и идиотските идеи на Джон Шутър. Беше по-важна дори и от това, кой е извършителят — Шутър или някой друг смахнат, направил го било от завист, било от лудост, било и от двете. Къщата и Ейми. Тя явно беше разстроена и щеше да е по-добре и за двамата, ако той я утешеше, доколкото може. Може би тя дори би…

Не искаше да си мисли какво би могла да направи Ейми. По този път не виждаше нищо друго освен болка. По-добре беше да повярва, че този път е затворен завинаги.

Влезе в спалнята, съблече се и си легна с ръце зад главата. Гмурецът извика отново — отчаян и далечен. Морт отново осъзна, че Шутър може би е отвън, че се прокрадва през градината с бледото си кръгло лице под старата черна шапка. Шутър беше луд и въпреки че беше убил Бъмп с голи ръце и го бе пробол с отвертка, това не изключваше възможността да има и пистолет.

Но Морт не мислеше, че Шутър е отвън — въоръжен ли не.

„Да се обадя — помисли си той. — Трябва да се обадя най-малко на два телефона по пътя за Дери. На Грег Карстерс и на Хърб Крийкмор. Прекалено е рано да им се обадя оттук, ако тръгна в седем, но мога да използвам някой от автоматите в Огъста…“

Обърна се на една страна и си помисли, че след всичко случило се няма да може да заспи дълго време… и после сънят го заля с мека, тъмна вълна, и ако някой дойдеше да го гледа как спи, той изобщо нямаше да усети.

[1] Бутилка, пълна със запалителна течност. — Б.пр. ↑

16

Будилникът го събуди в шест и петнайсет. Отне му половин час да погребе Бъмп в песъчливата поляна между къщата и езерото и към седем вече пътуваше — точно както беше планирал. Беше минал десет мили от пътя и се насочваше към Меканик Фолс — оживено място, което се състоеше от текстилна фабрика, закрита през 1970, пет хиляди души и жълто мигащ светофар на кръстовището между пътища 23 и 7 — когато забеляза, че горивото на стария му буик се свършва. Отби в бензиностанцията „Шеврон“ на Бил, като се проклинаше, че не беше погледнал стрелката, преди да потегли — ако беше минал през Меканик Фолс, без да забележи колко малко гориво му е останало, щеше да му се наложи да направи доста дълга разходка и в резултат да закъснее за срещата с Ейми.

Отиде до автомата на стената, докато бензинджията пълнеше бездънния търбух на буика. Извади опърпаното си тефтерче с адреси от левия заден джоб и набра номера на Грег Карстерс. Помисли си, че толкова рано наистина ще успее да го хване и беше прав.

— Ало?

— Здравей, Грег — Морт Рейни.

— Здравей, Морт. Май имаш неприятности в Дери, а?

— Да — каза Морт. — Показаха ли го в новините?

— Канал 5.

— Как изглеждаше?

— Какво да изглежда? — отговори Грег. Морт потрепери… но ако трябваше да го чуе от някого, радваше се, че го чува от Грег Карстерс. Грег беше дружелюбен, дългокос бивш хипи, който се беше приобщил към някаква религиозна секта — май че последователи на Сведенборг — скоро след Уудсток. Имаше жена и две деца — едното на седем, другото на пет години, и доколкото Морт можеше да прецени, цялото семейство беше спокойно като самия Грег. Беше дотолкова свикнал с леката му, но постоянна усмивка, че в малкото случаи, когато я нямаше, Грег му изглеждаше като без дрехи.

— Толкова ли е зле, а?

— Да — каза просто Грег. — Станало е със скоростта на ракета. Наистина съжалявам.

— Благодаря. Сега съм на път за там, Грег. Обаждам се от Меканик Фолс. Можеш ли да ми направиш една услуга, докато ме няма?

— Ако имаш предвид дъските, мисля, че ще са готови към…

— Не, не дъските. Нещо друго. Тук обикаля някакъв тип, безпокои ме от два-три дни. Смахнат. Заявява, че съм му откраднал разказа, който бил написал преди шест или седем години. Когато му казах, че съм написал моя вариант на същия разказ преди времето, за което твърди, че е написал своя, и му обясних, че мога да го докажа, той се побърка. Надявах се, че вече няма да го видя, но нямах късмет. Снощи, докато спях на канапето, той е убил котката ми.

— Бъмп? — Гласът на Грег звучеше стреснато — реакция, която се равняваше на гръмогласна изненада за всеки друг. — Убил е Бъмп?

— Точно така.

— Говори ли с Дейв Нюсъм за това?

— Не, и не искам. Искам да се оправя сам, ако мога.

— Този тип не ми прилича много на пацифист, Морт.

— Да убиеш котка съвсем не е като да убиеш човек — каза Морт. — Мисля, че може би мога да се оправя с него по-добре от Дейв.

— Е, може и да си прав — съгласи се Грег. — Дейв стана малко по-бавен, откакто мина седемдесетте. Какво мога да направя за тебе, Морт?

— Бих искал да знам къде е отседнал този човек, това първо.

— Как му е името?

— Не знам. Името върху разказа, който ми показа, е Джон Шутър, но после той почна да хитрува на тази тема, каза ми, че било псевдоним. Мисля, че и звучи като псевдоним. Във всички случаи, ако е отседнал в местния мотел, не вярвам да се е регистрирал под същото име.

— Как изглежда?

— Висок около един и осемдесет, на четирийсет и няколко години. Обветрено лице — бръчки от слънцето около очите и бръчки, които слизат от ъгълчетата на устата, като че ли устата му е в скоби.

Докато говореше, лицето на „Джон Шутър“ изплува в съзнанието му с нарастваща яснота — като лицето на дух, който плува по кривата повърхност на кристалната топка на медиум. Морт почувства, как китките му настръхват и леко потрепери. Гласът в средата на мозъка му продължаваше да мълви, че той или прави грешка, или нарочно заблуждава Грег. Шутър беше опасен, и то много. Не беше необходимо човек да види какво бе направил с Бъмп, за да го разбере. Той го беше видял лично у Шутър вчера следобед. Защо тогава се правеше на герой?

„Защото така — отговори друг, по-дълбок глас с някаква опасна твърдост. — Просто защото така, и това е.“

Гласът в средата на мозъка му отново заговори разтревожено:

„Мислиш ли да му направиш нещо лошо? Затова ли правиш всичко? Мислиш ли да му направиш нещо лошо?“

Но дълбокият глас не искаше да отговори. Беше замлъкнал.

— Прилича на половината от тукашните фермери — каза Грег със съмнение.

— Е, има и още няколко други неща, които ще ти помогнат да го намериш — каза Морт. — Първо, той е южняк — има акцент, който се усеща от цяла миля. Носи голяма черна шапка — филцова, мисля с кръгла периферия. Прилича на квакерска. И кара сив форд комби от началото или средата на шейсетте. С номер от щата Мисисипи.

— Добре, така вече става. Ще попитам. Ако е в околността, все някой ще знае къде е. През това време на годината номерата от друг щат се забелязват.

— Знам. — Изведнъж през ума му мина още нещо. — Може да започнеш, като питаш Том Грийнлиф. Вчера тъкмо приказвах с този Шутър на Езерната алея, на около половин миля северно от къщата ми. Том мина покрай нас с джипа. Махна ни и ние двамата му махнахме. Трябва чудесно да го е разгледал.

— Добре. Сигурно ще го видя в магазина на Бауи към десет, когато вляза за чашка кафе.

— Шутър също е бил там — каза Морт. — Знам, защото спомена за стойката с книги. Тя е от онези, старите.

— И ако намеря следите му, какво?

— Нищо — каза Морт. — Не прави нищо. Ще ти се обадя довечера. Утре вечер трябва да се върна в къщата край езерото. Не знам какво ще правя в Дери, по-дяволите, освен да се ровя в пепелта.

— Как е Ейми?

— Тя си има любовник — каза Морт. Помъчи се гласът му да не прозвучи грубо, но въпреки това той прозвуча точно така. — Да си решават двамата.

— О, съжалявам.

— Няма нищо — каза Морт. Погледна напред към колонките и видя, че бензинджията беше напълнил резервоара му и сега миеше предното стъкло на буика — гледка, на която не беше очаквал да стане свидетел отново през живота си.

— Да се оправиш с този тип сам… наистина ли си сигурен, че искаш точно това?

— Да. Мисля, че да — каза Морт.

Поколеба се — изведнъж разбра какво притесняваше Грег: мислеше, че ако намери мъжа с черната шапка и в резултат на това на Морт му се случи нещо, ще бъде отговорен.

— Слушай, Грег, ако искаш, можеш да дойдеш, докато говоря с този тип.

— Най-добре ще е — каза с облекчение Грег.

— Той иска доказателство — каза Морт, — така че ще трябва да му го намеря.

— Но ти каза, че имаш доказателство.

— Да, но той не повярва на думите ми. Смятам, че трябва да му го навра в лицето, за да го накарам да ме остави на мира.

— О — Грег се позамисли. — Този тип е луд, нали?

— Да, луд е.

— Е, ще видя дали мога да го намеря. Звънни ми довечера.

— Добре. И благодаря, Грег.

— Няма нищо. Промяната е добра колкото почивката.

— Така казват.

Каза довиждане на Грег и си погледна часовника. Наближаваше седем и половина — още беше твърде рано да се обади на Хърб Крийкмор, освен ако не искаше да го вдигне от леглото, а не беше толкова спешно. Щеше да му се обади от Огъста. Върна се до буика, пъхна в джоба си тефтерчето с адресите и извади портфейла си. Попита бензинджията колко му дължи.

— Двайсет и два и петдесет с намалението за плащане в брой — каза момчето и го погледна плахо. — Дали не бихте ми дали автограф, господин Рейни? Чел съм всичките ви книги.

Това го накара да се замисли отново за Ейми — тя ужасно мразеше ловците на автографи. Морт също не ги разбираше, но те изобщо не го притесняваха. Виж, за нея те вероятно олицетворяваха един аспект от живота им, който тя намираше за все по-омразен. Към края той беше се свивал вътрешно всеки път, когато някой му задаваше този въпрос в присъствието на Ейми. Понякога почти четеше мислите й: „Ако ме обичаш, защо не ги СПРЕШ.“ — Но как? Работата му беше да пише книги, които хората като това момче обичаха да четат… или поне така го разбираше. Когато успяваше, те му искаха автографи.

Надраска името си на гърба на една квитанция (момчето все пак наистина беше измило предното му стъкло) и осъзна, че щом Ейми го беше обвинявала, че прави нещо, което те харесват (според него тя до известна степен го правеше несъзнателно), значи беше виновен. Но какво чак толкова — той просто си беше такъв.

Което си е право, право си е — точно както беше казал Шутър. А което си е честно, си е честно. Качи се в колата и потегли към Дери.

17

Плати таксата от седемдесет и пет цента на градския паркинг в Огъста и спря до телефоните отсреща. Денят беше слънчев, мразовит и ветровит — вятърът идваше от югозапад, откъм Личфийлд и минаваше направо, без пречки по пътя си, през откритата равнина чак до паркинга край магистралата. Беше толкова силен, че очите на Морт се насълзиха. Все пак му беше приятно. Почти усещаше как вятърът издухва праха от стаите, вътре в главата му, стаите бяха затворени и заковани от толкова време.

С помощта на кредитната си карта се обади на Хърб Крийкмор в Ню Йорк — в апартамента, а не в канцеларията му. Всъщност Хърб нямаше да бъде в агенцията „Джеймс и Крийкмор“ — неговите литературни посредници — поне още един час, но Морт достатъчно добре го познаваше и знаеше, че той вече е взел душ и пие чаша кафе, докато чака парата от огледалото в банята да се вдигне, за да може да се обръсне.

За втори пореден път имаше късмет. Хърб отговори с глас, от който беше изчезнала по-голямата част от сънливостта. „Тази сутрин май ми върви“ — помисли си Морт и се усмихна срещу зъбатия октомврийски вятър. Отвъд четирите ленти на шосето някакъв мъж поставяше ограда против сняг — подготвяше се за зимата, която беше недалеч зад хоризонта на календара.

— Здравей, Хърб — каза той. — Обаждам ти се от автомат край градския паркинг в Огъста. Разводът ми е окончателен, къщата ми изгоря до основи снощи, някакъв луд уби котката ми и е студено като на Северния полюс — остава ли нещо радостно?

Не беше осъзнавал колко абсурден е списъкът му от беди, докато не го изрече на глас, и почти се разсмя. Боже, колко студено беше тук, но не беше ли хубаво! Не беше ли чисто!

— Морт — каза Хърб предпазливо като човек, който очаква някаква дебелашка шега.

— На твоите услуги — каза Морт.

— Какво е това за къщата ти?

— Ще ти кажа, но само веднъж. Ако трябва, води си бележки, защото планирам да се върна в колата си, преди да съм се вкочанясал до този телефон.

Той започна с Джон Шутър и обвинението на Джон Шутър. Завърши с разговора, който беше водил снощи с Ейми.

Хърб, който беше прекарал доста време като гост на Морт и Ейми (и който беше напълно разстроен от раздялата им), изрази изненадата и съжалението си за пожара в Дери. Попита дали Морт има някаква представа кой го е направил. Морт каза, че няма.

— Подозираш ли онзи тип, Шутър? — попита Хърб. — Разбирам какво означава, че котката ти е била убита малко преди да си се събудил, но…

— Предполагам, че технически е възможно, и не го изключвам напълно — каза Морт, — но ужасно се съмнявам. Може би просто защото умът ми не го побира — човек да изгори къща с двайсет и четири стаи, за да се отърве от едно списание. Но мисля, че това е най-вече защото го познавам. Той наистина вярва, че съм откраднал разказа му, Хърб. Искам да кажа, че въобще не се съмнява в това. Реакцията му, когато му казах, че мога да му представя доказателство, беше: „Действай, копелдак, направи ми това удоволствие.“

— И все пак… ти извика полицията, нали?

— Да, обадих се тази сутрин — каза Морт и въпреки че това твърдение не беше много честно, не беше и абсолютна лъжа. Той беше се обадил тази сутрин. На Грег Карстерс. Но ако кажеше на Хърб Крийкмор, когото можеше визуално да си представи седнал в хола на своя нюйоркски апартамент в безупречните си панталони от туид и елегантна фланелка, че смята да се справи сам и само Грег може да му подаде ръка, не вярваше Хърб да го разбере. Хърб беше добър приятел, но имаше определени стереотипи: цивилизован човек, модел от края на двайсети век, градски човек. Човек, който вярва в нещо. Човек, който вярва на съвети. Човек, който вярва например в медитация и медиуми. Човек, който вярва в обсъждането, когато има причина за обсъждане, и в незабавното прехвърляне на проблема към Упълномощената личност, когато няма такава причина. За Хърб представата, че понякога един мъж трябва да постъпи като мъж, беше представа, която има своето място… но мястото й е във филмите със Силвестър Сталоун.

— Е, това е добре. — В гласа на Хърб прозвуча облекчение. — Достатъчно неприятности са се струпали на главата ти и без грижите за някакъв психопат от Мисисипи. Ако го намерят, какво ще правиш? Ще му предявиш ли обвинение в тормоз?

— По-скоро ще го накарам да вземе манията си за преследване и да си я натика знаеш къде — каза Морт. Чувството на здрав оптимизъм — така необоснован, но без съмнение истински, не го напускаше. Предполагаше, че то съвсем скоро ще се изпари, но засега не можеше да спре да се усмихва. Затова избърса течащия си нос с ръкава на палтото си и продължи в същия дух. Беше забравил колко може да е хубаво да имаш мутра, постоянно разтегната в усмивка.

— И как ще го направиш?

— С твоя помощ, надявам се. Имаш в картотеката си моите неща, нали?

— Да, но…

— Добре, трябва ми да извадиш юнския брой от 1980 на „Списание за мистерии на Елъри Куин“. Този, в който е „Сезон за сеитба“. Не мога да извадя моя брой заради пожара, така че…

— Нямам го — каза внимателно Хърб.

— Нямаш го? — мигна Морт. Виж, това не беше очаквал. — Защо?

— Защото 1980 беше две години, преди да стана твой посредник. Имам поне по един екземпляр от всичко, което аз съм продал, но това е един от разказите, които си продал сам.

— О, по дяволите! — В мислите си Морт сякаш виждаше бележката за авторските права във „Всеки изплюва камъчето“. Повечето от другите бележки съдържаха реда „Препечатва се с разрешение на автора и посредниците на автора «Джеймс и Крийкмор».“ Редът за „Сезон за сеитба“ (и още два или три разказа в сборника) гласеше само „Препечатва се с разрешение на автора“.

— Съжалявам — каза Хърб.

— Разбира се, че го изпратих сам — спомням си, че им писах, преди да го изпратя. Просто ми се струва, че си бил винаги мой посредник. — Той се засмя леко и добави: — Не се обиждай.

— Няма нищо — каза Хърб. — Искаш ли да се обадя на СМЕК? Те трябва да имат резервни екземпляри.

— Би ли го направил? — попита Морт с благодарност. — Ще бъде чудесно.

— Ще направя първо това. Само че… — Хърб спря.

— Само че какво?

— Обещай ми, че не планираш да отиваш сам при този тип, след като получиш в ръце екземпляр от отпечатания разказ.

— Обещавам — с готовност се съгласи Морт. Отново не беше честен, но какво толкова, по дяволите — нали беше помолил Грег да дойде с него, когато се срещнат, и Грег се беше съгласил, така че нямаше да е сам. И Хърб Крийкмор все пак беше негов посредник, а не негов баща. Как уреждаше личните си проблеми всъщност не му влизаше в работата.

— Добре — каза Хърб. — Ще се погрижа за това. Обади ми се от Дери, Морт — може би не е толкова зле, колкото изглежда.

— Бих искал да вярвам в това.

— Но не вярваш?

— Боя се, че не.

— Добре — въздъхна Хърб. После неуверено добави: — Удобно ли е, ако те помоля да предадеш поздрави на Ейми?

— Удобно е, ще предам.

— Добре. Продължавай и не стой повече на вятъра, Морт. В слушалката чувам как свисти. Сигурно си замръзнал.

— На път съм. Благодаря още веднъж, Хърб.

Окачи слушалката и за момент замислено погледна към телефона. Беше забравил, че в буика трябва да се налее бензин, което беше маловажно, но беше забравил и че Хърб Крийкмор беше негов посредник от 1982, а това не беше толкова маловажно. Прекалено голямо напрежение, предположи той. Това кара човек да се чуди какво още може да е забравил.

Гласът в мислите му — не гласът в средата на мозъка му, а този от дълбините, изведнъж заговори: „А какво ще кажеш най-напред за открадването на разказа? Може би си забравил и това?“

Той прихна през нос и побърза към колата си. Никога през живота си не беше ходил в Мисисипи и никога през целия си живот като писател не си беше и помислял да се унижава с плагиатство. Седна зад кормилото и запали мотора. Реши, че човешкият ум от време на време сигурно изпада в някакво глупаво състояние.

18

Морт не вярваше, че хората — дори тези, които се опитват да бъдат относително честни към себе си — разбират, когато някои неща са свършили. Смяташе, че хората често продължават да вярват или се опитват да вярват, дори и когато краят не само е написан на стената пред очите им, но и е написан с букви, достатъчно големи, за да бъдат прочетени от сто метра без бинокъл. Когато става дума за нещо, за което наистина те е грижа и чувстваш, че имаш нужда — от него, е лесно да се мамиш, лесно е да бъркаш живота си с телевизията и да се уверяваш, че това, което е тръгнало на зле, в крайна сметка ще се оправи… може би след следващото прекъсване на филма за реклами. Предполагаше, че без големите си способности за самоизмама, човешката раса би полудяла дори повече, отколкото вече е.

Но понякога истината пробива стената и ако съзнателно си се опитвал да мислиш или мечтаеш да заобиколиш тази истина, резултатите може да се окажат съкрушителни — все едно че си попаднал на пътя на приливна вълна, която с рев преминава не над, а през вълнолома, издигнат на пътя й, и го разрушава напълно — и него, и тебе.

Морт Рейни изпита едно от тези разтърсващи откровения, след като представителите на полицията и пожарната си бяха отишли и той, Ейми и Тед Милнър бяха останали сами да се разхождат бавно около димящите руини на зелената викторианска къща, която се беше намирала на улица „Канзас“, номер 92, от сто трийсет и шест години. Именно докато правеха своята опечалена обиколка, той разбра, че бракът му с бившата Ейми Дауд от Портланд, щата Мейн, беше, свършил. Това не беше „период на брачно напрежение“. Не беше „пробна раздяла“. Нямаше да бъде един от онези случаи, за които чуваш от време на време, когато и двете страни са се разкаяли и са се оженили отново. Беше свършил. Съвместният им живот беше история. Дори и къщата, в която бяха делили толкова много добри моменти, не беше нищо друго освен срутени, зловещо опушени греди, стърчащи от дупката на мазето като зъби на великан.

Срещата им в „Марчман“ — малкото кафе на улица „Уитчам“, беше минала съвсем добре. Ейми го беше прегърнала и той я беше прегърнал, но когато се опита да я целуне в устата, тя умело обърна глава настрани, така че устните му попаднаха върху бузата й. Целувчица като на учрежденско празненство. Толкова ми е приятно, че те виждам, мили.

Тед Милнър, тази сутрин със съвършено сресана и ондулирана коса и без нито един от фъндъците на Алфалфа, седеше до тях и ги гледаше. Държеше в ръка лулата, която Морт от три години или повече беше виждал стисната между зъбите му на различни празненства. Морт беше убеден, че лулата е само за ефект — малко допълнение, използвано с едничката цел да направи собственика си да изглежда по-стар, отколкото е. И колко стар значеше това? Морт не беше сигурен, но Ейми беше на трийсет и шест, и той си помисли, че Тед, в неговите безупречни „прани“ джинси и ризата си „Дж. Прес“ с отворена яка, беше поне четири години по-млад, може би повече. Чудеше се дали Ейми знаеше, че може да си има неприятности след не повече от десет години — може би дори след пет — и после осъзна, че не е достатъчно добър, за да й го каже.

Той попита дали има нещо ново. Ейми каза, че нямало. После Тед взе думата — говореше с лек южняшки акцент, много по-мек от носовото ръмжене на Джон Шутър. Каза на Морт, че шефът на пожарната и лейтенантът от полицейското управление на Дери искали да се срещнат с тях, както каза Тед, на „мястото“. Искали да зададат на Морт няколко въпроса. Морт каза, че това било чудесно. Тед попита дали би искал чаша кафе — имаха време. Морт каза, че и това би било чудесно. Тед го попита как е. Морт отново използва думата „чудесно“. Всеки път, когато излизаше от устата му, тя звучеше все по-изтъркано. Ейми следеше разговора между двамата с известно безпокойство и Морт я разбираше. В деня, когато беше открил двамата в едно легло, той беше казал на Тед, че ще го убие. Всъщност може би беше казал нещо за убийство и на двамата. Споменът му за това събитие беше доста мъгляв. Подозираше, че и техните спомени сигурно също са доста мъгляви. Не знаеше за другите два върха на триъгълника, но самият той смяташе, че тази мъглявост е не само разбираема, но и милостива.

Пиха кафе. Ейми го попита за „Джон Шутър“. Морт каза, че според него положението било овладяно до голяма степен. Не спомена за никакви котки, бележки или списания. След известно време излязоха от „Марчман“ и отидоха на улица „Канзас“ 92, което някога беше не място, а къща.

Шефът на пожарната и полицейският детектив бяха там, както бяха обещали, и имаше въпроси, също както бяха обещали. Повечето от въпросите бяха дали има хора, които биха могли да не обичат Морт до такава степен, че да хвърлят бензинов коктейл в кабинета му. Ако Морт беше сам, въобще нямаше да намеси името на Шутър, но, разбира се, Ейми щеше да го спомене, дори и той да не го направеше, така че той реши да разкаже за първоначалната среща точно както се беше случила.

Шефът на пожарната — Уикършам, каза:

— Човекът беше ли много ядосан?

— Да.

— Достатъчно ядосан, за да дойде до Дери и да запали къщата ви? — попита полицейският детектив Брадли.

Морт беше почти сигурен, че Шутър не го е направил, но не искаше да раздухва историята. Това означаваше най-малкото да им каже за Бъмп, което би разстроило Ейми — би я разстроило ужасно… и да отвори кутията със змии, а той предпочиташе тя да остане затворена. Беше настанало време, реши Морт, отново да бъде нечестен.

— Отначало може и да е бил. Но след като открих, че двата разказа наистина си приличат, аз прегледах първоначалната дата на публикуване на моя.

— Неговият никога ли не е бил публикуван? — попита Брадли.

— Не, сигурен съм, че не е бил. После — вчера, той се появи отново. Попитах го кога е написал разказа си, като се надявах да спомене дата, която е по-късна от тази, която имах аз. Разбирате ли?

Детективът Брадли кимна.

— Надявал се е да докажете, че сте го изпреварили.

— Правилно. „Сезон за сеитба“ беше в книга с разкази, която публикувах през 1983, но първоначално беше публикуван през 1980. Надявах се, че човекът ще се почувства сигурен, ако избере дата с година или две по-рано от 1983. Имах късмет. Каза, че го бил написал през 1982. Както виждате, падна в капана.

Надяваше се, че с това ще приключи, но Уикършам — шефът на пожарната, продължи да разпитва.

— Вие виждате и ние виждаме, господин Рейни, но дали той е видял?

Морт вътрешно въздъхна. Според него човек можеше да бъде нечестен само до известно време — когато нещата продължават достатъчно дълго, те почти винаги се развиват до точка, в която трябва или да кажеш истината, или да изградиш една откровена лъжа. И ето, той беше стигнал до тази точка. Но чия работа беше това? Тяхна или негова? Негова. Точно така. И той имаше намерение да се постарае да си остане негова.

— Да — каза им той, — той видя.

— И какво направи? — попита Тед. Морт го погледна с леко раздразнение. Тед сведе очи и размърда пръсти — изглежда си търсеше лулата. Но лулата беше в колата. Ризата марка „Дж. Прес“ нямаше джоб, в който да я носи.

— Отиде си — каза Морт. Тед го беше ядосал. Изобщо не беше негова работа да се бърка и това му позволи да лъже по-леко. Фактът, че лъжеше Тед, също му помагаше. — Измърмори някаква глупост, какво невероятно съвпадение било всичко, скочи в колата си, като че ли му пареше на задника, и замина.

— Да сте забелязали случайно марката на колата и регистрационния й номер, господин Рейни? — попита Брадли. Беше извадил бележник и химикалка.

— Беше форд — каза Морт. Съжалявам, но не мога да ви помогна с номера. Не беше номер от Мейн, а друг… — Той сви рамене, сякаш се извиняваше. Вътрешно се чувстваше все по-неспокоен заради начина, по който се развиваха нещата. Всичко изглеждаше наред, докато той хитруваше и заобикаляше откровените лъжи — изглеждаше като начин да спести на Ейми болката от новината, че мъжът беше счупил врата на Бъмп и после го беше приковал с отвертка. Но сега се беше поставил в положение, в което бе разказал различни истории на различни хора. Ако се съберяха и направеха сравнение, нямаше да изглежда така безупречен. Обяснението на причините за лъжите можеше да се окаже заплетено. Предполагаше, че подобни сравнения са доста невероятни, стига Ейми да не говори с Грег Карстерс или Хърб Крийкмор, но какво щеше да стане, ако се стигнеше до разправия с Шутър, когато той и Грег се срещнеха с него и му пъхнеха пред лицето броя на СМЕК от юни 1980?

„Няма значение — каза си той. — Когато стигнем дотам, ще изгорим този мост, човече.“ — При тази мисъл изпита кратко завръщане на високия дух, който беше усетил, когато говореше с Хърб от паркинга, и едва не се изкикоти на глас. Потисна това желание. Щяха да се чудят защо се смее, ако го направеше, пък и биха имали защо да се чудят.

— Мисля, че Шутър вече трябва да се е насочил към…

(Мисисипи)

— … към мястото, откъдето е дошъл — завърши той почти без прекъсване.

— Според мен сте прав — каза лейтенант Брадли, — но имам намерение да разследвам случая, господин Рейни. Може да сте го убедили, че греши, но това не значи, че е напуснал къщата ви с добри чувства. Възможно е да е дошъл дотук побеснял и да е подпалил къщата ви просто защото му е писнало на оная работа — извинете ме, госпожо Рейни.

Ейми му се усмихна криво и махна с ръка извинително.

— Не мислите ли, че е възможно?

„Не — каза си Морт, — не мисля. Ако е решил да запали къщата, мисля, че би убил Бъмп, преди да тръгне към Дери, просто в случай, че се събудя, преди да се е върнал. Тогава кръвта щеше да се е съсирила и Бъмп щеше да се е вкочанил, когато го намерих. Не е станало така… но не мога да го кажа. Дори и да исках, не мога. Първо, ще се учудят защо съм крил случката с Бъмп толкова време. И сигурно ще помислят, че ми хлопа дъската.“

— Мисля, че да — каза той, — но аз се запознах с този човек. Не ми заприлича на подпалвач на къщи.

— Искаш да кажеш, че не е Сноупс — каза Ейми внезапно.

Морт я погледна изненадан, после се усмихна.

— Точно така — каза той. — Южняк, но не Сноупс.

— Което означава какво? — попита Брадли с лека досада.

— Стара шега, лейтенанте — каза Ейми. — Сноупсови са герои на някои романи на Уилям Фокнър. Те стартират в бизнеса като подпалват плевници.

— А-ха — безизразно каза Брадли. Уикършам каза:

— Няма определен тип хора, които да палят къщи, господин Рейни. Те са от всички форми и размери. Повярвайте ми.

— Е…

— Дайте ми още малко данни за колата, ако можете — каза Брадли и вдигна молива над бележника си. — Искам да уведомя щатската полиция за този човек.

Морт внезапно реши, че ще излъже още малко. Всъщност само още мъничко.

— Ами, беше седан. Поне за това съм сигурен.

— А-ха. Форд седан. Година?

— Някъде от седемдесетте, предполагам — каза Морт. Беше съвсем сигурен, че комбито на Джон Шутър всъщност е било произведено по времето, когато един човек на име Осуалд беше избрал Линдън Джонсън за президент на Съединените щати. Направи пауза, после добави: — Номерът беше светъл цвят. Може да е бил бежов. Не бих се заклел в това, но май беше.

— А-ха. А самият мъж?

— Среден ръст. Руса коса. Очила. Кръгли, телени — от този вид, каквито носеше Джон Ленън. Това наистина е всичко, което си спо…

— Не каза ли, че е носил шапка? — попита изведнъж Ейми.

Морт почувства, как зъбите му се затварят с щракване.

— Да — каза той с мил глас. — Правилно, бях забравил. Тъмносива или черна. По-скоро кепе. С козирка, нали знаете.

— Добре. — Брадли захлопна тефтерчето си. — За начало е добре.

— Може ли да е било обикновен случай на вандализъм, палеж за удоволствие? — попита Морт. — В романите всичко е мотивирано, но опитът ми показва, че в обикновения живот нещата понякога просто се случват.

— Може и да е било — съгласи се Уикършам, — но не пречи да проверим очевидните връзки. — Той тържествено смигна на Морт и каза: — Понякога животът наподобява изкуството, нали знаете.

— Имате ли нужда от още нещо? — попита ги Тед и сложи ръка на раменете на Ейми.

Уикършам и Брадли се спогледаха, после Брадли поклати глава.

— Мисля, че не, поне засега.

— Питам просто защото Ейми и Морт трябва да отделят малко време за застрахователния агент — каза Тед. — А вероятно и за следователя от главната компания.

Морт все повече и повече се дразнеше от южняшкия му акцент. Подозираше, че Тед е роден в някои от южните щати, може би малко по на север от местата на Фокнър, но все пак това съвпадение не беше задължително.

Служебните лица стиснаха ръка на Ейми и Морт, изразиха съчувствието си, казаха им да се обадят, ако имало нещо, и си тръгнаха, като оставиха тримата да направят още една обиколка около пожарището.

— Съжалявам за всичко това, Ейми — каза внезапно Морт. Тя вървеше между двамата и очевидно се слиса от нещо в гласа му. Просто искреност, може би. — За всичко. Наистина съжалявам.

— Аз също — каза тя тихо и докосна ръката му.

— Е, с Теди стават трима — каза Тед с тържествена сърдечност. Тя се обърна отново към него и в този миг Морт изпита желание да го стисне за гърлото и да го души, докато очите му се изцъклят и изскочат от орбитите.

Вървяха от западната страна на къщата към улицата. Точно тук преди беше имало чупка, на мястото, където кабинетът му се срещаше с къщата — близо до цветната градина на Ейми. Сега всички цветя бяха мъртви и Морт си помисли, че може би така е по-добре. Огънят не беше изгорил тревата, тя беше останала и опасваше къщата в зелена четириметрова ивица. Ако цветята бяха цъфнали, огънят щеше да е изсушил и тях, и щеше да е просто много жалко. Щеше да бъде…

Морт изведнъж спря. Спомни си разказите. Разказа. Може да го наречеш „Сезон за сеитба“ или пък „Таен прозорец, тайна градина“, но и двата бяха едно и също нещо, ако оставиш настрана украшенията и погледнеш под тях. Погледна нагоре. Нямаше нищо за гледане освен синьо небе, поне сега, но преди пожара от миналата нощ точно там, където гледаше, имаше прозорец. Прозорецът в стаичката до пералнята. Стаичката, която беше кабинет на Ейми. Тук тя сядаше да пише чекове, да води записки в дневника си, да води телефонните си разговори… стаята, където, както подозираше той, Ейми преди няколко години беше започнала да пише роман. И когато този роман умря, тя го погреба достойно тук, в едно чекмедже на бюрото. Бюрото беше до прозореца. Ейми обичаше да идва в кабинета си сутрин. Можеше да започне с прането в съседната стая и после да оправя документите, докато чака звънеца да й съобщи, че е време да изпразни пералнята и да зареди сушилнята. Кабинетът й беше закътан, а и тя обичаше тишината, поне така казваше. Тишината и ясната, чиста утринна светлина. Обичаше от време на време да гледа през прозореца — към цветята си, които растяха в острата чупка, образувана от къщата и издадената част на неговия кабинет. Той просто я чу как казва: „Това е най-хубавата стая в къщата, поне за мен, защото едва ли някой друг освен мен стъпва някога там. Там има таен прозорец и той гледа към тайна градина.“

— Морт — казваше Ейми сега и за момент Морт не й обърна внимание, обърквайки истинския й глас с гласа в мислите си, с гласа на спомена. Но беше ли това истински спомен, или не беше? Изглеждаше като истински спомен, но той беше в състояние на силен стрес дори и преди Шутър, преди Бъмп и пожара. Не беше ли възможно да има… нещо като халюцинация? Да се опитва да измисли собственото си минало с Ейми по такъв начин, че да съответства на проклетия разказ, в който един мъж полудява и убива жена си?

„Господи, надявам се, че не е така. Надявам се, защото, ако е така, всичко се приближава твърде много до границата на нервното разстройство и не мога да бъда спокоен.“

— Морт, добре ли си? — попита Ейми. Тя го дръпна нервно за ръкава и поне временно прекъсна транса му.

— Да — каза той и добави рязко: — Не. Да ти кажа истината, малко ми е лошо.

— От закуската може би? — каза Тед.

Ейми хвърли поглед към него и Морт се почувства малко по-добре. Не беше много дружелюбен поглед.

— Не е от закуската — каза тя малко възмутена. Махна с ръка към почернелите развалини. — От това е. Да се махаме оттук.

— Хората по застраховката трябва да са тук в дванайсет — каза Тед.

— Е, дотогава има повече от час. Да отидем у вас, Тед. Имаме достатъчно време. Бих желала да седна.

— Добре — отвърна Тед с леко засегнат тон, сякаш казваше „няма нужда да ми викаш“, и Морт пак се зарадва. И въпреки че на закуската тази сутрин той би казал, че у Тед е последното място на света, където би желал да отиде, той ги придружи, без да протестира.

19

Запазиха мълчание през цялото пътуване през града до надлеза на източната страна, където живееше Тед. Морт не знаеше за какво мислят Ейми и Тед, въпреки че сигурно щеше да отгатне, ако предположеше, че Ейми мисли за къщата, а Тед — за това дали ще успеят да се върнат навреме за срещата със спецовете от застрахователната компания, но знаеше за какво мисли. Опитваше се да реши дали полудява, или не. Истина ли е всичко, или е халюцинация?

Най-сетне реши, че Ейми наистина беше казала думите за кабинета си до пералнята — това не беше фалшив спомен. Дали го беше казала преди 1982, когато „Джон Шутър“ претендираше, че е написал разказ, наречен „Таен прозорец, тайна градина“? Не знаеше. Колкото и настойчиво да търсеше в объркания си мозък, всичко, за което успя да се сети, беше едно-едничко отчетливо съобщение: отговорът не дава право на заключение. Но ако тя беше го казала, независимо кога, можеше ли заглавието на разказа на Шутър да бъде просто съвпадение? Може би, но се натрупваха много съвпадения, нали? Беше решил, че пожарът е, или трябва да е, съвпадение. Но споменът, който бяха събудили градината на Ейми и стръковете мъртви цветя в нея… е, ставаше все по-трудно да се повярва, че всичко това не е свързано по някакъв странен, може би дори свръхестествен начин.

И по свой начин не беше ли самият „Шутър“ точно толкова объркан? „Как го взехте — беше попитал той с глас, пълен с гняв и удивление. — Това е, всъщност, което искам да знам. Как, по дяволите тъп драскач като вас, червив с пари, се е хванал с малък скапан град в Мисисипи и е откраднал проклетия ми разказ?“ — В този момент Морт си беше помислил, че това е или още един признак, че мъжът е луд или че този човек е страхотно добър актьор. Сега, в колата на Тед, той за пръв път осъзна, че точно това е начинът, по който би реагирал и самият той, ако обстоятелствата бяха обратни.

Каквито всъщност си бяха. Единственото — място, където разказите се различаваха напълно, беше заглавието. И двете заглавия подхождаха, но сега Морт откри, че и той има въпрос към Шутър, който много прилича на въпроса, който вече му беше задал Шутър: „Как се сетихте за това заглавие, господин Шутър? Това е, всъщност, което искам да знам. Как се случи да разберете, че на хиляда и двеста мили от вашия скапан град в Мисисипи жената на един писател, за когото обявявате, че никога не сте чували преди тази година, си е имала свой таен прозорец, който е гледал към нейна собствена тайна градина?“

Е, имаше само един начин да го разбере, разбира се. Когато Грег намереше Шутър, Морт щеше да го попита.

20

Морт пое чашата кафе, която Тед му предложи, и го попита има ли кока или пепси. Тед имаше и след като Морт я изпи, стомахът му се укроти. Беше очаквал, че самото идване тук — на мястото, където Тед и Ейми сега си имаха дом и не трябваше да се крият по евтини крайградски мотели, ще го ядоса и разстрои. Но не стана така. Беше просто къща — такава, в която всяка стая като че ли разгласяваше, че собственикът е Жизнерадостен Млад Ерген, Който Има Успех. Морт откри, че може да понесе това съвсем леко, въпреки че отново започва да се чувства малко нервиран за Ейми. Мислеше за малкия и кабинет с ясната му, чиста светлина и приспиващия шум на сушилнята, проникващ през стената, малкия й кабинет с тайния прозорец — единствения в цялата къща, който гледаше към острата малка чупка между къщата и пристройката; помисли колко много беше свързана тя с това място и колко малко й личеше, че е свързана с него. Но с този проблем тя трябваше да се справи сама, и след няколко минути в новата й къща, която съвсем не беше ужасно леговище на несправедливостта, а си беше само къща, той си помисли, че може да го преживее… че може дори да бъде доволен.

Тя го попита дали ще остане в Дери тази нощ.

— Не. Ще се върна колкото мога по-скоро, след като свършим със застрахователните агенти. Ако изникне нещо друго, те могат да се свържат с мене… или пък ти.

Той й се усмихна. Тя също му се усмихна и бегло докосна ръката му. Тед не хареса жеста й. Той намръщено обърна поглед към прозореца и започна да натъпква с пръст лулата си.

21

Успяха да стигнат навреме за срещата с представителите на застрахователната компания, което несъмнено успокои Тед Милнър. Морт не беше особено очарован от присъствието му — все пак къщата никога не беше била на Тед, дори и след развода. Все пак Ейми, изглежда, се чувстваше по-леко, когато и той беше с тях, и Морт остави нещата така.

Дон Стрик — агентът на Обединената застрахователна компания, с когото бяха сключвали договорите, проведе срещата в кабинета си, където отидоха след още една кратка обиколка на „мястото“. В кабинета му се срещнаха с Фред Еванс — следовател на компанията, специалист по подпалванията. Причината, поради която Еванс не беше дошъл с Уикършам и Брадли тази сутрин или на „мястото“, когато се срещнаха със Стрик на обяд, много бързо се изясни — той беше прекарал по-голямата част от миналата нощ в ровене сред развалините с мощен фенер и фотоапарат „Полароид“. Каза, че се върнал в стаята си в мотела, за да дремне, преди да се види със семейство Рейни.

Морт го хареса много. Еванс като че ли наистина беше загрижен за щетите, които бяха понесли той и Ейми, докато всички други, включително господин Теди Третия, изглежда, само изговаряха традиционните думи на съчувствие, преди да продължат да се занимават с това, което смятаха, че е непосредствената им работа (а в случая на Тед Милнър, помисли си Морт, непосредствената му работа беше да го разкара от Дери обратно на Ташморското езеро колкото може по-скоро). Фред Еванс не говореше за улица „Канзас“ 92 като за „мястото“. Казваше „къщата“.

Въпросите му, макар че в общи линии бяха същите като тези, задавани от Уикършам и Брадли, бяха по-деликатни, по-подробни и по-проучващи. Въпреки че едва ли беше спал повече от четири часа, погледът му беше бистър, речта — бърза и ясна. След като говори с него двайсет минути, Морт реши, че ако някога реши да подпали някоя къща, за да вземе парите от застраховката, ще си избере друга компания, а не Обединената застрахователна. Или ще почака този човек да се пенсионира.

Когато свърши с въпросите си, Еванс им се усмихна.

— Вие ми помогнахте много и искам отново да ви благодаря — както за смислените отговори, така и за любезното ви отношение към мен. В много от случаите хората настръхвате мига, в който чуят думите „застрахователен следовател“. Бездруго са разстроени, по разбираеми причини, и много често взимат появяването на следовател на сцената за обвинение, че сами са подпалили собствеността си.

— При дадените обстоятелства не мисля, че бихме могли да желаем по-добро отношение — каза Ейми, а Тед Милнър кимна с такава сила, сякаш главата му висеше на конец — и то управляван от кукловод със слаби нерви.

— Следващата част е трудна — каза Еванс. Той кимна на Стрик, който отвори едно чекмедже и извади папка с компютърна разпечатка. — Когато един следовател потвърждава, че пожарът е бил сериозен, а този очевидно е бил такъв, сме длъжни да покажем на клиентите списък на собствеността, за която се полага застраховка. Разгледайте го, после подпишете клетвена декларация, че изброените вещи все още ви принадлежат и че те все още са били в къщата, когато е станал пожарът. Трябва да отбележите отстрани всеки предмет или предмети, които сте продали, след като сте направили огледа с господин Стрик, и всяко застраховано имущество, което не е било в къщата по времето на пожара. — Еванс поднесе ръка към устните си и прочисти гърлото си, преди да продължи. — Казаха ми, че отскоро не живеете заедно, така че последният пункт може да бъде особено важен.

— Ние се разведохме — каза откровено Морт. — Аз живея в къщата ни на Ташморското езеро. Използвахме я само през лятото, но има отопление и в нея може да се живее и през студените месеци. За нещастие не бях дошъл да си изнеса багажа от къщата тук. Все го отлагах.

Дон Стрик кимна със съчувствие. Тед кръстоса крака, започна да си играе с лулата си и като цяло създаваше впечатление на човек, който се опитва да не изглежда толкова отегчен, колкото е всъщност.

— Разгледайте списъка колкото може по-добре — каза Еванс, взе папката от Стрик и я подаде през бюрото на Ейми. — Това може би е малко неприятно — като търсене на съкровище наопаки.

Тед беше оставил лулата си и се беше навел над списъка, отегчението му беше изчезнало поне за момента; очите му бяха ненаситни, като тези на минувач, който разглежда последиците от тежка катастрофа. Ейми видя, че той гледа, и покорно подбутна формуляра към него. Морт, който седеше от другата й страна, го дръпна обратно.

— Имаш ли нещо против? — попита той Тед. Беше разгневен, наистина разгневен, пролича си в тона му.

— Морт — каза Ейми.

— Няма да правя проблем от това — й каза Морт, — но тези неща са наши, Ейми. Наши.

— Не мисля, че… — започна Тед възмутено.

— Не, той е абсолютно прав, господин Милнър — каза меко Фред Еванс и Морт почувства, че тази мекота може да е заблуждаваща. — Законът гласи, че вие въобще нямате право да поглеждате в списъка на предметите. Ние си затваряме очите пред такива неща, ако никой няма нищо против… но мисля, че господин Рейни има.

— Страхотно добре улучихте — господин Рейни има — каза Морт. Ръцете му бяха здраво сплетени в скута му; усещаше как ноктите му издълбават трапчинки в мекото месо на дланите му.

Ейми премести погледа си с нещастна молба от Морт към Тед. Морт очакваше, че Тед ще се разфучи и ще се опита като Вълка да духне на земята нечия къщичка, но Тед не го направи. Морт си каза, че мисли така, защото мереше със собственото си враждебно чувство към Тед — той не го познаваше много добре (макар да знаеше, че изглежда като Алфалфа, когато го събудиш изненадващо в някой долен мотел), затова пък познаваше Ейми. Ако Тед беше грубиян, тя щеше вече да го е напуснала.

Тед се усмихна леко и каза на Ейми, без да обръща абсолютно никакво внимание на Морт и останалите:

— Би ли улеснило работата, ако направя едно кръгче около квартала?

Морт се опита да се въздържи, но не успя съвсем.

— Защо не направиш две? — попита той с фалшива дружелюбност.

Ейми го стрелна с присвити очи, после погледна, отново към Тед.

— Добре. Може би ще ни бъде малко по-лесно…

— Разбира се — каза той. Целуна я по скулата и Морт направи ново ревниво откритие: този човек я обичаше. Може би нямаше винаги да я обича, но сега беше така. Осъзна как бе искал да убеди самия себе си, че Ейми е само играчка, запленила Тед за малко, играчка, от която той скоро ще се отегчи, но това не беше присъщо на Ейми, каквато я познаваше. Нейните инстинкти за хората бяха по-добри… а и собственото й достойнство — по-голямо.

Тед стана и излезе. Ейми погледна Морт с упрек.

— Сега доволен ли си?

— Мисля, че да — каза той. — Виж, Ейми, вероятно не се държа така добре, както бих могъл, но причините ми са достатъчно уважителни. Преживели сме заедно много за тези години. Предполагам, че това е последното нещо, и мисля, че принадлежи на нас двамата. Съгласна ли си?

Стрик гледаше с притеснение. Фред Еванс — не; той поглеждаше от Морт към Ейми и после отново към Морт със силния интерес на човек, който гледа истински добър мач по тенис.

— Добре — каза глухо Ейми. Той леко докосна ръката й и тя му отвърна с усмивка. Беше усмивка насила, но по-добра от никаква усмивка.

Той придърпа стола си по-близо до нейния и те се наведоха над списъка, главите им почти се допираха — като на деца, които учат за контролно. На Морт не му беше нужно много време, за да разбере защо Еванс ги беше предупредил. Беше си мислил, че е наясно с размера на щетите. Оказа се, че греши.

Докато гледаше безизразните колонки, подредени от компютъра, Морт си помисли, че не би бил по-слисан, ако някой беше извадил всичко от къщата на улица „Канзас“ 92 и го беше пръснал из квартала, за да може целият свят да го разгледа. Не можеше да повярва, че беше забравил всички тези неща, всички неща, които ги нямаше.

Седем големи домакински уреда. Четири телевизора — единият с приспособление за редактиране на видеолента. Старият английски порцелан и автентичната ранноамериканска мебел, която Ейми беше купувала парче по парче. Стойността на античния шкаф, който беше в спалнята им, беше записана като 14 000 долара. Те не бяха сериозни колекционери на предмети на изкуството, но бяха големи ценители и бяха загубили дванайсет оригинални предмета. Стойността им беше записана като 22 000 долара, но Морт не го интересуваше стойността в долари — мислеше си за графиката на Н. К. Уайт[1], изобразяваща две момчета, които тръгват в морето с малка лодка. На картината валеше дъжд; момчетата носеха мушами и ботуши и се усмихваха широко. Морт обичаше тази картина, а сега я нямаше. Стъкло от Уотърфорд. Спортното оборудване, съхранявано в гаража — ски, спортни велосипеди и речна лодка. Записани бяха и трите кожени палта на Ейми. Той видя как тя леко отметна отстрани бобъра и норката — очевидно все още на съхранение, — но отмина късото палто от лисица, без да го отметне. По време на пожара то е висяло в гардероба — топла и модерна дреха за есента. Спомни си как й беше подарил това палто за рождения ден преди седем години. Сега го нямаше. Телескопът му „Селестрон“. Нямаше го. Големият шарен юрган, който майката на Ейми им беше подарила за сватбата. Майката на Ейми — беше мъртва, а юрганът беше станал на много пепел, развяна от вятъра.

Най-лошото, поне за Морт, беше в средата на втората колонка и отново не го заболя от доларовата стойност. „124 БУТ. ВИНО“, пишеше на този ред. Виното беше нещо, което и двамата обичаха. Не бяха луди по него, но заедно си бяха направили малка изба, бяха събирали бутилките заедно и от време на време пак заедно изпиваха по някоя.

— Даже и виното — каза той на Еванс. — Даже това.

Еванс му хвърли странен поглед, който Морт не можа да разбере, после кимна.

— Самата изба не е изгоряла, защото в резервоара в мазето сте имали много малко гориво и не е станала експлозия. Но вътре е било много горещо и повечето от бутилките са се пръснали. Малкото, които не са… Е, не разбирам много от вино, но не ми се вярва да стават за пиене. Може би греша.

— Не грешите — каза Ейми. Една сълза се търкулна по бузата й и тя машинално я изтри.

Еванс й предложи кърпичка. Тя поклати глава и отново се наведе над списъка с Морт.

След десет минути завършиха. Подписаха се на верните редове и Стрик завери подписите им. Тед Милнър се появи само секунди след това, като че ли беше наблюдавал всичко на някакъв собствен екран.

— Има ли още нещо? — попита Морт Еванс.

— Сега не. Но може и да има. Вашия номер в Ташмор го няма в указателя, нали, господин Рейни?

— Да. — Той го записа, на Еванс. — Моля, обадете ми се, ако мога да помогна с нещо.

— Добре. — Еванс стана и протегна ръка. — Това винаги е отвратителна работа. Съжалявам, че вие двамата трябва да го преживеете.

Всички си стиснаха ръце, после Стрик и Еванс останаха да пишат докладите си. Минаваше един и Тед попита Морт дали би искал да обядва с него и Ейми. Морт поклати глава.

— Искам да се върна. Да свърша някои работи и да видя дали мога да забравя всичко това за известно време. — Усети, че сега наистина може да пише. Това не беше изненадващо. В трудни времена — във всеки случай преди развода, който изглеждаше като изключение от общото правило — той винаги пишеше лесно. Трудностите дори му бяха необходими. Беше хубаво да имаш подръка онези измислени светове, в които да се върнеш, когато истинският ти е причинил болка.

Донякъде очакваше Ейми да го помоли да си промени намерението, но тя не го направи.

— Карай внимателно — каза тя и залепи непорочна целувка върху ъгъла на устата му. — Благодаря ти, че дойде и беше толкова… толкова разумен за всичко.

— Мога ли да направя нещо за тебе, Ейми?

Тя поклати глава, леко се усмихна и хвана Тед за ръка. Ако Морт беше очаквал да получи някакъв знак, този беше толкова ясен, че не можеше да се отмине.

Тръгнаха бавно към буика на Морт.

— Всичко наред ли е там при тебе? — попита Тед. — Да имаш нужда от нещо?

За трети път го порази южняшкият му акцент — просто още едно съвпадение.

— Не се сещам за нищо — каза той, отвори вратата на буика и бръкна в джоба си за ключовете. — Откъде си родом, Тед? Ти или Ейми трябва да сте ми казвали някога, но да пукна, ако си спомням. Не беше ли Мисисипи?

Тед сърдечно се засмя.

— Доста далече оттам, Морт. Отрасъл съм в Тенеси. Малък град, наречен Шутърс Ноб, щата Тенеси.

[1] Нюел Конвърс Уайт (1882–1945) — американски художник и илюстратор. — Б.пр. ↑

22

Морт подкара обратно към Ташморското езеро. Караше с ръце, залепнали за кормилото, с изпънат гръб и очи, втренчени в пътя. Беше пуснал радиото силно и яростно се съсредоточаваше върху музиката всеки път, когато усещаше издайнически признаци на мозъчна активност зад центъра на челото си. Преди да беше изминал четирийсет мили, почувства силно напрежение в пикочния си мехур. Реши, че това е добре дошло, и дори и не помисли да спира в крайпътна тоалетна. Нуждата да се облекчи беше още една отлична възможност за отвличане на вниманието.

Стигна до къщата към четири и половина и паркира буика на обичайното място отстрани. Ерик Клептън тъкмо беше стигнал до кулминацията на своето соло на китара, когато Морт изгаси мотора и върху него падна тишина — като товар камъни, обвити в пореста гума. Нямаше нито една лодка в езерото, нито една буболечка в тревата.

„Пикаенето и мисленето имат много общо помежду си — помисли си той, докато излизаше от колата и дърпаше ципа си. — И двете можеш да ги отлагаш… но не вечно.“

Морт Рейни стоеше и уринираше, мислейки за тайни прозорци и тайни градини — мислеше за тези, които са собственици на вторите, и тези, които могат да гледат през първите. Мислеше за факта, че списанието, което му трябва, за да докаже, че някакъв човек е или луд, или измамник, по случайност беше изгоряло точно тази вечер, когато се опитваше да го вземе. Помисли си за факта, че любовникът на бившата му жена — човек, когото ненавиждаше с цялата си душа, беше роден в град, наречен Шутърс Ноб, и че Шутър по случайност беше псевдонимът на гореспоменатия луд или измамник, който беше влязъл в живота на Морт Рейни точно в момента, когато гореспоменатият Морт Рейни беше започнал да осъзнава развода си не само като академично понятие, а и като прост факт, определящ целия му живот оттук насетне. Дори мислеше за факта, че „Джон Шутър“ беше обявил, че е открил акта на плагиатство на Морт Рейни горе-долу по същото време, когато Морт Рейни се беше разделил с жена си.

Въпрос: Всички тези неща съвпадения ли са?

Отговор: Това е технически възможно.

Въпрос: Вярва ли той, че са съвпадения?

Отговор: Не.

Въпрос: Тогава смята ли той, че полудява?

— Отговорът е „не“ — каза Морт. — Не смятам. Поне не още. — Той вдигна ципа си и се отправи обратно зад ъгъла към вратата.

23

Намери ключа си, започна да го пъха в ключалката и после отново го извади. Ръката му посегна към кръглата дръжка на вратата и когато пръстите му я обхванаха, той почувства ясна увереност, че тя ще се завърти лесно. Шутър беше влизал… бил или все още бе там. И не му се беше наложило да влиза със сила. Не. Не и този паразит. Морт пазеше резервен ключ за къщата на Ташморското езеро в една стара сапуниерка на висок рафт в бараката за инструменти, откъдето Шутър бързо беше взел отвертка, когато беше дошло време да прикове бедния стар Бъмп към сандъка за боклук. Сега той беше в къщата — оглежда… или може би се крие. Той беше…

Дръжката отказа да се завърти — пръстите на Морт само се хлъзнаха по нея. Вратата все още беше заключена.

— Добре — каза Морт. — Добре, нищо страшно. — Дори се позасмя, докато отново пъхаше ключа и го завърташе. Просто това, че вратата бе заключена, не означаваше, че Шутър не е в къщата. Всъщност беше дори по-вероятно да е в къщата. Може би е използвал резервния ключ, върнал го е на мястото му, после е заключил вратата отвътре, за да приспи подозренията на врага си. Всичко, което е трябвало да направи, за да я заключи, е да натисне копчето, което е в дръжката. „Той се опитва да ме побърка“ — помисли Морт и влезе.

Къщата беше изпълнена с прашна светлина от късния следобед и с тишина. Но не приличаше на необитаема тишина.

— Опитваш се да ме побъркаш, нали? — извика той. Очакваше това да прозвучи лудо на самия него: самотен, параноичен мъж се обръща към натрапника, който в крайна сметка съществува само в собственото му въображение. Но му прозвуча, като че го казва човек, който беше се прекатурил по средата на номера си. Да стигнеш само до средата не е най-доброто, но все пак половината е по-добре от нищо.

Влезе в дневната с куполообразния таван, с остъклената стена, която гледаше към езерото и, разбира се, със Световноизвестния Диван на Морт Рейни, познат още като Канапето на Сънливия Писател. На лицето му се изписа скъперническа усмивка. Почувства се отново мъж на място.

— Половината е по-добре от нищо, нали, господин Шутър? — извика той.

Думите умряха в прашната тишина. Усещаше в праха миризма на стар тютюнев дим. Погледът му се спря на смачкания пакет от цигари, който беше изровил от чекмеджето на бюрото си. Хрумна му, че в къщата има миризма — почти воня, при това неженска миризма. После си помисли: „Не. Грешка. Не е така. Това, на което мирише, е Шутър. Усещам миризмата на този тип и миризмата на цигарите му. Не моите, а неговите.“

Бавно се обърна и отметната — глава назад. Една от спалните на втория етаж гледаше надолу към дневната — на бежовата стена; отворът на половината височина беше преграден е тъмнокафяви дървени летви. Летвите служеха, за да предпазят невнимателните да не паднат и да не се размажат на пода на дневната, но се предполагаше и че са декоративни. Точно сега не изглеждаха на Морт особено декоративни — приличаха му на решетките на — затворническа килия. Всичко, което виждаше от тази така наречена спалня за гости, беше таванът, един от четирите крака на леглото.

— Горе ли сте, господин Шутър?

Никакъв отговор.

— Знам, че се опитвате да ме побъркате! — Сега започна леко да го досмешава: — Обаче няма да стане!

Преди около шест години бяха запушили голямата каменна камина с голяма отоплителна печка. До нея имаше стойка за маши и лопатки. Морт хвана дръжката на лопатата за пепел, разгледа я за момент, после я остави и вместо нея взе ръжена. Застана пред издигнатия отвор на решетките на стаята за гости и вдигна ръжена като рицар, който поздравява своята кралица. После бавно отиде до стълбите и се заизкачва по тях. Чувстваше как напрежението се извива по мускулите му като червей, но разбра, че не се страхува от Шутър; страхува се, че няма да намери нищо.

— Знам, че сте тук, и знам, че се опитвате да ме побъркате! Единственото, което не знам, е за какво е всичко това, простако, и когато ви намеря, не е лошо да ми кажете!

Спря на площадката на втория етаж. Сърцето му биеше силно. Вратата на стаята за гости беше вляво. Вратата към банята за гости беше вдясно. И внезапно той разбра, че Шутър сигурно е тук, не в спалнята, а тук. Просто номер. Просто Шутър искаше той да повярва, че е в спалнята.

А беше в банята.

И докато стоеше на площадката, здраво стиснал ръжена в дясната си ръка, докато потта капеше от косата му и се стичаше надолу по бузите му, Морт го чу. Леко шумолене. Онзи сигурно беше вътре. Според звука стоеше прав във ваната. Морт почти се долепи до вратата. Куку, приятелче, чувам те. Въоръжен ли си, копеле?

Морт мислеше, че онзи вероятно е въоръжен, но едва ли с пистолет. Мислеше, че псевдонимът на мъжа не го прави по-запознат с огнестрелните оръжия, отколкото беше самият той. Шутър изглеждаше от онзи тип хора, които биха се чувствали по-добре с инструменти от по-първобитен вид. Това, което беше направил с Бъмп, го потвърждаваше.

„Обзалагам се, че е чук — помисли Морт и обърса потта от врата си със свободната си ръка. Чувстваше как очите му пулсират в орбитите в такт с ударите на сърцето му. — Обзалагам се, че е чук от бараката за инструменти.“

Повече не помисли за това, докато не видя Шутър — видя го ясно как стои във ваната с черната си шапка с кръгла периферия и жълтите си груби работни обувки, с устни, дръпнати над поръчаните по пощата венци в усмивка, която всъщност е гримаса, с пот, извираща от лицето му и стичаща се по дълбоките бръчки като вода, която тече по калайдисани олуци, с чука от бараката за инструменти, вдигнат на височината на раменете като чукче на съдия. Просто стои във ваната в очакване да стовари чука си. Следващото дело, моля.

„Познавам те, приятелче. Ти си имаш номер. Разбрах го още първия път, когато те видях. И познай какво? Не си избрал добре писателя, с когото да се забъркаш. Мисля, че ми се иска да убия някого от средата на май насам и ти ще ми свършиш работа не по-зле от всеки друг.“

Обърна глава към вратата на спалнята. В същото време протегна лявата си ръка (след като я избърса в предницата на ризата, така че хватката му да не е хлъзгава в решителния момент) и стисна дръжката на банята.

— Знам, че си вътре! — изкрещя той към затворената врата на спалнята. — Ако си под леглото, по-добре излез! Броя до пет! Ако не излезеш, докато преброя, влизам… и влизам с удар! Чуваш ли ме?

Никакъв отговор… но и без това той не очакваше да има отговор. Нито искаше да има. Стисна по-здраво дръжката на вратата на банята, но продължи да извиква числата към вратата на спалнята за гости. Не знаеше дали Шутър ще чуе или ще усети разликата, ако обърне глава към банята, но мислеше, че все пак може да усети. Този мъж очевидно беше умен. Дяволски умен.

В мига, преди да почне да брои, той чу ново леко движение в банята. Нямаше да му обърне внимание, въпреки че беше застанал толкова близко, ако не слушаше с най-голямата концентрация, на която беше способен.

— Едно!

Боже, как се потеше! Като прасе!

— Две!

Дръжката на вратата на банята беше като студен камък в свития му юмрук.

— Тр…

Завъртя дръжката на вратата на банята и нахлу вътре, блъсна вратата в стената с такава сила, че разкъса тапетите и изкърти долната панта и ето го, ето го — идваше към него с вдигнато оръжие, със зъби, оголени в усмивка на убиец, а очите му бяха луди, съвсем луди и Морт замахна, ръженът му изсвистя над главата му, но все пак имаше достатъчно време, за да осъзнае, че Шутър също размахва ръжен, както и да осъзнае, че Шутър не носи кръглата си черна шапка, да осъзнае, че това съвсем не е Шутър, да осъзнае, че това е той — лудият беше той, и тогава ръженът разтроши огледалото над мивката и стъклото на огледалото се пръсна на всички страни, засвятка в мрака, а аптечката падна в мивката. Вратичката й увисна отворена като зееща уста, бълваща шишенца със сироп за кашлица и йод.

— Убих едно проклето скапано огледало! — изкрещя той и тъкмо се канеше да захвърли ръжена, когато нещо наистина помръдна във ваната, зад вълнистата завеса на душа. Чу се лек подплашен писък. Морт се ухили, замахна с ръжена, проряза назъбена лента в пластмасовата завеса и я съдра от кукичките. Вдигна ръжена над рамото си с оцъклени втренчени очи, с устни, опънати в гримасата, която си бе представял на лицето на Шутър.

После бавно свали ръжена. Откри, че за да може да го пусне на пода, трябва да разтвори пръстите на дясната си ръка с пръстите на лявата.

— Зверче, ти малко, подло, гладко — започна да цитира той Бърнс на полската мишка, която се щураше объркано във ваната. — Защо в таз паника ме хвърли? — Гласът му звучеше дрезгаво, безизразно и странно. Въобще не приличаше на неговия глас. Като че ли се чуваше на запис за пръв път.

Обърна се и бавно излезе от банята, забърса с рамо полегналата врата с изкъртената панта. Под обувките му хрущяха стъклата на огледалото.

Изведнъж му се прииска да слезе, да легне на канапето и да дремне. Просто му се прииска — повече от всичко на света.

24

Събуди го телефонът. Полумракът почти се беше превърнал в нощ и той бавно заобиколи покритата със стъкло масичка за кафе, която обичаше да хапе, със странното чувство, че времето някак си се е върнало обратно. Дясната ръка ужасно го болеше. Гърбът му не беше в много по-добро състояние. Колко силно все пак беше замахнал с ръжена? Каква беше тази паника, която го направляваше? Не му се искаше да мисли.

Вдигна телефона, без да се затормозява с предположение кой може да бъде. Напоследък съм толкова зает, мила, че ако ще да е и президентът.

— Ало?

— Как сте, господин Рейни? — попита гласът и Морт подскочи, насмалко да хвърли слушалката, сякаш тя беше змия, която се беше опитала да го ухапе. Бавно я върна.

— Чудесно, господин Шутър — каза той със сух, пресипнал глас. — А вие как сте?

— Горе-долу — отвърна Шутър със своя нисък южняшки акцент, наподобяващ търкалящо се буре. Гласът му звучеше някак странно и отдалечено — като небоядисан хамбар, който стърчи самотно насред полето. — Но не мисля, че вие сте наистина толкова добре. Да откраднете от друг човек — това, изглежда, въобще не ви е обезпокоило. Но да ви хванат… това май ви е донесло доста неприятни усещания.

— За какво говорите?

Гласът на Шутър звучеше леко учудено.

— Е, чух по радиото, че някой изгорил къщата ви. Другата ви къща. И после, когато се върнахте тук, хвърляте някакви предмети или нещо друго в къщата. Викане… тряскане… или може би това е начинът, по който преуспяващи писатели като вас избухват, когато нещата не вървят така, както са очаквали? Така ли е, а?

„Боже мой, той е тук. Тук е.“

Морт неволно погледна през прозореца, като че ли Шутър все още можеше да е отвън… може би се криеше в храстите и същевременно говореше с него по някакъв безжичен телефон. Смешно, разбира се.

— Списанието с разказа ми е тръгнало — каза той. — Когато пристигне, ще ме оставите ли на мира?

В гласа на Шутър все още звучеше лениво учудване.

— Няма такова списание, господин Рейни. И вие, и аз — ние знаем това. През 1980 няма такова. И как би могло да има, щом до 1982 моят разказ не е съществувал, за да можете да го откраднете?

— По дяволите, не съм откраднал вашия…

— Когато чух за къщата ви — каза Шутър, — излязох и си купих един „Ивнинг експрес“. Имаше снимка на това, което е останало. Не беше много. Имаше и снимка на жена ви. — Последва дълга пауза на размисъл. После Шутър каза: — Убава е. — Нарочно говореше като селянин, иронично. — Как е могъл грозен тип като вас да улучи на такава убава жена, господин Рейни?

— Ние сме разведени — каза той. — Аз ви казах. Може би просто е разбрала колко съм грозен. Защо не оставите Ейми на мира? Това е само между нас двамата.

За втори път в продължение на два дни той осъзна, че разговаря по телефона, без да се е събудил съвсем и докато е почти беззащитен. Така че Шутър можеше спокойно да управлява разговора. Той водеше Морт за носа, той командваше стрелбата.

„Тогава затвори телефона.“

Но не можеше. Поне все още не.

— Между нас двамата, така ли? — попита Шутър. — Тогава предполагам, не сте споменавали за мене на никого другиго.

— Какво искате? Кажете ми! Какво искате, по дяволите?

— Питате за втората причина, поради която съм дошъл, така ли?

— Да!

— Искам да ми напишете разказ — каза спокойно Шутър. — Искам да напишете разказ, да поставите името ми върху него и да ми го дадете. Дължите ми това. Правото си е право и честното си е честно.

Морт стоеше в коридора, стиснал телефона с тръпнещите си от болка пръсти, а по средата на челото му пулсираше вена. В продължение на няколко секунди се почувства толкова разгневен, толкова обзет от гняв, че всичко, за което беше способен да мисли, беше: „ЕТО КАКВО БИЛО! ЕТО КАКВО БИЛО! ЕТО КАКВО БИЛО!“ — отново и отново.

— Чувате ли ме, господин Рейни? — попита Шутър със спокойния си, провлечен глас.

— Единственото нещо, което ще напиша вместо вас — каза Морт и гласът му беше бавен и изпълнен с ярост — е смъртната ви присъда, ако не ме оставите на мира.

— Силно казано, приятелче — изпъшка Шутър с търпеливия глас на човек, който обяснява проста задача на глупаво дете, — защото знаете, че не мога да ви причиня нищо лошо. Ако бяхте откраднали кучето ми или колата ми, можех да взема вашето куче или вашата кола. Щях да го направя точно толкова лесно, колкото извих врата на котката ви. И ако се бяхте опитали да ме спрете, щях да ви направя нещо лошо и все пак да ги взема. Но това е нещо друго. Нещата, които искам, са в главата ви. Държите тези неща заключени, сякаш са в сейф. Само че не мога просто да разбия вратата или да взривя задната стена. Трябва да ми намерите комбинацията. Нали?

— Не знам за какво говорите — каза Морт, — но ще получите разказ — от мен в деня, в който Статуята на свободата бъде облечена в пелени. Приятелче.

Шутър каза замислено:

— Не бих намесвал жена ви, ако можех, но започвам да мисля, че не ми оставяте друга възможност.

Изведнъж всичката слюнка в устата на Морт изчезна — устата му стана суха и гореща.

— Какво… какво искате да…

— Искате ли да се събудите от една от глупашките си дремки и да намерите Ейми прикована за вашия сандък за боклук? — попита Шутър. — Или да включите радиото някоя сутрин и да чуете, че тя е загубила мача с верижния трион, който пазите в гаража си? Или че и гаражът е изгорял?

— Внимавайте какво говорите — прошепна Морт. Разширените му очи започнаха да се пълнят със сълзи на ярост и страх.

— Все още имате два дни да помислите. Аз бих помислил наистина бързо, господин Рейни. Искам да кажа, че ако бях на ваше място, наистина щях да чучна до нея. И не мисля, че бих приказвал за това с друг човек. Това би означавало да се изправиш в средата на буря и да изкушаваш мълнията. Разведени или не, усещам, че тази дама не ви е безразлична. Време е малко да пораснете. Това няма да ви се размине. Не сте ли го разбрали още? Знам какво сте направили и няма да се откажа, докато не получа онова, което ми се полага.

— Вие сте луд! — изкрещя Морт.

— Лека нощ, господин Рейни — каза Шутър и затвори.

25

За момент Морт остана неподвижен. Слушалката се плъзна по ухото му. После сграбчи изработения в ретростил телефон. Насмалко да запокити и него, и слушалката в стената, но се овладя. Остави ги и направи няколко дълбоки вдишвания — достатъчно, за да почувства главата си олекнала и замаяна. После набра домашния телефон на Хърб Крийкмор.

Приятелката на Хърб — Делорес, вдигна на второто иззвъняване и извика Хърб на телефона.

— Здравей, Морт — каза Хърб. — Как се развиват нещата с къщата ти? — Гласът му малко се отмести от микрофона на слушалката. — Делорес, би ли отместила онзи тиган от печката?

„Разгарът на сезона в Ню Йорк — помисли си Морт. — И той иска и аз да разбера това. Е, какво го засяга. Един маниак току-що заплаши да нареже жена ми на котлети, но животът продължава, нали така?“

— Къщата я няма — каза Морт. — Застраховката ще покрие щетите. — Той направи пауза. — Поне паричните щети.

— Съжалявам — каза Хърб. — Мога ли да направя нещо?

— Е, не за къщата — каза Морт, — но все пак благодаря. Виж, за разказа…

— Какъв разказ, Морт?

Той почувства как ръката му отново се стяга върху телефонната слушалка и се насили да я отпусне. „Той не знае какво е положението тук. Трябва да запомниш това.“

— Този, за който рие с копито моят луд приятел — каза Морт, като се опитваше да запази лек и почти безгрижен тон. — „Сезон за сеитба“, „Списание за мистерии на Елъри Куин“.

— А, това ли? — попита Хърб. Морт почувства пристъп на страх.

— Не си забравил да се обадиш, нали?

— Не — обадих се — увери го Хърб. — Просто в момента изключих. Загубил си къщата си и всичко…

— Е? Какво казаха?

— Не се безпокой. Утре ще ми изпратят ксерокопие по куриер и аз ще ти го пратя веднага с Федералния експрес. Вдругиден в десет часа сутринта ще го имаш.

За момент сякаш всичките му проблеми бяха решени и той започна да се отпуска. После помисли за блясъка в очите на Шутър. За това как беше навел лицето си, докато челото му и челото на Морт почти се допряха. Помисли за сухия аромат на канела в дъха на Шутър, когато казваше: „Вие лъжете.“

Ксерокопие? Без съмнение Шутър щеше да приеме оригинален екземпляр… но ксерокс?

— Не — каза бавно той. — Не става, Хърб. Никакъв ксерокс, никакво обаждане по телефона от редактора. Трябва да бъде оригинален екземпляр от списанието.

— Е, това е малко по-трудно. Канцелариите на редакцията са в Манхатън, разбира се, но те съхраняват старите течения в канцелариите в Пенсилвания. Пазят само пет екземпляра от всяко издание — това е наистина всичко, което могат да си позволят да пазят, като имаш предвид, че СМЕК се издава от 1941. И хич не им се ще да ги раздават.

— Стига, Хърб! Тези списания могат да се намерят на разпродажбите в половината библиотеки в малките градове на Америка!

— Но никога пълно течение — Хърб направи пауза. — Няма да свърши работа и обаждане по телефона, така ли? Да не би да искаш да кажеш, че този човек е толкова луд, та да помисли, че говори с някой от хилядите ти верни слуги?

Чу гласа на Делорес:

— Да налея ли виното, Хърб?

Хърб отново заговори настрани от телефона.

— Изчакай минутка, Дий.

— Задържам вечерята ти — каза Морт. — Съжалявам.

— Това е част от задълженията ми. Слушай, Морт, бъди откровен с мене — този човек толкова ли е луд, колкото изглежда? Опасен ли е?

„Не мисля, че бих приказвал за това с друг човек. Това би означавало да се изправиш в средата на буря и да изкушаваш мълнията.“

— Не мисля — каза той. — Но искам да се отърва от него, Хърб. — Той се поколеба в търсене на правилния тон. — Хърб, прекарах последната половин година в ужасни неприятности. Това може би ще бъде единственото, което ще мога да направя. Просто искам да се отърва от този досадник.

— Добре — каза Хърб с внезапна решителност. — Ще се обадя на Мариан Джафъри от СМЕК. Познавам я отдавна. Ако я помоля да говори с куратора на библиотеката — точно така го наричат — куратор на библиотеката — да ни изпрати екземпляр от юни 1980, тя ще го направи. Може ли да й кажа, че след време ще им изпратиш разказ?

— Разбира се — каза Морт и помисли: „Кажи й, че ще бъде подписан «Джон Шутър»“ — и почти се разсмя на глас.

— Добре. Тя ще накара куратора да ти го изпрати с Федералния експрес направо от Пенсилвания. Само го върни в добро състояние, или ще трябва да им намериш екземпляр за замяна от онези разпродажби, за които спомена.

— Има ли възможност всичко това да стане до вдругиден? — попита Морт. Почувства се отчайващо сигурен, че Хърб ще го помисли за луд заради въпроса му… и че непременно си мисли, че Морт прави от малката муха един ужасно голям слон.

— Според мен има много голяма възможност — каза Хърб. — Не мога да гарантирам абсолютно, но почти гарантирам.

— Благодаря, Хърб — каза Морт искрено. — Страшен си.

— Оу, дреболия, госпожо — отговори Хърб. Много обичаше да се прави на Джон Уейн и си мислеше, че го имитира идеално, но грешеше.

— Сега се заеми с вечерята си. И целуни Делорес от мене.

Хърб все още беше настроен на вълна Джон Уейн.

— В никакъв случай. Ще я целуна от мен, приятелче.

„Силно казано, приятелче.“

Морт почувства такъв прилив на ужас и страх, че почти извика. Същата дума, същият безизразен, провлечен изговор. Шутър по някакъв начин беше се намесил в телефонната му линия и на когото и да се опитваше да се обади Морт и какъвто и номер да набираше, му отговаряше Джон Шутър. Хърб Крийкмор беше станал само един от псевдонимите му и…

— Морт? Чуваш ли ме?

Той затвори очи. Сега, когато Хърб беше престанал с фалшивата си имитация на Джон Уейн, всичко беше наред. Това отново беше Хърб, какъвто беше винаги. Но това, че Хърб беше използвал тази дума, това просто беше…

Какво?

„Просто нова колона от Парада на съвпаденията? Добре. Сигурно. Несъмнено. Просто ще застана на бордюра и ще я гледам как минава. Защо не? Вече видях как преминават половин дузина по-големи от нея.“

— Чувам те, Хърб — каза той и отвори очи. — Просто се опитвах да си представя колко много те обичам. Нали знаеш, броях начините.

— Не се занасяй — каза Хърб очевидно поласкан. — И ще действаш внимателно и благоразумно, нали така?

— Точно така.

— Тогава мисля, че ще отида да вечерям със слънцето на моя живот.

— Звучи добре като идея. Довиждане, Хърб — и благодаря.

— Моля. Ще се опитам да стане до вдругиден. Дий също ти казва довиждане.

— Сигурен съм, че ми казва — нали иска да налее виното — отвърна Морт и двамата затвориха със смях.

Веднага, след като остави телефона на масичката, видението му се върна. Шутър. Имитира полицията с различни гласове. Разбира се, той беше сам и беше тъмно — условия, които раждат видения. Въпреки това не вярваше — поне с разума си, — че Джон Шутър е свръхестествено същество или пък свръхпрестъпник. Ако беше първото, със сигурност щеше да знае, че Мортън Рейни не е извършил плагиатство — поне не точно в този разказ, — а ако беше второто — щеше да си се занимава с обир на банка или нещо друго, а не да се върти в западен Мейн в опит да изстиска разказ от писател, който печели много повече пари с романите си.

Тръгна обратно към дневната с намерение да продължи до кабинета и да седне пред компютъра, когато една мисъл

(поне не точно в този разказ)

го порази и той спря.

Какво означаваше това — не точно в този разказ? Беше ли откраднал някога работа на някой друг?

За пръв път, откакто на прага му се беше появил Шутър с пачката листа, Морт сериозно се замисли над този въпрос. В доста много от рецензиите на книгите му се намекваше, че той всъщност не е оригинален писател; че повечето от работите му се състоят от преразказани приказки. Спомни си как Ейми четеше рецензията на „Момчето на латернаджията“, в която за пръв път се оценяваха ритъмът и четивността на книгата и после се намекваше за известна повторяемост в интригата. Беше казала: „И какво от това? Тези хора не знаят ли, че съществуват само около пет наистина добри разказа, а писателите просто отново и отново ги преразказват с различни герои?“

Самият Морт смяташе, че има поне шест разказа: успех, провал, любов и раздяла, отмъщение, объркана самоличност; търсене на по-голяма власт — и за дявола, и за Бога. Беше разказвал многократно, натрапчиво, първите четири и сега, когато се замисли, „Сезон за сеитба“ обхващаше поне три от тези идеи. Но беше ли това плагиатство? Ако беше, всеки работещ писател по света щеше да бъде виновен в престъпление.

Плагиатството, реши той, е явна кражба. А аз никога през живота си не съм го вършил. Никога.

— Никога — каза той и влезе в кабинета си с вдигната глава и широко отворени очи — като воин, който тръгва към бойното поле. Проседя там следващия половин час и не написа нито дума.

26

Напразно прекараното време пред компютъра го убеждаваше, че може би идеята вечерята му да се състои от пиене вместо от ядене е добра и той беше на второто уиски с вода, когато телефонът звънна отново. Морт предпазливо се доближи до него, обладан от внезапното желание все пак да си вземе телефонен секретар. Тези машинки имаха поне едно сигурно качество — можеш да прослушваш обажданията и да отделяш приятелите от враговете.

Застана нерешително над телефона. Мислеше колко не обича звуците, които издават съвременните телефони. Едно време те звъняха, дори звъняха радостно. Сега издаваха пронизителен виещ звук, който приличаше на начало на мигренозно главоболие.

„Е, смяташ ли да вдигнеш слушалката, или просто ще стоиш така и ще го слушаш?

Не искам да говоря с него отново. Той ме плаши и ме разярява и не знам кое от двете чувства мразя повече.

Може би не е той.

Може би е.“

Да слуша как тези мисли се въртят в главата му, беше дори по-лошо, отколкото да слуша чуруликащото „бип-йоп“ на телефона, така че той вдигна слушалката и каза дрезгаво „ало“, и все пак не се оказа нищо толкова опасно — само пазачът му Грег Карстерс.

Грег зададе вече познатите въпроси за къщата и Морт отново отговори на всички, разбирайки, че обясненията за такова събитие са подобни на обяснения за внезапна смърт — ако нещо може да те накара да понесеш шока, това е постоянното повтаряне на известни факти.

— Слушай, Морт, най-сетне късно следобед влязох във връзка с Том Грийнлиф — каза Грег и Морт помисли, че гласът му звучи малко странно — малко предпазливо. — Той и Съни Тротс боядисваха Методистката енорийска палата.

— Така ли? И говори ли с него за моя приятел?

— Да, говорих — каза Грег. Гласът му звучеше по-предпазливо от всякога.

— Е, и?

Последва кратка пауза. После Грег каза:

— Том мисли, че сигурно си объркал дните.

— Объркал съм дните?… Какво искаш да кажеш?

— Ами — Грег сякаш се извиняваше, — той казва, че наистина е минал по Езерната алея вчера следобед и те е видял — каза, че ти е махнал и ти си му махнал. Но, Морт…

— Какво? — Но той вече знаеше какво.

— Казва, че си бил сам — завърши Грег.

27

В продължение на една безкрайна секунда Морт не каза нищо. Не се чувстваше в състояние да каже каквото и да било. Грег също не казваше нищо — даваше му време да помисли. Том Грийнлиф, разбира се, не беше младеж — беше по-стар от Дейв Нюсъм поне с три, а може би и с шест години. Но не беше и изкуфял.

— Господи — каза най-сетне Морт. Говореше много тихо. Истината беше, че просто не му стигаше въздух.

— Моето мнение — каза Грег неуверено — е, че може би Том нещо се е объркал. Знаеш, че той не е съвсем…

Младеж — довърши Морт. — Знам. Но ако има някой в Ташмор с по-добро око за непознатите от Том, то аз не знам кой е. Той цял живот е помнил непознатите, Грег. Това е нещо, което пазачите правят, нали? — За миг се поколеба, после избухна: — Той гледаше към нас! Гледаше към нас двамата!

Внимателно, като че ли само се шегуваше, Грег каза:

— Сигурен ли си, че не си сънувал този човек Морт?

— Дори не съм се замислял — каза Морт бавно. — До този момент. Ако нищо такова не се е случвало и аз ходя да разправям на хората, че се е случило, смятам че това значи, че съм луд.

— О, въобще не казвам това — каза бързо Грег.

— Аз го казвам — отвърна Морт. И си помисли: „Но може би точно това иска той. Да накара хората да мислят, че съм луд. И може би в края на краищата, да направи това, което мислят хората, истина.

О, да. Точно така. И той се е наговорил със стария Том Грийнлиф, за да свърши работата си. Всъщност вероятно Том е бил този, който е отишъл в Дери и е подпалил къщата, докато Шутър си е стоял тук и е убил котката — така ли е?

Помисли за това. Наистина ПОМИСЛИ. Беше ли той там? Беше ли НАИСТИНА?“

Така че Морт се замисли. Замисли се по-усилено, отколкото въобще беше мислил за нещо през живота си; дори по-усилено, отколкото беше мислил за Ейми и Тед и за това, какво трябва да прави с тях, след като ги е открил в леглото заедно в онзи майски ден. Беше ли халюцинирал за Джон Шутър?

Помисли отново за скоростта, с която Шутър го беше сграбчил и хвърлил към страната на колата.

— Грег?

— Да, Морт.

— Том не е видял и колата? Старо комби, номер от Мисисипи?

— Казва, че не е виждал въобще кола по Езерната алея вчера. Само тебе, бил си застанал на края на пътеката, която слиза до езерото. Помислил, че се възхищаваш на гледката.

„Тогава дали всичко е истина, или е само въображение?“

Отново се замисли за здравата хватка на Шутър, за това как бе стиснал раменете му, за скоростта, с която го беше сграбчил и го беше блъснал в колата.

„Лъжете“ — беше казал Шутър. Морт беше видял гнева, затаен в очите му, и беше усетил миризмата на канела в дъха му.

Ръцете му.

Натискът на ръцете му.

— Грег, изчакай секунда.

— Разбира се.

Морт остави слушалката и се опита да навие ръкавите на ризата си. Не успя да го направи съвсем, защото ръцете му трепереха силно. Вместо това разкопча ризата си, свали я, после протегна ръце. Отначало не видя нищо. После ги извъртя с дланите нагоре, доколкото можеше, и — ето ги, две жълтеещи синини отвътре на всяка ръка, малко над лакътя.

Белезите, направени от палците на Джон Шутър когато той го беше сграбчил и хвърлил към колата.

Внезапно си помисли, че може би разбира, и се уплаши. Но не за себе си. За стария Том Грийнлиф.

28

Вдигна телефона.

— Грег?

— Да.

— Как изглеждаше Том, когато говори с него?

— Беше капнал — каза веднага Грег. — На един глупав старец не му е работа да пълзи по скеле и да боядисва цял ден на студения вятър. На неговата възраст. Изглеждаше готов да падне в най-близкия куп листа, ако не успее бързо да стигне до легло. Разбирам за какво намекваш, Морт, и предполагам, че ако е бил достатъчно изморен, би могъл да забрави нещо, но…

— Не, не говоря за това. Сигурен ли си, че е било само умора? Може ли да е бил изплашен?

Последва дълга тишина на другия край на линията. Колкото и да нямаше търпение, Морт не я прекъсна. Искаше да позволи на Грег да мисли толкова време, колкото му е необходимо.

— Не изглеждаше така — каза най-после. Грег. — Изглеждаше някак… отнесен. Реших, че е просто обикновена умора, но може и да не е било. Или не изцяло.

— Може ли да е скрил нещо от тебе?

Този път паузата не беше толкова дълга.

— Не знам. Може и да е скрил. Това е всичко, което мога да кажа със сигурност, Морт. Като те слушам, ще ми се да бях приказвал с него по-дълго и да го бях попритиснал малко по-здраво.

— Мисля, че ще е добре да отидем заедно у тях — каза Морт. — Веднага. Беше така, както ти казах, Грег. Ако Том ти е казал нещо друго, може да е било, защото, онзи го е сплашил до смърт. Ще те чакам там.

— Добре. — Гласът на Грег отново звучеше разтревожено. — Но нали знаеш, Том не е от хората, които се плашат лесно.

— Сигурен съм, че някога е било така, но сега Том е поне на седемдесет и пет. Мисля, че колкото повече остарява човек, толкова по-лесно е да го сплашиш.

— Защо тогава аз да не те чакам там?

— Добра идея. — Морт затвори телефона, изля остатъка от уискито в мивката, качи се в буика си и потегли към къщата на Том Грийнлиф.

29

Когато Морт пристигна, Грег беше паркирал пред къщата. Джипът на Том беше пред задната врата. Грег беше облечен с фланелено сако с вдигната яка — вятърът откъм езерото беше доста остър и неприятен.

— Нищо му няма — каза Грег веднага, щом го видя.

— Как разбра?

И двамата говореха тихо.

— Видях неговия джип и отидох към задната врата. Има закачена бележка, пише, че бил имал тежък ден и си легнал рано. — Грег се усмихна и отметна дългата коса от лицето си. — Пише освен това, че ако някой от редовните му клиенти го търси, да се обърне към мене.

— Бележката с неговия почерк ли е написана?

— Да. Едрите драсканици на стареца. Няма начин да ги сбъркам. Обиколих и погледнах в прозореца на спалнята му. Вътре е. Прозорецът е затворен, но той хърка толкова силно, че се чудя как не е счупил стъклата. Искаш ли да видиш и ти?

Морт въздъхна и поклати глава.

— Има нещо нередно, Грег. Том ни видя. И двамата. Мъжът побесня няколко минути, след като мина Том и ме сграбчи за раменете. Остави ми синини. Ще ти покажа, ако искаш да видиш.

Грег кимна.

— Вярвам ти. Колкото повече мисля за това, толкова по̀ не ми харесва начинът, по който звучеше гласът му, когато каза, че като те видял, си бил сам. Имаше нещо… лошо. Ще говоря пак с него утре сутринта. Или пък можем да говорим заедно с него, ако искаш.

— Така ще е най-добре. В колко часа?

— Защо не дойдеш до Енорийската палата към девет и половина. Той ще е изпил две-три чаши кафе — не можеш да му кажеш и дума, преди да е изпил кафето си — и ще го свалим от това проклето скеле за малко. Ще е за негово добро. Става ли?

— Да. Съжалявам, че те забърках в това приключение.

— Няма страшно. Нещо не е наред тук. Много съм любопитен да разбера какво точно.

Морт се върна в буика си, а Грег седна зад кормилото на пикала. Потеглиха в противоположни посоки и оставиха изтощения старец да спи.

Морт обаче не заспа почти до три сутринта. Подскачаше и се търкаляше в кревата, докато чаршафите заприличаха на бойно поле и вече не можеше да ги търпи. Тогава в някакво опиянение отиде до канапето в дневната. Удари глезените си в коварната масичка за кафе, изруга, легна, нагласи възглавниците зад главата си и почти веднага пропадна в черна дупка.

30

Когато се събуди в осем часа на следващата сутрин, той си помисли, че се чувства отлично. Продължи да се чувства така, докато не провеси крака от канапето, за да седне. Тогава изстена силно, почти извика приглушено и за момент замръзна — искаше да може да хване едновременно гърба, коленете и дясната си ръка. Ръката му беше най-зле, така че се задоволи да хване нея. Беше чел някъде, че когато са обхванати от паника, хората могат да извършват действия с почти свръхестествена сила; че без да усещат нищо, повдигат коли, за да освободят затиснати деца, или с голи ръце удушват добермани-убийци, а усещат огромното напрежение в телата си едва след отминаването на емоциите. Сега вярваше в това. Беше блъснал вратата на горната баня с такава сила, че беше откачил една от пантите й. С каква сила беше замахнал с ръжена? По-силно, отколкото можеше да си представи, ако се съдеше по това как чувстваше гърба си и дясната ръка тази сутрин. Не му се мислеше и каква би била гледката на опустошенията за някой външен човек. Знаеше, че трябва да се оправи с повредите сам — поне доколкото можеше. Помисли, че Грег Карстерс сигурно вече има сериозни съмнения относно нормалността му въпреки неговите уверения в противното. Ако Грег види счупената врата на банята, разпраната завеса на душа и пръснатата аптечка, това едва ли би допринесло за подобряване на вярата му в разумността на Морт. Той си спомни как се беше сетил, че Шутър може би се опитва да накара хората да помислят, че той е луд. Сега, на дневна светлина, тази идея съвсем не изглеждаше глупава — ако не друго, изглеждаше по-логична и правдоподобна от всякога.

Но той беше обещал да се срещне с Грег до Енорийската палата след деветдесет минути — вече и по-малко, за да говорят с Том Грийнлиф. Ако останеше да седи така и да брои болките си, едва ли щеше да стигне дотам.

Морт с усилие се изправи и бавно тръгна през къщата към голямата баня. Завъртя крана на душа на толкова горещо, че да изпуска облаци пара, глътна три аспирина и се мушна под струите.

Докато излезе, аспиринът започна да действа и той помисли, че все пак ще може да изкара деня. Нямаше да е лесно и привечер сигурно щеше да се чувства така, като че ли са били няколко години, но реши, че все пак може да го изкара.

„Това е вторият ден — помисли си той, докато се обличаше и за миг потръпна от страх. — Утре е крайният срок.“ — Това го накара да помисли първо за Ейми, а после за Шутър, който беше казвал: „Не бих намесвал жена ви, ако можех, но започвам да мисля, че не ми оставяте друга възможност.“

Страхът се върна. Първо този луд копелдак беше убил Бъмп, после беше заплашил Том Грийнлиф (сигурно е заплашил Том Грийнлиф) и сега вече му бе ясно, наистина беше възможно да е подпалил къщата в Дери. Реши, че е знаел това през цялото време, но просто не е искал да го признае пред себе си. Да подпали къщата и да се отърве от списанието е било главната му цел — разбира се; човек, луд като Шутър, просто не би се замислил за всички други екземпляри от това списание по света. Такива неща не влизат в мирогледа на един побъркан.

А Бъмп? Котката вероятно му беше дошла наум после. Шутър се е върнал, видял е котката на прага, в очакване да я пуснат вътре, видял е, че Морт още спи, и я е убил за удоволствие. Да отиде до Дери и да се върне толкова бързо трябва да е било трудно, но е можел да го направи. Всичко пасваше.

А сега заплашваше да забърка и Ейми.

„Ще трябва да я предупредя — помисли Морт, докато напъхваше ризата си в панталоните. — Да й се обадя тази сутрин и да й разкажа всичко. Едно е да се справя с този тип сам; съвсем друго е да стоя и да чакам как някакъв луд забърква единствената жена, която някога съм обичал, в история, за която тя не знае нищо… това е съвсем друго.“

Да. Но, първо, трябваше да говори с Том Грийнлиф и да измъкне истината от него. Без Том да потвърди факта, че Шутър наистина съществува и е опасен, поведението на самия Морт щеше да изглежда подозрително или налудничаво, или и двете. Вероятно и двете. И така, първо Том.

Но преди да се срещне с Грег — в Методистката енорийска палата, възнамеряваше да спре в ресторанта на Бауи и да изяде един от фамозните омлети с бекон и сирене на Герда. В стомаха му маршируваше цяла армия. Излезе в антрето, отвори малката дървена кутия, закрепена на стената над масичката за телефона, и потърси ключовете на буика. Ключовете не бяха там.

Намръщен отиде до кухнята. Бяха тук, на плота до мивката. Взе ги и замислено ги подхвърли в ръка. Не беше ли ги прибрал в кутията снощи, когато се върна от къщата на Том? Опита се да си спомни и не можа — поне със сигурност. Да пусне ключовете в кутията, щом се прибере, беше такъв навик, че пусканията се сливаха едно с друго. Ако попиташ човек, който обича яйца, какво е закусвал преди три дни, той няма да може да си спомни — ще предположи, че е ял пържени яйца, защото ги яде често, но няма да е сигурен. Случаят беше същият. Беше се върнал уморен, с болки и притеснен. Просто не можеше да си спомни.

Но това не му хареса.

Не му хареса никак.

Отиде до задната врата и я отвори. Там, на дъските на верандата, лежеше черната шапка на Джон Шутър с кръглата периферия.

Морт стоеше на прага и я гледаше, стискайки ключовете. Един слънчев лъч се отразяваше от бронзовото им украшение. В ушите му звучаха ударите на сърцето му. То биеше бавно и съсредоточено. Една част от Морт беше очаквала това.

Шапката лежеше точно на мястото, където Шутър беше оставил ръкописа си. А зад нея, на двора, беше буикът му. Когато се беше върнал снощи, той го беше паркирал зад ъгъла — това вече наистина си спомняше, — но сега беше тук.

— Какво си направил? — внезапно изкрещя Морт Рейни на утринното слънце, а птичките, които чуруликаха безгрижно в дърветата, изведнъж замлъкнаха. — Какво си направил, за Бога?

Но дори Шутър да беше някъде наоколо и да го гледаше, то той не отговори. Може би знаеше, че Морт съвсем скоро ще разбере какво е направил.

31

Пепелникът на буика беше отворен и в него имаше две угарки. Бяха без филтър. Морт хвана едната с нокти, лицето му беше изкривено в гримаса на отвращение — беше сигурен, че това е „Пал Мал“ — марката на Шутър. Така беше.

Завъртя ключа и моторът се запали веднага. Морт не беше го чул да бръмчи и да трака, когато се събуди, но въпреки това се запали, сякаш беше топъл. Сега шапката на Шутър беше в багажника. Морт я беше вдигнал със същото отвращение, което беше изпитал и към угарката от цигара, беше я хванал само с крайчеца на пръстите си за периферията. Под нея нямаше нищо, както и вътре — имаше само много стара, потъмняла от пот лента. Имаше обаче и някаква друга миризма — по-остра и по-парлива от миризмата на пот. Миризма, която Морт по някакъв неясен начин познаваше, но не можеше точно да определи. Може би щеше да се сети. Сложи шапката на задната седалка на буика, после си спомни, че след по-малко от час ще се срещне с Грег и Том. Не беше сигурен дали иска те да видят шапката. Не знаеше точно защо мислеше така, но тази сутрин му изглеждаше по-безопасно да следва инстинктите си, отколкото да проверява дали са верни, така че сложи шапката в багажника и потегли за града.

32

Мина отново покрай къщата на Том на път за Бауи. Джипът вече не беше в двора. За момент Морт се разтревожи, но после реши, че това е добър признак, а не лош — Том сигурно вече е започнал ежедневната си работа. Или самият той е отишъл при Бауи — Том беше вдовец и ядеше много често на бара за обеди в универсалния магазин.

По-голямата част от персонала на обществените служби на Ташмор беше на бара, пиеше кафе и водеше разговори за наближаващия сезон за лов на елени, но Том

(е мъртъв, мъртъв е, Шутър го е убил и познай чия кола е използвал)

го нямаше между тях.

— Морт Рейни! — поздрави го Герда Бауи с обичайния си дрезгав вик. Тя беше висока жена с огромна фризирана кестенява коса и големи закръглени гърди. — Не съм те виждала от векове! Написал ли си наскоро някакви хубави книги?

— Опитвам се — каза Морт. — Значи не искаш да ми направиш един от специалните си омлети, нали?

— В никакъв случай! — каза Герда и се засмя, за да покаже, че само се шегува. Хората от обществените служби в масленокафявите си престилки се засмяха с нея. Морт за момент си пожела да има огромен пистолет като този, който гангстерите носят под спортните си сака от туид. Бум-бам-бум и може би тук щеше да има малко ред. — Идва веднага, Морт.

— Благодаря.

Когато го донесе заедно с препечен хляб и кафе, тя каза с по-нисък глас:

— Чух за развода ти. Съжалявам.

Той поднесе чашата с кафе към устните си с почти спокойна ръка.

— Благодаря, Герда.

— Справяш ли се сам?

— Ами… опитвам се.

— Защото изглеждаш малко отслабнал.

— Много е трудно да се заспи някои нощи. Предполагам, че все още не съм свикнал с тишината.

— Глупости — още не си свикнал да спиш сам. Но един мъж не е длъжен да спи вечно сам, Морт, само защото жена му не е могла да разпознае доброто, когато го притежава. Надявам се, нямаш нищо против, че ти приказвам по този начин…

— Ни най-малко — каза Морт. Но имаше. Помисли си, че от Герда Бауи става долнопробна Ан Ландърс[1].

— … но ти си единственият известен писател, който този град притежава.

— Също ни най-малко.

Тя се засмя и го дръпна за ухото. Морт за миг се почуди какво би казала тя, какво биха казали едрите мъже в масленокафявите престилки, ако беше ухапал ръката, която го дръпна за ухото. Беше малко шокиран от това — колко привлекателна му се стори тази идея. Дали приказваха за него и Ейми? Някои от тях сигурно бяха на мнение, че тя не може да разпознае доброто нещо, когато го има, а други — че бедната жена най-накрая й е омръзнало да живее с луд човек и е решила да го напусне, а никой не знаеше точно за какво приказваха или какви намерения са имали той и Ейми, когато са били добре? Разбира се, че приказват за нас, помисли си той отегчено. Любимото занимание на всички. Безкрайни приказки за хора, чиито имена са виждали във вестниците.

Погледна надолу към омлета си и му се отщя да го яде.

Все пак порови в него и успя да набута по-голямата част в гърлото си. Чакаше го дълъг ден. Мненията на Герда Бауи за красотата му и частния му живот не променяха този факт.

Когато свърши, плати за закуската и вестника и излезе от магазина (хората от обществените служби се бяха вдигнали вкупом пет минути преди него, а един от тях поспря, колкото да поиска автограф за племенницата си, която имала рожден ден), беше девет и пет. Поседя малко зад кормилото, колкото да провери пише ли във вестника за къщата в Дери, и намери очерк на трета страница. „ПОЖАРНИ ИНСПЕКТОРИ СЪОБЩАВАТ ЗА ЛИПСА НА УЛИКИ В ПОДПАЛВАНЕТО НА РЕЙНИ“. Самият очерк беше дълъг половин колонка. Последното изречение гласеше: „Не открихме Мортън Рейни, известен с бестселърите си «Момчето на латернаджията» и «Семейство Делакорт» за коментар.“ Това означаваше, че Ейми не им беше дала номера в Ташмор. Много добре. Ще й благодари за това, ако говори с нея по-късно.

Сега беше ред на Том Грийнлиф. Щеше да стигне до Методистката енорийска палата в девет и двайсет. Малко преди девет и половина. Включи буика на скорост и потегли.

[1] Ан Ландърс (р. 1918) — американска публицистка. — Б.пр. ↑

33

Когато стигна до Енорийската палата, в двора имаше паркирана само една кола — древен форд „Бронко“ с ремарке и надпис „СЪНИ ТРОТС БОЯДЖИЙСТВО ОХРАНА ДЪРВОДЕЛСТВО“ на всяка от вратите. Морт видя и самия Съни — нисък мъж към четирийсет, плешив и с весели очи. Покачен на скелето, той боядисваше с широки движения, а колоната зад него свиреше нещо в стил Лас Вегас — Ед Еймс или Том Джонс — във всеки случай някой от онези мъжаги, дето пеят с разкопчани три горни копчета на ризата.

— Здравей, Съни! — извика Морт.

Съни продължи да боядисва с почти съвършен ритъм, докато Ед Еймс, или който там беше, задаваше музикални въпроси — какво е мъжът и какво не е. Това бяха въпроси, които и Морт понякога си беше задавал, макар и без духовата секция.

— Съни!

Съни се заклати. От четката му отхвръкна бяла боя и за един миг Морт помисли с тревога, че той може наистина да падне от скелето. После се хвана за едно от въжетата, обърна се и погледна надолу.

— Ей, господин Рейни — каза той. — Здравата ме стреснахте!

Кой знае защо, Морт си помисли за дръжката на вратата във филма на Дисни „Алиса в страната на чудесата“ и трябваше да потисне силния изблик на смях.

— Господин Рейни? Добре ли сте?

— Да. — Морт преглътна с наведена глава. Трик, който беше научил в църковното училище преди около хиляда години и единственият безопасен начин за потискане на смеха, който беше открил досега. Както повечето добри трикове, които вършеха работа, той му причиняваше болка. — Помислих, че ще паднеш.

— Как не — каза Съни и сам се засмя. После надвика гласа от колоната, който започваше ново пътешествие в дебрите на чувствата. — Том може би щеше да падне, но не и аз.

— Къде е Том? Искам да говоря с него.

— Рано сутринта се обади и каза, че днес не можел да дойде. Казах му, че няма нищо, така и така няма достатъчно работа и за двама ни.

Съни погледна заговорнически надолу към Морт.

— Има работа, разбира се, но този път Том се изсили. Това не е работа за старци. Каза, че целият му гръб се бил схванал. Не ми се вярва. Въобще не звучеше както обикновено.

— В колко часа ти се обади? — попита Морт. Мъчеше се гласът му да прозвучи естествено.

— Рано — каза Съни. — Нямаше шест. Тъкмо се канех да почвам сутрешните си упражнения. Страшно съм редовен. — Съни изглеждаше изключително горд от това. — Разбира се, Том знае в колко ставам и започвам да действам.

— Но не звучеше добре?

— Не. Въобще не приличаше на себе си. — Съни поспря и се намръщи. Погледна така, сякаш особено усилено се опитваше да си спомни нещо. После леко сви рамене и продължи. — Вятърът на езерото вчера беше свиреп. Може би е настинал. Но Том е железен. След ден-два ще бъде в ред. Повече се тревожа, когато се мъчи да ходи по дъските. — Съни показа пода на скелето с четка, като пусна една редица бели капки върху дъските до обувките си. — Мога ли да направя нещо за вас, господин Рейни?

— Не — каза Морт. Под сърцето му се беше свила мека топка от ужас, като топка смачкано платно. — Между другото, виждал ли си Грег?

— Грег Карстерс?

— Да.

— Тази сутрин не съм. Е, разбира се, той е търговец, продава коли — Съни се засмя. — Става по-късно от всички нас, така е.

— Той също трябваше да дойде, за да се види с Том — каза Морт. — Имаш ли нещо против, ако го почакам малко? Може да дойде.

— Добре си дошъл — каза Съни. — Имаш ли нещо против музиката?

— Съвсем не.

— Сега могат да се взимат страшни записи от телевизията. Всичко, което трябва да направиш, е да им съобщиш номера на кредитната си карта. Дори не трябва да плащаш за обаждането. Номерът е осемстотин. — Той се наведе към колоната, после погледна сериозно към Морт. — Това е Роджър Уитекър — каза той с нисък и благоговеен глас.

— А-ха.

Съни натисна бутона. Роджър Уитекър започна да им казва, че имало моменти (той бил сигурен, че те знаят), когато той е отхапвал повече, отколкото можел да преглътне. Това също беше нещо, което беше правил и Морт, без духовата секция. Той тръгна към края на алеята и разсеяно се потупа по джоба на ризата. С лека изненада откри, че старият пакет „ЛМ“, сега сведен до едничка останала цигара, беше вътре. Запали последната цигара, потръпвайки в очакване на острия вкус. Но не беше лошо. Всъщност почти нямаше вкус… като че ли годините го бяха откраднали.

„Това не е единственото, което са откраднали годините.“

Колко вярно. Няма нищо общо, но е вярно. Запуши и се загледа към пътя. Сега Роджър Уитекър им разказваше със Съни как в пристанището чакал натоварен кораб и че скоро щели да отплуват за Англия. Съни Тротс припяваше последната дума от всеки ред. Не повече — само последната дума. По шосе 23 се движеха коли и камиони. „Форд Рейнджър“-ът на Грег не идваше. Мортън захвърли цигарата си, погледна часовника и видя, че е десет без петнайсет. Разбра също, че Грег, който беше почти религиозно пунктуален, нямаше да дойде.

„Шутър е хванал и двамата.

О, глупости! Не знаеш какво е станало!

Знам. Шапката. Колата. Ключовете.

Правиш прибързани заключения, направо ги измисляш.

Шапката. Колата. Ключовете.“

Той се обърна и тръгна обратно към скелето.

— Мисля, че е забравил — каза той, но Съни не го чу. Той се поклащаше назад-напред, погълнат от бояджийското изкуство и музиката на Роджър Уитекър.

Морт се върна в колата си и потегли. Погълнат от мислите си, не чу как Съни викна след него. Музиката и така щеше да го заглуши може би.

34

Стигна до къщата си в десет и четвърт, излезе от колата и тръгна към вратата. На средата на пътя се върна и отвори багажника. Шапката беше вътре — черна и неизбежна — като жаба посред въображаема градина. Той я вдигна, този път без много да се колебае как да я хване, затвори с удар багажника и влезе в къщата.

Стоеше в антрето, без да е сигурен какво иска да направи след това… и изведнъж, без всякаква причина, сложи шапката на главата си. Като го направи, потръпна, както човек понякога потръпва, когато глътне голяма глътка алкохол. Но тръпката премина.

А шапката всъщност му ставаше съвсем добре.

Бавно отиде в голямата баня, запали лампата и се намести пред огледалото. Почти избухна в смях — приличаше на мъжа с вилата от онази картина на Грант Ууд[1] — „Американска готика“. Приличаше на него, въпреки че човекът от картината беше гологлав. Шапката напълно покриваше косата на Морт, както беше покривала косата на Шутър (ако Шутър въобще имаше коса — това още не можеше да се разбере, макар че Морт предполагаше, че ще разбере със сигурност, когато го види следващия път, тъй като капелата му сега беше у него), и почти докосваше върховете на ушите му. Беше много смешно. Чак да закрещиш.

После неуморимият глас в главата му попита: „Защо я слагаш? На кого мислиш, че ще приличаш? На него?“ — и смехът му престана. Защо си беше сложил шапката, наистина?

„Той е искал ти да си я сложиш“ — каза тихо неуморимият глас.

Да? Но защо? Защо Шутър би искал Морт да сложи шапката му?

„Може би иска ти…“

„Да? — отново подсказа той на неуморимия глас. — Иска да какво?“

Помисли, че гласът си е отишъл, и потърси ключа на лампата, когато той се обади отново.

„… да се объркаш“ — каза той.

Тогава иззвъня телефонът и той подскочи. Гузно смъкна шапката от главата си (малко приличаше на човек, който се страхува, че може да бъде хванат, когато пробва бельото на жена си) и тръгна към телефона, като си мислеше, че може да е Грег и че ще се окаже, че Том е в къщата на Грег. Да, разбира се, точно така е станало — Том се е обадил на Грег, казал му е за Шутър и заплахите му, а Грег е взел стареца в своята къща. За да го предпази. Звучеше толкова правдоподобно, че чак се учуди, че не се е сетил по-рано.

Само че не беше Грег. Беше Хърб Крийкмор.

— Всичко е уредено — каза Хърб радостно. — Мариан се свърза с мене. Тя е сладур.

— Мариан? — попита глупаво Морт.

— Мариан Джафъри от СМЕК! — каза Хърб. — СМЕК? „Сезон за сеитба“? Юни 1980? Разбираш ли тези неща, бели господарю?

— О! — каза Морт. — О, добре! Благодаря, Хърб! Сигурно ли е?

— Да. Ще го имаш утре — истинското списание — не просто ксерокопие от разказа. Пристига с Федералния експрес от Пенсилвания. Имаш ли някакви новини от господин Шутър?

— Не още — каза Морт. Гледаше черната шапка в ръката си. Все още усещаше странния, възбуждащ аромат, който тя излъчваше.

— Е, никакви новини значи добри новини, както казват. Говори ли с местните власти?

Беше ли обещал на Хърб да направи това? Не можеше да си спомни със сигурност, но може и да беше. Във всички случаи най-добре да играе на сигурно.

— Да. Стария Дейв Нюсъм не беше очарован. Той мисли, че човекът вероятно просто си е правил шега. — Беше направо отвратително да лъже Хърб, но какъв смисъл имаше да му казва истината? Беше прекалено лудо, прекалено сложно.

— Е, влязло ти е в главата. Мисля, че това е важно, Морт — наистина.

— Да.

— Нещо друго?

— Не — но хиляди благодарности. Ти ме спаси. — „И може би, помисли си той, това не е просто фигуративно казано.“

— За мене беше удоволствие. Запомни, че Федералният експрес обикновено доставя право в местната поща. Нали?

— Да.

— Как върви новата книга? Все се каня да попитам.

— Чудесно! — извика сърдечно Морт.

— Е, добре. Отърви се от този човек и се заеми с нея. Работата е спасила много хора, по-добри от тебе или мене, Морт.

— Знам. Всичко най-хубаво на дамата ти.

— Благодаря. Всичко най-хубаво на… — Хърб рязко спря и Морт почти го виждаше как хапе устната си. С разводите се свиква трудно. Казват, че хората след ампутация продължават да чувстват крака, който вече не е там. — … на тебе — завърши той.

— Благодаря — каза Морт — Бъди здрав, Хърбърт.

Той бавно отиде до кея и погледна надолу към езерото. Днес по него нямаше лодки. „Качих се на още едно стъпало, независимо какво друго ще се случи. Мога да покажа на Шутър проклетото списание. Това може и да не го укроти… но може и да може. Той е, луд все пак и човек никога не знае какво ще направят или няма да направят хората от вездесъщото племе на Лудите. В това е техният съмнителен чар. Всичко е възможно.“

Беше дори възможно Грег все пак да си е вкъщи, помисли той — може да е забравил за срещата им при Енорийската палата, а може и да се е случило нещо, абсолютно несвързано с тази работа. С внезапна надежда Морт отиде до телефона и набра номера на Грег. Телефонът звънеше за трети път, когато той си спомни, че миналата седмица Грег му беше казал, че жена му и децата ще прекарат известно време при родителите й. Меган започвала училище догодина и щяло да им бъде по-трудно да ги посещават — така беше казал той.

Така че Грег беше сам.

(шапката)

Както и Том Грийнлиф.

(колата)

Младият съпруг и старият вдовец.

(ключовете)

И как става работата? Ами, просто като поръчка на касета на Роджър Уитекър от телевизията. Шутър отива в къщата на Том Грийнлиф, но не с комбито си — о, не, това би било твърде голяма реклама. Той оставя колата си паркирана в двора на Морт Рейни или може би отстрани до къщата. Отива до Том с буика. Заставя Том да се обади на Грег. Вероятно изкарва Грег от леглото, но Грег помни за Том и пристига спешно. Тогава Шутър заставя Том да се обади на Съни Тротс и да му каже, че не се чувства много добре и няма да дойде на работа. Шутър опира отвертка в гърлото на Том и му намеква, че ако не бъде послушен, ще съжалява. Том се оказва послушен… макар че дори Съни, не особено умен и току-що станал от леглото, разбира, че гласът на Том въобще не е същият. Шутър употребява отвертката. И когато пристига Грег Карстерс, той употребява отвертката — или нещо подобно — още веднъж. И…

„Избий това от главата си. Просто лош случай на крещящи съвпадения — това е всичко. Повтори: това… е… ВСИЧКО.“

Беше разумно, но не го убеждаваше. Не беше безукорно. Не задоволяваше.

Морт бързо мина през долния етаж на къщата, несъзнателно скубеше косата си.

„Ами колите? Джипът на Том, пикапът на Грег? Като се прибави буикът и стават три превозни средства — четири, ако се брои и фордът комби на Шутър, а Шутър е само един човек.“

Той не знаеше… но знаеше, че което е достатъчно, е достатъчно.

Когато, отново стигна до телефона, той извади телефонния указател от чекмеджето и започна да търси номера на градския полицай. Изведнъж спря.

„Едно от тези превозни средства е бил буикът, МОЯТ буик.“

Бавно остави телефона. Опита се да мисли за начина, по който Шутър е могъл да се справи с колите. Нищо не му идваше наум. Беше като да седиш пред компютъра, когато си задръстен за всяка идея — не излиза нищо освен празен екран. Но той наистина знаеше, че не иска да се обажда на Дейв Нюсъм. Още не. Тъкмо бавно се отдалечаваше от телефона, без да се насочва към определено място, когато той иззвъня.

Беше Шутър.

— Отидете там, където се срещнахме онзи ден — каза Шутър. — Повървете малко по пътеката. Вие ми правите впечатление на човек, който може да помисли и за начина, по който старците дъвчат храната си, господин Рейни, но искам да ви дам цялото време, от което имате нужда. Ще се обадя пак следобед. За всеки, на когото се обадите междувременно, отговорността е ваша.

— Какво сте направили? — попита той отново. Този път гласът му беше съвсем без сили, почти шепот. — Какво чудо сте направили?

Но линията вече беше прекъсната.

[1] Грант Ууд (1891–1942) — американски художник. — Б.пр. ↑

35

Той отиде пеша до мястото, където пътеката и пътят се срещаха, мястото, където беше приказвал с Шутър, когато Том Грийнлиф беше имал нещастието да ги види. По някаква причина не му хареса идеята да отиде с буика. Храстите и от двете страни на пътеката бяха утъпкани и образуваха, нещо като неравна пътека. Той слезе с друсане по тази пътека, като знаеше какво ще намери в първата по-голяма група дървета, до която стигне… и наистина го намери. Беше джипът на Том Грийнлиф. Вътре в него бяха и двамата.

Грег Карстерс седеше зад кормилото с отметната назад глава и с отвертка — този път „кръстата“, — потънала до дръжката в челото му, над дясното му око. Отвертката беше от шкафа в килера на Морт. Червената пластмасова дръжка беше силно напукана, не беше възможно да я сбърка.

Том Грийнлиф беше на задната седалка с брадвичка, забита в темето му. Очите му бяха отворени. Около ушите му се беше стекъл изсъхнал мозък. Върху дървената дръжка на брадвичката с изтрити, но все още четливи букви беше написана една дума: „РЕЙНИ“: Беше взета от бараката за инструменти.

Морт стоеше тихо. Обади се синигер. Кълвач изпращаше морзови сигнали по някакъв кух дънер. Освежаващият бриз вдигаше бели гребени на вълните на езерото; водата днес беше с тъмнокобалтов цвят и белите гребени създаваха красив контраст.

Зад него се чу шумолене. Морт се завъртя толкова бързо, че едва не падна — щеше да падне, ако не беше се облегнал на джипа. Не беше Шутър. Беше катеричка. Тя го гледаше с ясна омраза от мястото, на което беше застинала — по средата на стъблото на един клен, ярко блеснал с червения огън на есента. Морт изчака галопиращото му сърце да поспре. Изчака катеричката да се стрелне нагоре по дървото. Сърцето му поспря. Катеричката остана.

— Убил е и двамата — каза той най-сетне на катеричката. — Отишъл е до Том с моя буик. После е отишъл до Грег с джипа на Том, карал е Том. Убил е Грег. После е заставил Том да го докара дотук и е убил и него. И за двамата е използвал мои инструменти. После се е върнал пеша до къщата на Том… а може да е тичал. Изглежда достатъчно силен, за да е тичал. Съни мисли, че гласът на Том е бил променен, и аз знам защо. Когато телефонът на Съни е звъннал, слънцето тъкмо е изгрявало, а Том вече е бил мъртъв. Това е бил Шутър, имитиращ Том. И вероятно е било лесно. Като знам как си пуска музиката, няма начин да не е малко глух. След като е свършил със Съни Тротс, Шутър пак се е качил на моя буик и го е откарал зад къщата. Пикапът на Грег все още е паркиран в собствения му двор, където си е бил през цялото време. И ето как…

Катеричката изтича нагоре по дървото и изчезна в ярко светещите червени листа.

— … ето как е станало — завърши безизразно Морт.

Изведнъж краката му омекнаха. Той направи две крачки нагоре по пътеката, помисли за мозъка на Том, който изсъхваше върху бузите му, и краката му просто поддадоха. Морт падна и светът изчезна за него.

36

Когато се опомни, Морт се претърколи, седна изтощено и обърна китката си, за да погледне часовника. Показваше два и четвърт, но, разбира се, вероятно беше спрял на това време миналата нощ; той беше намерил джипа на Том късно сутринта и сега не можеше да е следобед. Беше припаднал и, като се имат предвид обстоятелствата, това не беше изненадващо.

Никой обаче не припада за три и половина часа.

Обаче секундната стрелка на часовника му правеше своите равномерни малки кръгове.

„Трябва да е тръгнал, когато седнах, това е.“

Но не беше това. Слънцето беше сменило положението си и скоро щеше да се загуби зад облаците, които изпълваха небето. Цветът на езерото беше избледнял до безжизнено хромово.

И така, беше му прилошало или беше припаднал, а после какво? Е, звучеше невероятно, но май беше заспал. Последните три дни му бяха опънали нервите, а миналата нощ не беше заспал до три часа. Комбинация от умствена и физическа умора. Съзнанието му просто се беше изключило. И…

„Шутър! Боже. Шутър каза, че ще се обади!“

Опита се да стане, падна и изохка от смесено чувство на болка и изненада; левият му крак се подгъна под него. Целият беше изтръпнал, игличките танцуваха лудо. Сигурно беше лежал върху него. Защо не беше дошъл с буика, за Бога? Ако Шутър се обади и Морт не е там, за да вдигне слушалката, този човек може да направи всичко.

Вдигна се отново на крака и този път успя. Но когато се опита да стъпи на левия си крак, той не издържа теглото му и отново го хвърли напред. Почти удари глава в калника на джипа и внезапно видя отражението си в един от тасовете му. В изпъкналата повърхност лицето му изглеждаше като гротескна маска в криво огледало. Поне проклетата шапка беше останала в къщата — ако беше видял и това върху главата си, щеше да закрещи. Не беше в състояние да се сдържи.

Изведнъж си спомни, че в джипа има двама мъртъвци. Те седяха над него вкочанясващи и от главите им стърчаха инструменти.

Той изпълзя от сянката на джипа, вдигна с ръце левия си крак върху десния и започна да го удря с юмруци — като човек, който се опитва да направи жилаво парче месо по-меко.

„Престани! — извика слаб глас — беше последното зърно разум, което му се подчиняваше — като здрава светлинка в това, което той чувстваше като огромна маса черни буреносни облаци между ушите. — Престани! Той каза, че ще се обади късно следобед, а сега е само два и четвърт! Има много време! Много време!“

Ами ако се обади по-рано? Или ако в затънтения му юг „късно следобед“ започва от два часа?

„Продължавай да удряш крака си по същия начин и ще ти се схване напълно. Тогава ще видиш как ще ти се прииска да пълзиш, за да се върнеш навреме за обаждането му.“

Това подейства. Той успя да се застави да спре. Този път стана по-внимателно и просто остана така за момент (внимаваше да стои с гръб към джипа на Том — не му се искаше да погледне вътре отново), преди да тръгне. Откри, че игличките бяха по-слаби. Вървеше отначало с подчертано куцане, но след първата дузина крачки походката му започна да се оправя.

Почти беше излязъл от храстите, които Шутър беше отчупил и смачкал с джипа на Том, когато чу приближаваща се кола. Морт падна на колене, без дори да помисли за това, и видя как профуча един ръждясал стар кадилак. Беше на Дон Бесинджър, собственик на къща в другия край на езерото. Бесинджър, стар алкохолик, който прекарваше по-голямата част от времето си в допиване на остатъка от някога внушителното си наследство, често използваше Езерната алея като пряк път към това, което наричаха Пътя на Бесинджър. Дон май е единственият постоянен обитател тук, помисли си Морт.

След като кадилакът се скри, Морт се изправи и забърза нагоре към пътя. Сега се радваше, че не беше дошъл с буика. Познаваше кадилака на Дон Бесинджър, а и Дон познаваше буика му. Още беше твърде рано и Дон едва ли беше пиян, така че щеше много добре да си спомни, че е видял колата на Морт, ако тя беше тук — паркирана недалеч от мястото, където не след дълго някой щеше да направи изключително ужасяващо откритие.

„Добре те е забъркал Шутър в тази работа — помисли Морт, докато куцаше по Езерната алея към къщата си. — Погрижил се е за всичко. Ако някой е видял кола близо до дома на Том Грийнлиф снощи, почти сигурно ще се окаже, че това е бил твоят буик. Той ги е убил пак с твоите инструменти…“

„Можех да се отърва от инструментите — внезапно се сети той. — Можех да ги хвърля в езерото. Можеше да ми отнеме доста време, докато ги извадя, но мисля, че бих могъл да — го направя.“

„Би ли могъл? Съмнявам се. И дори да го направиш… Е, и Шутър почти сигурно се е сетил за тази възможност. Изглежда, той се е сетил и за всички други. И знае, че ако се опиташ да е отървеш от брадвичката и отвертката, а полицията претърси дъното и ги намери, нещата ще изглеждат дори по-лоши за тебе. Виждаш ли какво е направил? Виждаш ли?“

Да. Виждаше. Джон Шутър му беше направил подарък. Катранена кукла. Морт беше плеснал катранената кукла по главата с лявата си ръка и тя беше залепнала здраво, после беше фраснал тази стара катранена кукла в корема с дясната си ръка, за да се откачи от нея, само че и дясната му ръка беше залепнала. Беше постъпил — коя беше думата, която постоянно използваше толкова самодоволно? Не беше ли „неискрено“? Да, това беше. И през цялото време все повече залепваше за катранената кукла на Джон Шутър. А сега? Е, беше разправял лъжи на какви ли не хора и ако нещата излезеха наяве, щеше да бъде лошо… а на четвърт миля оттук един мъж носеше на главата си брадвичка вместо шапка, а името на Морт беше написано на дръжката й, и това щеше да изглежда още по-лошо.

Морт си представи как телефонът звъни в празната къща и се насили да затича.

37

Шутър не се обаждаше.

Минутите изтичаха като сироп, а Шутър не се обаждаше. Морт се разхождаше неспокойно из къщата и непрекъснато скубеше косата си. Вече разбираше какво е да си наркоман, който чака снабдителя си.

На два пъти му мина мисълта да престане да чака и да вдигне телефона, за да се обади на властите — не на стария Дейв Нюсъм, нито дори на областния шериф, а на щатската полиция. Щеше да спази старото правило от Виетнам: „Избий всички и остави Бог да ги дели на добри и лоши.“ Защо не? Все пак той имаше добра репутация — беше уважаван член на две общности в щата Мейн, а Джон Шутър беше…

Какво всъщност беше Шутър?

Помисли за „фантом“.

Помисли и за „блуждаещо привидение“.

Но не това го спря. Това, което го спря, беше ужасяващата сигурност, че Шутър ще се опита да се обади, докато самият Морт говори по телефона… че Шутър ще чуе сигнала заето, ще затвори и Морт вече никога няма да чуе за него.

В четири без петнайсет започна да вали — равномерен есенен дъжд — студен и нежен като въздишка, падаща от бялото небе, чукащ по покрива и по сухите листа около къщата.

В без десет телефонът иззвъня. Морт подскочи към него.

Беше Ейми.

Ейми искаше да говори за пожара. Ейми искаше да говори колко е нещастна, не само за себе си, а и за двамата. Ейми искаше да му каже, че Фред Еванс — застрахователният следовател, все още е в Дери, все още се върти около мястото, все още задава въпроси за всичко — от последната противопожарна инспекция до това у кого са ключовете от избата, а за Тед мотивите му били подозрителни. Ейми искаше Морт да се чуди заедно с нея дали нещата щяха да бъдат други, ако бяха имали деца.

Морт отговори на всичко това колкото можеше по-добре, а през цялото време, докато говореше с нея, чувстваше как времето — най-доброто време на късния следобед — изтичаше. Беше почти полудял от тревога, че Шутър ще се обади, ще намери линията заета и ще извърши някое ново зверство. Най-после той каза единственото нещо, за което можа да се сети, за да я накара да затвори — че ако не отиде веднага до тоалетната, ще се случи произшествие.

— От пиенето ли е? — попита тя загрижено. — Пил ли си?

— От закуската, мисля — каза той. — Слушай, Ейми, аз…

— При Бауи?

— Да — каза той, като се опитваше гласът му да звучи измъчен от болка и усилие. Истината беше, че се чувстваше измъчен. Беше цяла комедия, ако се замислиш. — Ейми, наистина, аз…

— Боже, Морт, тя има най-мръсната скара в града — каза Ейми. — Отивай. Ще се обадя пак по-късно. — Телефонът замлъкна в ухото му. Той сложи слушалката на мястото й, остана така за момент и с удивление и смущение откри, че въображаемото му оплакване изведнъж беше станало реално — червата му се свиваха в болезнен, пулсиращ възел.

Изтича към банята, разкопчавайки в движение колана си.

За малко да се изпусне, но успя да стигне. Седеше на чинията сред богатия аромат на собствените си изпражнения, с панталони смъкнати до глезените, задъхан… а телефонът отново зазвъня.

Скочи като човече на пружина, удари си едното коляно в стойката на мивката и се затича към телефона, като придържаше панталоните си нагоре с една ръка и ситнеше като момиче в тясна пола. Чувстваше се жалко и притеснено и извинението „нямах време да се избърша“ не помагаше, предположи, че се е случвало на всеки, но внезапно му хрумна, че никога не е чел за това в книга — в нито една книга, никога.

О, животът беше такава комедия.

Този път беше Шутър.

— Видях ви там долу — каза Шутър. Гласът му беше спокоен и ведър както винаги. — Искам да кажа там долу, където ги оставих. Изглеждахте като след слънчев удар, само дето не е лято.

— Какво искате? — Морт премести телефона на другото си ухо. Панталоните му отново се свлякоха на глезените. Той не ги вдигна и остана да стои така, коланът на жокейските му шорти висеше между краката му. Каква авторска фотография би станала от това, помисли си той.

— Още малко и щях да забода бележка за вас, господин Рейни — каза Шутър. — Реших да не го правя. — Той направи пауза, после добави с някакво разсеяно презрение: — Много лесно се плашите.

— Какво искате?

— Нали вече ви казах, господин Рейни. Искам разказ, за компенсация на този, който откраднахте. Не сте ли още готов да се съгласите?

„Да — кажи му да! Кажи му каквото и да е — че земята е плоска, че Джон Кенеди и Елвис Пресли са живи и здрави и свирят заедно на банджо в Куба, че Мерил Стрийп е травеститка, кажи му КАКВОТО И ДА Е.“

Но не можеше.

Целият му бяс, безсилие, ужас и объркване изведнъж се изтръгнаха от устата му в проточен вой.

„НЕ СЪМ! НЕ СЪМ! ВИЕ СТЕ ЛУД И АЗ МОГА ДА ГО ДОКАЖА! ИМАМ СПИСАНИЕТО, ИДИОТ ТАКЪВ! ЧУВАТЕ ЛИ МЕ? ИМАМ ПРОКЛЕТОТО СПИСАНИЕ!“

Никакъв отговор. Линията беше мълчалива и глуха, дори далечен шум от преплетени разговори не нарушаваше равномерната тишина — като тази, която пропълзяваше през остъклената стена всяка нощ, която той беше прекарал тук сам.

— Шутър?

Мълчание.

— Шутър, чувате ли ме?

Ново мълчание. Онзи беше завършил.

Морт свали слушалката от ухото си. Вече я връщаше върху вилката, когато гласът на Шутър — тънък, далечен и почти изчезващ, каза:

— … сега?

Морт отново сложи слушалката на ухото си. Като че ли тежеше половин тон.

— Какво? — попита той. — Мислех, че сте затворили.

— Имате го? Имате така нареченото списание? Сега! — Той си помисли, че за пръв път гласът на Шутър звучеше смутено. Смутено и неуверено.

— Не — каза Морт.

— Е, ето! — каза Шутър с облекчение в гласа. — Мисля, че най-сетне ще сте готов да поговорим сери…

— Идва с Федералния експрес — прекъсна го Морт. — Ще бъде в пощата в десет часа сутринта.

— Какво ще бъде там? — попита Шутър. — Някакво старо опърпано нещо, за което се предполага, че е копие!

— Не — каза Морт. Чувството, че е улучил този човек, че наистина е пробил защитата му и го е ударил с достатъчна сила, за да му причини болка, беше силно и несъмнено. За няколко мига гласът на Шутър беше звучал почти уплашено и Морт почувства злорадство. — Списанието. Истинското списание.

Последва нова дълга пауза, но този път Морт задържа слушалката притисната до ухото си. Шутър беше там. И изведнъж отново централният въпрос беше разказът — разказът и обвинението в плагиатство; въпросът беше, че Шутър се беше отнесъл с него като с някакво колежанче и може би най-сетне този мъж бягаше.

Едно време в същото църковно училище, в което Морт беше научил трика на преглъщането с наведена глава, той беше видял как едно момче заби карфица в един бръмбар, който лазеше по чина му. Бръмбарът беше заловен — прикован, извиващ се и умиращ. Тогава Морт се беше почувствал натъжен и ужасѐн. Сега разбра. Само че сега искаше да стори същото с този човек. Този луд човек.

— Не може да има никакво списание — каза най-после Шутър. — Особено с този разказ в него. Този разказ е мой!

Морт чу страдание в гласа на мъжа. Истинско страдание. Това го зарадва. Карфицата беше пробола Шутър. Той се извиваше, забоден с нея.

— Ще пристигне утре в десет — каза Морт — или точно когато Федералният експрес пусне пратките за Ташмор. Ще се радвам да се срещна с вас там. Може да хвърлите един поглед. Толкова дълъг поглед, колкото желаете, проклет маниак такъв.

— Не там — каза Шутър. — У вас.

— В никакъв случай. Когато ви покажа този брой на „Елъри Куин“, искам това да стане на място, където да мога да повикам за помощ, ако започнете да правите глупости.

— Ще направите както казвам аз — каза Шутър. Гласът му звучеше малко по-уверено… но Морт не вярваше Шутър да е чак толкова уверен като преди — Ако не го направите, ще се окажете в Щатския затвор на Мейн за убийство.

— Не ме карайте да се смея. — Но Морт отново усети как червата му започват да се сплитат на възел.

— Окачих ви онези двама мъже по повече начини, отколкото знаете — каза Шутър, — а и вие разправихте доста хитри лъжи. Ако аз просто изчезна, господин Рейни, ще се окажете с примка на шията.

— Не можете да ме уплашите.

— О, мога — каза Шутър. Говореше почти нежно. — Единственото нещо е, че и вие започвате малко да ме плашите. Не мога да ви разгадая съвсем.

Морт замълча.

— Ще се окаже забавно — каза Шутър със странен, преживящ глас, — ако сме стигнали до един и същ разказ на две различни места, в два различни момента.

— Тази мисъл ми хрумна.

— Така ли?

— Но я отхвърлих — каза Морт. — Твърде голямо съвпадение. Ако беше само сюжетът, как да е. Но същият език? Същите проклети думи?

— Не-е — каза Шутър. — Помислих си същото, приятелче. Просто е твърде много. Съвпадението се изключва. Вие сигурно сте го откраднали от мене, но да пукна, ако мога да разбера как и кога.

— О, стига! — избухна Морт. — Имам списанието! Имам доказателство! Не разбирате ли това? Всичко свърши! Независимо дали това е само някаква ваша смахната игра, или просто заблуда, тя свърши! Аз имам списанието!

След дълго мълчание Шутър каза:

— Още не, нямате го.

— Съвсем вярно — каза Морт. Почувства внезапно и напълно нежелано чувство на родство с този човек. — И така, какво ще правим довечера?

— Ами нищо — каза Шутър. — Онези мъже ще си останат така. На единия жената и децата са при роднини. Другият живее сам. Вие идете и вземете списанието си утре сутринта. Аз ще дойда у вас около пладне.

— Ще ме убиете — каза Морт. Той установи, че тази идея не го ужасява особено, поне нямаше да стане тази нощ. — Ще ви покажа списанието, заблудата ви ще се разсее и вие ще ме убиете.

— Не! — отговори Шутър и този път изглеждаше истински изненадан. — Вас? Не, сър! Но онези двамата се опитваха да попречат на нашата работа. Не можех да оставя това така… и видях, че мога да ги използвам, за да ви накарам да се договорите с мене. Да понесете отговорността си…

— Ловък сте — каза Морт. — Признавам ви го. Вярвам, че сте луд, но вярвам също и че сте най-хитрото копеле, което съм срещал през живота си.

— Е, може да си го вярвате — каза Шутър. — Ако дойда утре и открия, че сте заминали, господин Рейни, ще се заема с това да унищожа всеки човек на света, когото обичате и който ви е близък. Ще подпаля живота ви като тръстиково поле на силен вятър. Ще отидете в затвора за убийството на онези двама мъже, но затворът ще бъде най-малката от мъките ви. Разбирате ли?

— Да — каза Морт. — Разбирам, приятелче.

— Тогава бъдете на място.

— И да допуснем — само да допуснем — че ви покажа списанието и в страницата със съдържанието и над разказа вътре стои името ми. Тогава какво?

Последва кратка пауза. После Шутър каза:

— Ще отида в участъка и ще си призная всички геройства. Но ще се погрижа за себе си много преди процеса, господин Рейни. Защото, ако нещата тръгнат по този начин, то предполагам, че аз съм луд. А за такъв луд човек… — Последва въздишка. — За такъв луд човек няма оправдание или причина да живее.

Думите поразиха Морт със странна сила.

„Той е неуверен, помисли си той. За пръв път той наистина е неуверен… и то повече, отколкото аз бях през цялото време.“

Но той изгони тази мисъл — решително. Никога не беше имал причина да бъде неуверен. Това беше по вина на Шутър. Всяка частица от това беше по вина на Шутър.

Каза:

— Откъде да знам, че няма да обявите списанието за фалшификация?

Не очакваше да получи отговор, освен може би нещо за това как, Морт трябва да вярва на думата му, но Шутър го изненада.

— Ако е истинско, ще разбера — каза той, — а ако е фалшиво, и двамата ще разберем. Не смятам, че сте могли да стъкмите цяло фалшиво списание за три дни, независимо от това колко души работят за вас в Ню Йорк.

Сега беше ред на Морт да се замисли и той мисли дълго, дълго време. Шутър го чакаше.

— Ще ви повярвам — каза най-после Морт. — Не знам защо, наистина. Може би защото сега собственият ми живот не ми е толкова нужен. Но не смятам да ви се доверявам напълно. Вие идвате тук. Заставате на входа, където мога да ви видя и да видя, че сте невъоръжен. Аз ще изляза. Това задоволява ли ви?

— Ще свърши работа.

— Бог да ни помага и на двамата.

— Да, сър. Проклет да бъда, ако все още знам какво става… а това не е приятно чувство.

— Шутър?

— Слушам ви.

— Искам да отговорите на един въпрос.

Мълчание… но подканващо мълчание, помисли си Морт.

— Вие ли изгорихте къщата в Дери?

— Не — каза веднага Шутър. — Държах ви под око.

— И Бъмп — каза горчиво Морт.

— Слушайте — каза Шутър — У вас ли е шапката ми?

— Да.

— Искам си я — каквото и да стане.

И връзката прекъсна. Просто прекъсна.

Морт бавно и внимателно затвори телефона и се върна в банята — отново придържайки панталоните си — да довърши работата си.

38

Ейми наистина се обади отново — към седем, и този път той успя да говори с нея съвсем нормално — сякаш горната баня не беше съсипана и нямаше никакви двама мъртви мъже зад стената от храсти по пътеката към езерото, вкочанясващи с настъпването на мрака.

Била говорила с Фред Еванс след последното си обаждане, така каза, и била убедена, че той или знае нещо, или подозира нещо за пожара, нещо, което не бил искал да им каже. Морт се опита да я успокои и мислеше, че до известна степен е успял, но самият той беше разтревожен. Ако Шутър не беше предизвикал пожара — а Морт се чувстваше склонен да повярва, че той му беше казал истината — то това трябва да е било просто съвпадение… нали така?

Не знаеше дали е прав, или не.

— Морт, тревожа се за тебе — каза внезапно тя.

Това го откъсна от мислите му.

— За мене? Аз съм добре.

— Сигурен ли си? Когато те видях вчера, помислих, че изглеждаш… напрегнат. — Тя направи пауза. — Всъщност помислих, че изглеждаш както преди твоето… знаеш.

— Ейми, не съм имал нервно разстройство.

— Е, не — каза бързо тя. — Но знаеш какво имам предвид. Когато хората от киното се държаха така ужасно по въпроса със „Семейство Делакорт“.

Това беше една от най-неприятните случки в живота на Морт. От „Парамаунт“ бяха запазили правата над книгата за 75 000 долара с цена на откупуване 750 000 — страшно много пари. И тъкмо се канеха да упражнят запазените си права, когато някой изнамери в архивите някакъв стар сценарий — нещо, наречено „Домашният отбор“, което достатъчно приличаше на „Семейство Делакорт“, за да създаде възможни правни проблеми. Това беше единственият случай в кариерата му — във всеки случай преди този кошмар, — когато той беше заплашен от възможно обвинение в плагиатство. Така че директорите оставиха срокът за запазване на правата да изтече. Морт не разбра дали наистина се бяха разтревожили от плагиатство, или просто се бяха усъмнили, че от романа му може да не излезе добър филм. Ако наистина се бяха разтревожили, то би им казал, че такъв букет теменужки като тях изобщо не може да прави филми. Хърб Крийкмор беше намерил екземпляр от сценария на „Домашен отбор“ и Морт видя в него само най-общо сходство. Ейми се съгласи.

Бъркотията се случи точно когато беше стигнал до задънена улица в романа, който отчаяно се стремеше да напише. По същото време имаше кратка рекламна кампания за литературния вариант на „Семейство Делакорт“. Всичко това накуп го беше докарало до голямо напрежение.

Но това не беше нервно разстройство.

— Добре съм — настоя той отново. Говореше спокойно. Беше открил едно удивително й трогателно качество на Ейми преди много години — ако говориш с нея достатъчно спокойно, тя е склонна да повярва почти на всичко, което казваш. Често беше мислил, че ако това беше характерна черта за целия човешки род, то войните биха престанали преди хиляда години.

— Сигурен ли си, Морт?

— Да. Ако чуеш новини от нашия застрахователен приятел, обади ми се.

— Ще ти се обадя.

Той направи пауза.

— У Тед ли си?

— Да.

— Как се разбирате с него напоследък?

Тя се поколеба, после каза просто:

— Обичам го.

— А-ха.

— Не съм ходила с други мъже — каза тя изведнъж. — Винаги съм искала да ти го кажа. Не съм ходила с други мъже. Но Тед… той погледна зад твоето име и видя мен, Морт. Видя мен.

— Искаш да кажеш, че аз не те виждах.

— Виждаше ме, когато беше тук — каза тя. Гласът й звучеше слаб и изоставен. — Но толкова често те нямаше.

Очите му се разшириха и той мигновено се подготви да води битка. Справедлива битка.

— Какво? Не съм бил на обиколка от „Семейство Делакорт“ насам. А и тя беше кратка!

— Не искам да споря с тебе, Морт — каза тя тихо. — Това скоро ще свърши. Опитвам се да ти кажа, че дори и когато беше тук, тебе почти те нямаше. Ти си имаше своя любовница, знаеш. Работата ти беше твоята любовница. — Гласът й беше спокоен, но той усещаше сълзи, скрити дълбоко в него. — Как мразех тази кучка, Морт. Тя беше по-хубава от мен, по-умна от мен, по-забавна от мен. Как можех да се състезавам с нея?

— За всичко съм виновен аз, защо не? — попита я той с неприятното чувство, че още малко и ще се разплаче. — Какво трябваше да направя? Да стана водопроводчик? Щяхме да сме бедни и щях да съм безработен. Няма нищо друго, което да мога да правя! — Надяваше се сълзите да отминат поне за малко, но те приближаваха. Кой беше потъркал тази магическа лампа отново? Той ли беше този път, или тя?

— Не си виновен ти. И аз имам вина. Ти никога не би ни открил… по този начин… ако не бях слаба и страхлива. Не беше заради Тед. Тед искаше двамата да отидем при теб и да ти кажем. Постоянно ме молеше. А аз не му давах. Казвах му, че не съм сигурна. На себе си казвах, че все още те обичам, че нещата могат отново да бъдат такива, каквито са били… но мисля, че нещата никога не се връщат обратно. Аз ще… — Гласът й прекъсна и Морт разбра, че тя също плаче. — Никога няма да забравя как изглеждаше лицето ти, когато отвори вратата на онази мотелска стая. Ще го помня до гроб.

„Добре! — му се искаше да й кресна. — Добре! Защото ти само го видя как изглежда! А аз трябваше да нося това лице!“

— Ти знаеше за моята любов — каза той развълнувано. — Никога не съм я крил от тебе. Знаеше от самото начало.

— Но не съм знаела — каза тя, — колко силна може да бъде прегръдката й.

— Е, можеш да се радваш — каза Морт. — Сега тя, изглежда, ме е напуснала.

Ейми плачеше.

— Морт, Морт — аз исках само да живея и да бъда щастлива. Не можеш ли да видиш това? Не можеш ли да направиш това?

Това, което беше видял, беше едното от голите й рамене, докосващо се до едно от голите рамене на Тед Милнър. Беше видял очите й — разширени и уплашени, и косата на Тед — рошава като фъндъците на Алфалфа. Помисли си да й го каже — поне да се опита — и да я остави. Беше достатъчно. Достатъчно се бяха наранили взаимно един друг. Друг път може би щяха пак да се върнат към това. Макар че и той желаеше тя да не беше споменавала за нервното разстройство. Той не беше имал нервно разстройство.

— Ейми, имам работа.

— Да, и двамата имаме работа. Тед не е тук — показва някаква къща, но скоро ще се върне. Трябва да приготвя вечеря.

— Съжалявам за това, че се карахме.

— Ще се обадиш ли, ако имаш нужда от мен? Все още се тревожа.

— Да — каза той, каза довиждане и затвори. Остана така до телефона за миг, мислеше че сигурно ще избухне в сълзи. Но му мина. Може би точно това беше истинският ужас.

Мина му.

39

Непрестанният дъжд го караше да се чувства отпуснат и глупав. Той стъкми малък огън в печката за дърва, притегли един стол до нея и се опита да почете последния брой на „Харпърс“, но продължи да клюма и да се люшка, когато брадичката му клюмваше, притискаше гръкляна и се чуваше хъркане.

„Днес трябваше да си купя някакви цигари — помисли той. — Няколко цигари щяха да ме задържат буден.“

Но не си беше купил цигари и не беше наистина сигурен, че все пак щяха да го задържат буден. Не беше просто уморен — преживяваше шок.

Най-накрая отиде до канапето, нагласи си възглавниците и легна. До главата му студеният дъжд чукаше по тъмното стъкло.

„Само веднъж — помисли си той. — Правил съм го само веднъж.“ — После заспа дълбок сън.

40

Сънува, че е в най-голямата класна стая на света.

Стените й бяха километрично дълги. Всеки чин беше като огромна тераса, сивите плочки между тях бяха като безкрайна равнина. Часовникът на стената представляваше огромно студено слънце. Вратата към коридора беше затворена, но Морт Рейни успя да прочете думите върху релефното стъкло:

СТАЯ ЗА ПИСАНЕ НА ДОМАШНИЯ ОТБОР

ПРОФ. ДЕЛЛАКОРТ

„Написали са го неправилно — помисли Морт — има много «Л»“.

Но друг глас му каза, че не е така.

Морт стоеше върху широкия рафт за тебешири на гигантската черна дъска и се протягаше. Държеше парче тебешир с размерите на бейзболна бухалка. Искаше да си свали ръката, понеже го болеше жестоко, но не можеше. Трябваше да напише петстотин пъти едно и също изречение на черната дъска: „Няма да преписвам от Джон Кинтнър.“ Сигурно вече беше го написал четиристотин пъти, но четиристотин пъти не беше достатъчно. Да откраднеш работата на някого, когато тази работа е всичко, което има, беше непростимо. Така че трябваше да пише, да пише, да пише, и да не обръща внимание на гласа в главата си, който се опитваше да му каже, че това е сън, че дясната му ръка го боли по други причини.

Тебеширът скърцаше чудовищно. Прахът — парлив и някак познат, така познат, се сипеше върху лицето му. Най-накрая той вече не можеше да продължава. Ръката му падна до тялото като торба, пълна с оловни сачми. Той се обърна върху рафта за тебешири и видя, че само един от чиновете в огромната класна стая е зает. На него седеше млад мъж със селски тип лице; лице, което очакваш да видиш в браздата на метър зад задника на мулето. Бледокафявата му коса стърчеше на главата му като клечки. Ръцете му на селянин — изглежда съставени само от кокалчета, бяха скръстени на чина пред него. Той гледаше Морт с бледи, дълбоки очи.

„Познава те“ — каза Морт в съня си.

„Точно така, приятелче — каза Джон Кинтнър със спокойния си гъргорещ южняшки акцент. — Ти току-що постъпи неправилно с мене. Сега продължи да пишеш. Не са петстотин. Пет хиляди са.“

Морт се затича, но кракът му се подхлъзна от рафта за тебешири и внезапно той започна да пада надолу и закрещя към тъмното тебеширено небе, а Джон Кинтнър се смееше и той…

41

… се събуди на пода, с глава почти под подлата масичка за кафе, подпрял ръце на килима. Плачеше и виеше на глас.

Беше на Ташморското езеро. Не в някаква зловеща, циклопска класна стая, а на езерото… а от Изток мъгляво идваше утрото.

„Аз съм добре. Това беше само сън и аз съм добре.“

Но не беше. Защото не беше било сън. Джон Кинтнър беше истински. Как, за Бога, можа да забрави за Джон Кинтнър.

Морт беше завършил колежа в Бейтс и беше специализирал литературно творчество. По-късно, когато говореше пред класове от бъдещи писатели (досадно занимание, което беше отклонявал при всяка възможност), той им каза, че такава специализация е вероятно най-голямата грешка, която мъж или жена могат да направят, ако искат да пишат художествена проза като основно занятие.

„Намерете си работа в пощенската станция — им казваше той. — При Фокнър това е помогнало.“ — И те се смееха. Обичаха да го слушат и той предполагаше, че доста добре поддържа вниманието им. Това изглеждаше много важно, тъй като Морт се съмняваше, че той или който и да било друг би могъл да ги научи да пишат творчески. Все пак винаги се радваше, когато излизаше след края на лекция, упражнение или семинар. Тези хлапаци го нервираха. Предполагаше, че причината за това е Джон Кинтнър.

„Кинтнър от Мисисипи ли беше?“ Морт не можеше да си спомни, но вероятно не беше. Все пак беше от някакво кътче от дълбокия Юг — Алабама, Луизиана, може би от северна Флорида. Не знаеше със сигурност. Колежът „Бейтс“ беше твърде отдавна и той от години не беше мислил за Джон Кинтнър, който един ден внезапно беше изчезнал, по причини, известни само на него.

„Не е вярно. Ти мислеше за него снощи.“

„Искаш да кажеш, сънувах го“ — бързо се поправи Морт, но адският гласец в него не го оставяше на мира.

„Не, преди това. Мислеше за него, когато говореше с Шутър по телефона.“

Не искаше да мисли за тази случка. Не му се мислеше за нея. Джон Кинтнър беше в миналото; Джон Кинтнър нямаше нищо общо с това, което ставаше сега. Морт стана и тръгна неуверено към кухнята — в млечното, ранно утро щеше да си направи силно кафе. Много, много кафе. Само че малкият адски гласец нямаше да го остави. Морт погледна към комплекта кухненски ножове на Ейми — те висяха на намагнетизираните си стоманени остриета, и си помисли, че ако може да изреже този гласец, трябва да направи операцията веднага.

„Мислиш си, че си разколебал онзи мъж — че най-после си го разколебал. Мислиш си, че този разказ отново е най-важното — разказът и обвинението в плагиатство. Главното е Шутър, който те заплашва като някакъв колежанин. Като някакъв скапан колежанин. Като…“

— Млъкни — рязко каза Морт. — Просто млъкни, по дяволите.

Гласът млъкна, но той разбра, че не е в състояние да спре да мисли за Джон Кинтнър.

Докато отмерваше кафе с трепереща ръка, той си помисли за постоянните си, шумни протести, че не е плагиатствал от разказа на Шутър, че никога не е плагиатствал нищо.

Но беше го правил, разбира се.

Веднъж.

Само веднъж.

— Но беше толкова отдавна — прошепна той. — И няма нищо общо с това.

Може и да беше вярно, но не спря мислите му.

42

Беше в предпоследния курс на колежа — в пролетния семестър. Класът по литературно творчество, в който учеше, този семестър се занимаваше с къси разкази. Преподавателят, Ричард Пъркинс, беше написал два романа, които бяха предизвикали много добри отзиви и твърде слаби продажби. Морт беше започнал единия и си беше помислил, че причината за добрите отзиви и слабите продажби е една и съща: книгите са неразбираеми. Но този човек не беше лош преподавател — най-малкото поддържаше интереса им.

В класа имаше дванайсетина студенти. Един от тях беше Джон Кинтнър. Кинтнър беше едва първокурсник, но беше получил специално разрешение да учи в по-горен курс. И го заслужаваше, смяташе Морт. Провинциалист от Юга или не, но този сополанко беше добър.

Според правилата на курса всеки от тях трябваше да напише шест къси разказа или три по-дълги. Всяка седмица Пъркинс избираше тези, за които мислеше, че ще предизвикат най-жива дискусия, и в края на часа ги раздаваше. Студентите трябваше до следващата седмица да се подготвят за дискусия и критика. Обичайният начин за преподаване на такъв предмет. И една седмица Пъркинс им беше дал разказ от Джон Кинтнър. Той беше озаглавен… Как беше озаглавен?

Морт беше пуснал водата, за да напълни кафеварката, но само стоеше, гледаше разсеяно в мъглата зад остъклената стена и слушаше течащата вода.

„Знаеш много добре как беше озаглавен той. «Таен прозорец, тайна градина».“

— Не беше! — извика той обидено към празната къща. Мислеше бясно, решен веднъж завинаги да заглуши адския гласец… и внезапно се сети.

— „Милята на лютичетата“! — изкрещя той. — Името на разказа беше „Милята на лютичетата“ — и то няма нищо общо с нищо!

Само че и това не беше съвсем вярно и той нямаше особена нужда от гласеца, свит някъде дълбоко в центъра на болящата го глава, за да признае този факт.

Кинтнър беше написал три или може би четири разказа, преди да изчезне там, където беше изчезнал (ако го питаха къде, Морт щеше да предположи, че това е Виетнам — повечето от тях в края на шейсетте години изчезваха във Виетнам — поне от младите). „Милята на лютичетата“ не беше най-добрият от разказите на Кинтнър… но беше добър. Кинтнър очевидно беше най-добрият писател в класа на Ричард Пъркинс. Пъркинс се отнасяше с момчето почти като с равен и според не дотам скромната оценка на Морт Рейни, Пъркинс беше прав, защото той пък на свой ред мислеше, че Кинтнър е доста по-добър от Ричард Пъркинс. Всъщност Морт смяташе, че и той е по-добър.

Но беше ли по добър от Кинтнър?

— Не — каза той през зъби, докато включваше машината за кафе. — Аз бях втори.

Да. Той беше втори и мразеше това. Знаеше, че повечето студенти, които се учат в курсовете за писатели, просто си убиват времето, задоволяват прищявка, преди да се откажат от детските си опити и да се заловят с изучаване на това, което ще е истинската работа в живота им. Писателското творчество, с което щяха да се занимават по-нататък, щеше да бъде да допълват редове от колонките за календара на събитията в местните вестници или да пишат рекламни текстове за препарата за миене на чинии „Светлосин бриз“. Морт беше постъпил в курса на Пъркинс с доверчивата надежда да бъде най-добър, защото винаги беше вървял пред другите. По тази причина срещата с Джон Кинтнър му беше подействала като неприятен шок.

Помнеше как веднъж се опита да говори с момчето… но Кинтнър, който взимаше участие в часовете само когато го питаха, му отговори почти нечленоразделно. Когато говореше на глас, той мънкаше и заекваше като момче на жетвар, чието образование е завършило с четвърти клас. Очевидно единственият му глас беше писането.

„А ти го открадна.“

— Млъкни — промърмори той — просто млъкни.

„Ти беше втори и мразеше това. Зарадва се, когато той си отиде, защото после отново можеше да бъдеш първи. Точно както винаги си бил.“

Да. Вярно. Година по-късно, когато се подготвяше за завършване, той чистеше задния килер на мръсния апартамент в Люистън, който делеше с още двама студенти, и попадна на купчина отпечатъци от курса по литературно творчество на Пъркинс. В купчината беше само един от разказите на Кинтнър. Оказа се „Милята на лютичетата“.

Спомняше си как беше седнал на опърпания, вмирисан на бира килим в спалнята си, четеше разказа, и старата завист отново го завладяваше.

Хвърли останалите отпечатъци, но взе този със себе си… по причини, за които не му се мислеше.

Като второкурсник Морт беше изпратил разказ в едно литературно списание, наречено „Тримесечник на Аспен“. Върнаха му го с бележка, в която пишеше, че редакторите го намерили много добър, „въпреки че краят изглежда доста скучен“. В бележката, която се стори на Морт едновременно покровителствена и ужасно вълнуваща, го канеха да изпрати други неща.

В продължение на следващите две години той беше изпратил още четири разказа. Не бяха приели нито един, но във всеки от пликовете с отказите имаше и лична бележка. Морт преминаваше от трепета на оптимизма на непечатания автор в дълбок песимизъм и обратно. Имаше дни, в които беше сигурен, че е само въпрос на време да пробие в „Тримесечник на Аспен“. А имаше дни, когато вярваше с положителност, че цялата редакционна колегия — човешки карикатури с моливи вместо шии — само си играят с него и го дразнят както човек дразни гладно куче, като държи парче месо вдигнато над главата му и после, когато то скочи, го вдига още по-високо. Понякога си представяше как един от тях държи някой от ръкописите му, току-що изваден от плика, и вика: „Ето още един разказ от онзи педал от Мейн! Кой иска да напише писмото този път?“ И как всички се превиват, може би дори се търкалят по пода от смях под плакатите си на Джоан Бейз и Моби Грейп от фестивала във Филмор.

Повечето дни Морт не се отдаваше на този вид тъжна параноя. Разбираше, че е добър и че всичко е въпрос само на време. И онова лято, докато работеше като келнер в един ресторант в Рокланд, той си помисли за разказа на Джон Кинтнър. Помисли си, че той вероятно е още в багажника и се блъска напред-назад по дъното. Дойде му внезапна идея. Да смени заглавието и да изпрати „Милята на лютичетата“ на „Тримесечник на Аспен“ под собственото си име! Спомняше си как си помисли, че ще си направи с тях хубава шега, въпреки че като се връщаше към това сега, не можеше да си представи каква шега е можело да бъде това.

Наистина си спомняше, че не беше имал намерение да публикува разказа под собственото си име… или, ако бе имал такова намерение на по-дълбоко ниво, поне не го беше осъзнавал. В невероятния случай, че приемеха разказа, той би си го взел — щеше ла им пише, че иска още да поработи върху него. А ако го отхвърлеха, поне би могъл да получи малко удоволствие от мисълта, че и Джон Кинтнър не е достатъчно добър за „Тримесечник на Аспен“.

И така той беше изпратил разказа.

И те го бяха приели.

И той ги беше оставил да го приемат.

И те му бяха изпратили чек за двайсет и пет долара.

— Хонорар — бяха нарекли това в придружаващото писмо.

И Мортън Рейни, обхванат от закъсняла вина за направеното, един ден беше осребрил чека и беше пъхнал банкнотите в кутията за помощ за бедните при църквата „Света Катерина“ в Огъста.

Но вината не беше всичко, което беше почувствал. Съвсем не.

Морт седеше до кухненската маса с глава, подпряна с една ръка, и чакаше кафето. Главата го болеше. Не искаше да мисли за Джон Кинтнър и разказа на Джон Кинтнър. Това, което беше направил с „Милята на лютичетата“, беше едно от най-срамните събития в живота му — тогава какво изненадващо имаше, че го беше забравил за толкова години? Желаеше сега отново да може да го забрави. Днес все пак щеше да бъде голям ден — може би най-големият в живота му. Може би дори последният в живота му. Трябваше да мисли за отиването до пощата. Трябваше да мисли за противопоставянето с Шутър, но умът му не искаше да остави на мира онова старо тъжно време.

Когато беше видял списанието, истинското списание с името си в него над разказа на Кинтнър, той се беше почувствал като човек, който се събужда от ужасен период на сомнамбулизъм — несъзнателно излизане, в което е направил нещо непоправимо. Как беше допуснал да стигне дотам? Предполагаше, че това ще е шега, за Бога, само малка забава…

Но беше допуснал да стигне дотам. Разказът беше публикуван и на света имаше поне една дузина хора, които знаеха, че не е негов — включително самият Кинтнър. И ако един от тях по случайност отвори „Тримесечник на Аспен“…

Самият той не каза на никого, разбира се. Просто чакаше, изпълнен с ужас. През онова лято и ранната есен спа и яде много малко — отслабна и под очите му се появиха тъмни сенки. Сърцето му се разтупкваше всеки път, когато зазвънеше телефонът. Ако обаждането беше за него, той се приближаваше към апарата с влачещи се крака и студена пот на челото, сигурен, че е Кинтнър, и че първите думи от устата на Кинтнър ще бъдат: „Ти открадна разказа ми и нещо трябва да се направи. Мисля, че като начало ще кажа на всички какъв крадец си.“

Най-невероятното беше следното: той знаеше това. Знаеше възможните последствия от такова действие за младеж, който се надява да направи кариера като писател. Беше като игра на руска рулетка с противотанкова пушка. И все пак… все пак…

Но след като есента отмина, без да се случи нищо, той започна малко по-малко да се отпуска. На мястото на това издание на „Тримесечник на Аспен“ беше дошло ново издание. Това издание вече не лежеше по масите в залите с периодика в библиотеките по цялата страна; беше пъхнато в рафтовете или прехвърлено на микрофишове. Все още можеше да предизвика неприятности — той смътно предполагаше, че ще трябва да преживее остатъка от живота си с тази възможност, — но нали в повечето случаи далече от очите означава далече от сърцето.

После, през ноември същата година, пристигна писмо от „Тримесечник на Аспен“.

Морт го взе, видя името си на плика и целият се затресе. Очите му се напълниха с течност, която беше твърде гореща и разяждаща, за да бъде сълзи, а пликът първо се раздвои, а после започна да трепери.

„Хванаха ме. Те ме хванаха. Ще искат да отговоря на писмо, което им е изпратил Кинтнър… или Пъркинс… или някой от останалите в курса… Хванаха ме.“

Тогава помисли за самоубийство — съвсем спокойно и хладнокръвно. Майка му имаше хапчета за сън. Щеше да използва тях. Донякъде облекчен от тази перспектива, той разкъса плика и извади един лист, написан на машина. Държеше го, без да го разгъва, и в един безкраен момент се чудеше дали да не го изгори, без изобщо да го поглежда. Не беше сигурен, че може да издържи да види обвинението, да го види с очите си. Помисли, че сигурно ще полудее.

„Хайде, давай, погледни. Най-малкото, което можеш да направиш, е да погледнеш последствията. Може да не си в състояние да ги понесеш, но, за Бога, можеш, да ги погледнеш.“

И отвори писмото.

Драги Морт Рейни,

Вашият разказ „Окото на гарвана“ беше изключително добре приет тук. Съжалявам, че пращаме това писмо толкова дълго след разказа, но, откровено, ние очаквахме вие да се обадите. Бяхте толкова последователен в изпращането в продължение на години, че мълчанието ви сега, когато най-сетне успяхте да „го направите“, е малко смущаващо. Ако има нещо в начина, по който е оформен разказът ви — набор, оформление, място и т.н. — което не харесвате, надяваме се да ни го съобщите. А между другото, няма ли да ни изпратите нещо ново?

С уважение

Чарлз Палмър

заместник главен редактор

Морт беше прочел това писмо два пъти, след това къщата се разтресе от гръмогласния му смях — за щастие, беше празна. Беше слушал за разкъсващ смях и този сигурно беше такъв — той чувстваше, че ако не спре скоро, наистина ще се разкъса на две и червата му ще се изсипят на пода. Преди малко беше готов да се самоубие с хапчетата за сън на майка си, а те искаха да разберат дали не се е разсърдил за начина, по който е набран разказът! Беше очаквал да открие, че кариерата му е съсипана още преди да е започнала, а те искаха още! Още!

Той се разсмя — по-точно, зави — докато разкъсващият му смях не се превърна в истеричен плач. После седна на канапето, препрочете писмото на Чарлз Палмър и заплака, докато не се разсмя отново. Най-накрая отиде в стаята си и легна върху възглавниците, наредени по любимия му начин, а после заспа.

Беше се отървал. Това беше крайният резултат. Беше се отървал и после не беше правил нищо такова, а всичко се беше случило преди хиляда години, така че защо трябваше да се връща и да го преследва отново?

Не знаеше, но смяташе да спре да мисли за това.

— И то веднага — каза той на празната стая и рязко тръгна към кафеварката, като се опита да не обръща внимание на главоболието.

„Знаеш защо мислиш за това сега.“

— Млъкни. — Той приказваше с весел, дори игрив тон… но докато вдигаше кафеварката, ръцете му трепереха.

„Няма начин да криеш вечно тези неща. Може да си много болен, Морт.“

— Млъкни, предупреждавам те — каза той с веселия си игрив глас.

„Може да си много болен. Всъщност може да имаш нервно раз…“

— Млъкни! — извика той и захвърли кафеварката с всичка сила. Тя прелетя над плота, през цялата стая, превъртя се във въздуха няколко пъти, изхрущя в остъклената стена, счупи се и падна на пода. Той погледна към остъклената стена и видя дълга сребриста зигзагообразна линия, стигаща чак до тавана. Започваше от мястото, където се беше ударила кафеварката. Почувства се почти като човек, който има същата пукнатина точно в средата на мозъка.

Но гласът беше замлъкнал.

Влезе флегматично в стаята, взе будилника и се върна в дневната. Докато вървеше, нагласи будилника на десет и половина. В десет и половина щеше да отиде в пощата, да вземе пакета си от Федералния експрес и бавно да пристъпи към задачата да остави този кошмар зад себе си.

Дотогава обаче щеше да спи.

Щеше да спи на канапето, където винаги беше спал най-добре.

— Нямам нервно разстройство — прошепна той на гласеца, но гласецът не искаше да спори. Морт помисли, че може да го е уплашил. Надяваше се да е така, защото гласецът със сигурност беше уплашил него.

Очите му откриха сребристата пукнатина в остъклената стена и неохотно я проследиха. Сети се как беше отключил с ключа на камериерката. Колко мрачно беше в стаята и как очите му трябваше да свикнат с мрака. Голите им рамене. Уплашените им очи. Той се беше развикал. Не помнеше какво — а никога не беше посмял да попита Ейми, — но сигурно са били някакви заплашителни ругатни, ако се съдеше по очите им.

„Ако някога трябваше да получа нервно разстройство — помисли си той, като гледаше безсмислената пукнатина с формата на мълния, — то щеше да е тогава. По дяволите, писмото от «Тримесечник на Аспен» бе нищо в сравнение с това — да отвориш вратата на мотелска стая и да видиш жена си с друг мъж — мазен агент по недвижими имоти от някакъв затънтен град в Тенеси…“

Морт затвори очи, а когато ги отвори отново, то беше, защото чу друг глас. Гласа на будилника. Мъглата се беше изчистила, слънцето беше изгряло и беше време да отиде до пощата.

43

По пътя изведнъж се почувства сигурен, че Федералният експрес ще дойде и отмине… а Джулиет ще надникне от гишето, после ще да поклати глава и ще му каже, че за него няма нищо за съжаление. А неговото доказателство? Щеше да изчезне като дим. Това чувство беше ирационално — Хърб беше внимателен човек — човек, който не дава обещания, които не може да изпълни, — но беше прекалено силно, за да му се противопостави.

Трябваше да се насили, за да излезе от колата, а разстоянието, което трябваше да измине от вратата на пощата до гишето, зад което стоеше Джулиет Стоукър и сортираше пощата, изглеждаше дълго поне хиляда мили.

Стигна и отвори уста, но не излязоха никакви думи. Устните му мърдаха, но гърлото му беше твърде пресъхнало, за да издаде звук. Джулиет го погледна, после отстъпи една крачка. Изглеждаше стресната. Не обаче толкова стресната, колкото изглеждаха Ейми и Тед, когато той отвори мотелската стая и насочи пистолет към тях.

— Господин Рейни? Добре ли сте?

Той прочисти гърлото си.

— Извинявай, Джулиет. Гърлото ми направи засечка за момент.

— Много сте блед — каза тя и той чу в гласа й онзи тон, който толкова много от жителите на Ташмор използваха, когато разговаряха с него — беше нещо като гордост, но съдържаше и привкус на раздразнение и снизхождение, като че ли той беше някакъв вундеркинд, който има нужда от специални грижи и хранене.

— Предполагам, че е от храната снощи — каза той. — Федералният експрес остави ли нещо за мене?

— Не, няма нищо.

Той отчаяно се хвана за гишето и за миг помисли, че ще припадне, въпреки че почти веднага разбра, че тя му бе казала друго.

— Моля?

Тя вече се беше обърнала и ровеше в пакетите на пода, вирнала към него здравия си селски задник.

— Само едно нещо — отговори тя. Изправи се и му подаде пакета през гишето. Той видя, че подателят е СМЕК, Пенсилвания, и почувства вълна на облекчение. Като хладна вода, която се излива в пресъхнало гърло.

— Благодаря.

— Моля. Пощенската станция би трябвало да назначи багер, за да се справя с толкова много писма от Федералния експрес.

— Наистина съм ти много благодарен — каза Морт. Сега, когато списанието беше у него, той почувства нужда да избяга, да се върне вкъщи. Нуждата беше невероятно силна — почти първична. Не знаеше защо — до пладне имаше още час и четвърт, — но беше така. Смутен и объркан той за миг наистина помисли да даде на Джулиет бакшиш, за да я накара да млъкне… а това наистина щеше да накара душата й — душа на янки до мозъка на костите — да се възпротиви шумно.

— Няма да им кажете, нали? — попита тя закачливо.

— В никакъв случай — каза той и успя да се усмихне.

— Добре — каза Джулиет Стоукър и също се усмихна. — Защото аз видях какво направихте.

Той спря до вратата.

— Моля?

— Казах, че ако им кажете, ще ме застрелят — засмя се тя и го погледна отблизо в лицето. — Трябва да си отидете вкъщи и да си легнете, господин Рейни. Наистина не изглеждате добре.

„Чувствам се, сякаш съм прекарал последните три дни на легло, Джулиет — като се изключи времето, което съм прекарал, удряйки се в разни предмети.“

— Е — каза той, — може би това не е толкова лоша идея. Все още се чувствам слаб.

— Някакъв вирус обикаля. Сигурно сте го хванали.

Тогава влязоха двете жени от Кемп Уигмор — тези, които всички в града подозираха, че са лесбийки, но се крият — и Морт използва момента, за да избяга. Седна в буика със синия пакет в скута си. Не му харесваше всички постоянно да му повтарят, че изглежда болен, а още по-малко му харесваше начинът, по който работеше умът му.

„Няма значение. Всичко почти свърши.“

Започна да отваря плика и тогава дамите от Кемп Уигмор излязоха и го загледаха. Приближиха глави една до друга. Едната се усмихна. Другата се изсмя на висок глас. И Морт изведнъж реши, че ще почака, докато се върне вкъщи.

44

Паркира буика отстрани, на обичайното му място, изключи двигателя… и тогава пред погледа му се спусна мека сивота. Когато отново се вдигна, той се почувства странно и уплашено. Значи нещо му имаше? Нещо физическо?

Не — просто беше напрегнат.

Чу нещо — или помисли, че е чул — и бързо се огледа. Наоколо нямаше нищо. „Сдържай нервите си — каза си той разтреперан. — Наистина трябва да го направиш — просто сдържай шибаните си нерви.“

И после си помисли: „Наистина имах пистолет. В този ден. Но не беше зареден. Казах им, по-късно. Ейми ми повярва. Не знам за Милнър, но Ейми повярва и…“

„Не беше ли, Морт? Наистина ли не беше зареден?“

Той отново си помисли за пукнатината в остъклената стена — безсмислената светкавица, която минаваше през всичко. „Значи така се случва — помисли си той. — Значи така се случва понякога в живота.“

После погледна отново към пакета от Федералния експрес. Това беше нещото, за което трябваше да мисли — не за Ейми и господин Цуни-ми-гъза от Шутърс Ноб, щата Тенеси, а за това.

Пликът беше разлепен — всички вече са толкова небрежни. Той го отвори и изтръска списанието в скута си. На корицата с яркочервени букви беше написано „Списание за мистерии на Елъри Куин“. Под него с много по-ситен шрифт — „Юни 1980“. А отдолу — имената на някои от писателите, представени в броя. Едуард Д. Хох. Рут Рендъл. Ед Макбейн. Патриша Хайсмит. Лорънс Блок.

Неговото име го нямаше на корицата.

Е, разбира се. Тогава той почти не беше известен като писател, още по-малко като автор на мистериозни разкази — „Сезон за сеитба“ беше единствен от този род. Името му не означаваше нищо за редовните читатели на списанието, затова редакторите не го бяха написали отгоре. Той отгърна корицата.

Под нея нямаше страница със съдържание.

Страницата със съдържанието беше откъсната.

Той бясно запрелиства списанието, веднъж даже го изпусна и го вдигна с лек вик. Първия път не намери изрязаното място, но втория път разбра, че липсват страници от осемдесет и трета до деветдесет и седма.

— Ти си го изрязал! — изкрещя той. Изкрещя толкова високо, че очните му ябълки щяха да изскочат от орбитите. Удари с юмруци по кормилото на буика, и отново, и отново. Клаксонът заскърца и загърмя. — Изрязал си го, копеле такова! Как си го направил? Изрязал си го! Изрязал си го! Изрязал си го!

45

Беше стигнал на половината път до къщата, когато ужасният гласец попита с учудване как би могъл Шутър да направи това. Пликът беше дошъл с Федералния експрес от Пенсилвания, а Джулиет го беше взела, така че как, как, за Бога… Той спря.

„Добре — беше казала Джулиет. — Добре, защото аз видях какво направихте.“

Това беше — това обясняваше всичко. Джулиет беше замесена. Само че…

Само че Джулиет си живееше в Ташмор открай време.

Само че тя не беше казала това. То беше само в съзнанието му. Малък параноичен облак.

— Все пак той го прави — каза Морт. Влезе в къщата и след като премина през вратата, захвърли списанието с всичка сила. То хвръкна с развети страници като подплашена птица и се приземи с плясък на пода. — О, да, бас държа, бас държа, че той го прави. Но защо стоя тук и го чакам? Аз…

Внезапно видя шапката на Шутър. Шапката на Шутър лежеше на пода пред вратата на кабинета му.

Морт остана на място за момент, заслушан в ударите на сърцето си, после с големи тромави крачки отиде на пръсти до печката. Извади ръжена от стойката, потрепна, когато върхът му леко звънна в лопатата. Стисна го и внимателно се върна до затворената врата — държеше оръжието си така, както го беше държал, преди да връхлети в банята. По пътя трябваше да заобиколи списанието, което беше хвърлил.

Стигна до вратата и застана пред нея.

— Шутър?

Пак никакъв отговор.

— Шутър, по-добре излез доброволно! Ако трябва аз да вляза и да те извадя, никога няма да можеш доброволно да излезеш отникъде!

Все още никакъв отговор.

Той остана още миг, за да събере кураж (но не беше наистина сигурен, че го събра), и после завъртя дръжката. Блъсна вратата с рамо и се втурна вътре с вик, размахал ръжена…

А стаята беше празна.

Но Шутър беше идвал, разбира се. Да. Мониторът на компютъра на Морт беше на пода, а екранът му приличаше на напукано втренчено око. Шутър го беше убил. На бюрото, където беше стоял мониторът, се мъдреше стара пишеща машина „Роял“. Стоманените повърхности на този динозавър бяха потъмнели и прашни. Върху клавиатурата беше сложен ръкопис. Ръкописът на Шутър — същият, който беше оставил под камъка на верандата му преди един милион години.

Беше „Таен прозорец, тайна градина“.

Морт пусна ръжена на пода. Отиде до пишещата машина като омагьосан и вдигна ръкописа. Бавно прелисти страниците и разбра защо госпожа Гейвин беше толкова сигурна, че е негов… достатъчно сигурна, за да го спаси от боклука. Може би той не го знаеше съзнателно, но нейното око беше разпознало неравния шрифт. И защо не? Тя много години беше виждала ръкописи, които изглеждаха като „Таен прозорец, тайна градина“. Компютърът му „Ванг“ и лазерният принтер „Система пет“ бяха относително нови тук. През по-голямата част от кариерата си на писател той беше използвал точно този стар „Роял“, вече почти износен от годините, направо тъжна картинка — когато пишеше на него, напечатаните букви излизаха разкривени като зъбите на старец.

Но машината през цялото време си стоеше тук забутана в килера в задната част на кабинета му, зад старите отпечатъци и ръкописи… зад това, което редакторите наричат „боклук“. Шутър сигурно я беше откраднал, написал беше на нея ръкописа си и после я беше мушнал обратно, докато Морт е бил до пощата. Разбира се. Това беше вероятно, нали?

„Не, Морт. Не е вероятно. Искаш ли да направиш нещо, което наистина има смисъл? Повикай полицията. Това има смисъл. Повикай полицията и им кажи да дойдат и да те затворят. Кажи им да го направят бързо, преди да направиш още поразии. Кажи им да го направят, преди да си убил още някого.“

Морт пусна страниците със силен, див вик и те лениво нападаха около него, докато цялата истина изведнъж го осени като назъбен блясък на сребриста светкавица.

46

Нямаше никакъв Шутър. Никога не беше имало.

— Не — каза Морт. Отново крачеше назад-напред по широката дневна. Главоболието му идваше и си отиваше с вълни от болка. — Не, не съм съгласен. Въобще не съм съгласен.

Но не беше особено важно дали беше, или не беше съгласен. Всички парчета на мозайката бяха намерени и когато видя старата машина „Роял“, те започнаха да се подреждат. Сега, петнайсет минути по-късно, те все още се подреждаха и, изглежда, нямаше сила, която да ги раздели.

Картината, която постоянно се връщаше в ума му, беше на бензинджията от Меканик Фолс, които изтриваше стъклото му с гъба. Гледка, на която не беше очаквал да стане свидетел отново през живота си. По-късно беше предположил, че момчето му е направило тази допълнителна услуга, защото го е познало и харесва книгите му. Може и да е било така, но предното стъкло имаше нужда от почистване. Лятото беше отминало, но все още много мръсотия се натрупваше по предното ти стъкло, особено ако караш бързо и по черни пътища. А той сигурно бе използвал черни пътища. Сигурно бе стигнал до Дери и обратно за рекордно време, само с кратко спиране, за да изгори къщата си. Дори не беше спрял, за да зареди бензин на връщане. Все пак бяха го очаквали по места, на които да отиде, и котки, които да убива, нали? Работа, работа, работа.

Спря на средата на стаята и се обърна, за да погледне през остъклената стена.

— Ако съм направил всичко това, защо не мога да си спомня? — попита той сребристата пукнатина в стъклото. — Защо не мога да си спомня дори сега!

Не знаеше… но знаеше откъде беше дошло това име, нали? Наполовина от южняка, чийто разказ беше откраднал в колежа, наполовина от мъжа, който беше откраднал жена му. Беше като някаква странна литературна шега.

„Тя казва, че го обича, Морт. Казва, че го обича сега.“

— Глупости. Мъж, който спи с жената на друг мъж, е крадец. А жената е негов съучастник.

Той погледна предизвикателно към пукнатината. Пукнатината не каза нищо.

Преди три години Морт беше публикувал разказ, наречен „Семейство Делакорт“. Обратният адрес на разказа на Шутър беше Деллакорт, щата Мисисипи. Той…

Той се втурна за енциклопедиите в кабинета си толкова бързо, че се хлъзна и едва не падна върху разбърканите страници, пръснати на пода. Извади тома с буквата М и най-после откри статията за Мисисипи. Проследи с пръст списъка от градове — той заемаше почти цяла страница — с напразна надежда.

Не.

Нямаше нито Делакорт, нито Деллакорт в Мисисипи.

Помисли си да погледне за Пъркинсбърг — града, в който Шутър беше казал, че е купил изданието с меки корици от „Всеки дава своята лепта“, преди да се качи на автобуса на „Грейхаунд“, но после просто затвори енциклопедията. Защо да се мъчи? Може би имаше Пъркинсбърг в Мисисипи, но и да имаше, това не би означавало нищо.

Името на писателя, който беше преподавал в курса, в който Морт се беше запознал с Джон Кинтнър, беше Ричард Пъркинс. Ето откъде беше дошло името.

„Да, но не си спомням нищо от това, така че как…?“

„О, Морт — проплака гласецът. — Ти си много болен. Ти си много болен човек.“

— Не съм съгласен — каза той отново, ужасѐн от треперещия си слаб глас, но какъв друг избор имаше? Не си ли беше мислил веднъж, че може би прави разни неща насън и предприема непоправими стъпки?

„Ти уби двама души — прошепна гласецът. — Уби Том, защото той знаеше, че този ден ти беше сам, уби и Грег, за да не може да разбере. Ако беше убил само Том, Грег щеше да повика полицията. А ти не би искал това, НЕ БИ МОГЪЛ да понесеш това. Поне докато не свърши докрай тази ужасна приказка, която разказваш. Ти имаше толкова болки, когато стана вчера. Толкова вдървен и с толкова болки. Но те не са били само от счупването на вратата на банята и разкъсването на завесата на душа, нали? Бил си доста по-зает. Трябвало е да се погрижиш за Том и Грег. И си бил прав за това как са се придвижвали колите им… но ТИ си бил този, който е тичал обратно до къщата на Том, за да вземеш буика, и ТИ си бил този, който се е обадил на Съни Тротс и се е престорил на Том. Човек, който просто е дошъл в града от Мисисипи, не би знаел, че Съни е малко глух, но ТИ го знаеш. Ти си ги убил, Морт, ти си УБИЛ тези мъже!“

— Не съм аз! — изкрещя той. — Всичко това е част от плана! Само част от игричката му! От игричката на въображението му! А аз не… не приемам…

„Престани“ — прошепна гласецът в главата му и Морт престана.

За миг настана пълна тишина и в двата свята — този в главата му и този извън нея.

А след малко гласецът тихо попита: „Защо го направи, Морт? Цялата тази сложна и кървава история? Шутър непрестанно твърдеше, че иска разказ, но НЯМА никакъв Шутър. Какво искаш ТИ, Морт? За какво създаде Джон Шутър?“

Тогава отвън се чу шум на кола, която идваше по алеята. Морт погледна часовника си и видя, че стрелките показват точно дванайсет. Искра от триумф и облекчение премина през него като пламък, който излиза от гърлото на комин. Че списанието е у него, но няма доказателство, вече нямаше значение. Можеше да умре щастлив, просто със знанието, че има Джон Шутър и че самият той не е отговорен за всички тези ужаси.

— Той е тук! — изкрещя радостно Морт и изскочи от кабинета. Диво размахаше ръце над главата си, дори леко подрипна, докато заобикаляше ъгъла и излизаше в хола.

Спря и погледна към алеята над полегатия капак на сандъка за боклук, където беше висяло приковано тялото на Бъмп. Ръцете му бавно се отпуснаха. Тъмен ужас надвисна над мозъка му. Не надвисна — спусна се, сякаш някаква безмилостна ръка дръпна щорите. Последното парче от мозайката попадна на мястото си. Преди минути в кабинета му се стори, че той може да е създал убиец във фантазията си, защото не му е стигнал кураж да се самоубие. Сега разбра, че Шутър беше казвал истината, когато му заяви, че никога няма да убие Морт.

Не беше въображаемото комби на Джон Шутър, а удобната малка „Субару“ на Ейми, която тъкмо спираше. Зад кормилото беше Ейми. Тя беше откраднала любовта му, а жена, която открадне любовта ти, когато любовта ти е наистина всичко, което имаш, не е никаква жена.

Въпреки това той я обичаше.

Шутър обаче я мразеше. Шутър искаше да я убие и да я зарови долу при езерото до Бъмп, където не след дълго тя щеше да стане загадка и за двамата.

— Върви си, Ейми — прошепна той с треперещ старчески глас. — Върви си, преди да е станало твърде късно.

Но Ейми излизаше от колата и когато затвори вратата след себе си, една ръка дръпна щорите в главата на Морт докрай и той потъна в мрак.

47

Ейми опита вратата и видя, че е отключена. Влезе, понечи да извика Морт, но се отказа. Заразглежда къщата слисана, с широко разтворени очи.

Каква бъркотия! Кофата за боклук беше пълна и беше преляла на пода. Няколко лениви есенни мухи пълзяха по захвърления в ъгъла алуминиев тиган. Ейми усещаше миризмата на престояло готвено и престоял въздух. Помисли си, че долавя, мирис и на развалена храна.

— Морт?

Никакъв отговор. Тръгна да обикаля из къщата, вървеше с малки крачки, не беше съвсем сигурна, че иска да види останалата й част. Госпожа Гейвин беше почиствала само преди три дни — как можеха нещата да бъдат запуснати толкова много оттогава? Какво се беше случило?

Тя се беше тревожила за Морт през цялата последна година от брака им, но беше още по-разтревожена след развода. Разтревожена и, разбира се, виновна. Смяташе се отчасти за виновна и мислеше, че винаги ще бъде. Но Морт никога не беше бил силен… и най-голямата му слабост беше в упоритото му (и понякога почти истерично) отказване да признае този факт. Тази сутрин гласът му звучеше като на човек, докаран до точката на самоубийството. И единствената причина, — поради която беше приела забележката му да не взима със себе си Тед, беше, защото тя мислеше, че при вида му Морт може наистина да обезумее и да…

Мисълта за убийство никога не беше минавала през ума й, не минаваше и сега. Дори и когато той беше размахал пистолета към тях онзи ужасен следобед в мотела, тя не се беше уплашила. Поне от това не. Морт не беше убиец.

— Морт? М…

Тя обиколи кухненския плот и думата замря на устните й. Вгледа се в голямата дневна поразена, с разширени очи. Навсякъде беше разхвърляна хартия. Изглеждаше така, сякаш Морт в един момент беше изровил всеки екземпляр от всеки ръкопис, който беше намерил в чекмеджетата на бюрото си и в картотеката си и беше пръснал страниците наоколо като конфети на някакво черно празнуване на Нова година. На масата имаше куп мръсни чинии. Кафеварката лежеше счупена до остъклената стена, която беше пукната.

И навсякъде, навсякъде, навсякъде имаше една дума. Думата беше „ШУТЪР“.

„ШУТЪР“ беше написано на стените с цветни тебешири, които Морт трябва да беше извадил от чекмеджето с нещата за рисуване. „ШУТЪР“ беше напръскано на две места върху прозореца с нещо, което приличаше на изсъхнала разбита сметана… да, там беше и спреят под налягане за готова сметана — захвърлен под печката. „ШУТЪР“ беше написано на много места върху кухненските плотове с мастило, а върху дървените подпори на верандата в далечната част на къщата — с молив, в подредена като за събиране на числа колонка, която продължаваше надолу в права линия и гласеше „ШУТЪР ШУТЪР ШУТЪР ШУТЪР“.

И най-лошото от всичко — беше издълбано и върху полираната повърхност от черешово дърво на масата с големи разкривени букви, високи цял метър, като гротескно обяснение в любов: „ШУТЪР“.

Отвертката, която беше използвал, лежеше на близкия стол. По стоманеното й острие имаше нещо червено — изцапано от черешовото дърво, предположи Ейми.

— Морт? — прошепна тя и се огледа.

Сега вече се уплаши, че ще го намери умрял — самоубил се. И къде? Ами в кабинета му, разбира се. Къде другаде? Нали там беше преживял най-забележителните мигове от живота си. Сигурно беше избрал да умре там.

Въпреки че нямаше желание да влезе и нямаше желание да бъде тази, която ще го намери, все пак краката й сами я понесоха натам. Докато вървеше, тя подритна броя на СМЕК, който беше изпратил Хърб Крийкмор. Не погледна надолу. Стигна до вратата на кабинета и бавно я отвори.

48

Морт стоеше пред старата си пишеща машина „Роял“. Мониторът и клавиатурата на компютъра му бяха паднали на пода сред букет от стъкла. Той самият някак странно приличаше на провинциален проповедник — може би заради позата, която беше заел. Стоеше почти изпънат, с ръце зад гърба. Но най-много заради шапката. Черната шапка, нахлупена така, че почти докосваше върховете на ушите му. Тя си помисли, че й прилича малко на стареца от онази картина — „Американска готика“, въпреки че мъжът на картината беше без шапка.

— Морт? — обади се Ейми. Гласът й беше слаб и неуверен.

Той не отговори, само и гледаше втренчено. Очите му бяха мрачни и блестяха. Никога не ги беше виждала такива — дори в онзи ужасен следобед в мотела. Сякаш това изобщо не беше Морт, а някакъв непознат, който приличаше на Морт.

Макар че тя позна шапката.

— Къде намери тази вехтория? На тавана? — Биенето на сърцето й се усещаше в пресекналия й глас.

Сто на сто я е намерил на тавана. Дори и от мястото, където стоеше, усети миризмата на молци. Морт беше купил тази шапка преди години от един магазин за сувенири в Пенсилвания. Тогава пътуваха по местата на старите заселници менонити. Пак тогава тя гледаше малка градинка в дома си в Дери, в чупката между къщата и пристройката на кабинета. Нейната градинка — но Морт често излизаше да я плеви, когато му беше нужно вдъхновение. И обикновено си слагаше шапката. Наричаше я своята „шапка за мислене“. Ейми си спомни как веднъж той се гледаше в огледалото, с шапката на глава, и как се пошегува, че трябвало да си направи такава снимка за обложка на книга.

— Когато си сложа това — казваше той, — заприличвам на селянин, който върви в браздата на метър зад задника на мулето.

После шапката беше изчезнала. Трябва да е била пренесена тук и да е била прибрана. Но…

— Това е моята шапка — каза той най-после с дрезгав, слисан глас. — Никога не е била на друг.

— Морт? Какво има? Какво…

— Бъркаш, жено. Тук няма никакъв Морт. Морт е мъртъв. — Пронизващите му очи не трепваха. — Доста време се гърчи, но накрая не можеше вече да лъже себе си, камо ли мен. Не съм го докоснал с пръст. Той избра изхода на страхливците.

— Защо говориш така? — попита Ейми.

— Точно такъв е начинът, по който говоря — каза той с известна изненада. — Всеки в Мисисипи говори по този начин.

— Морт, престани!

— Не разбираш ли какво казах? — попита той. — Да не си глуха, а? Той е мъртъв. Самоуби се.

— Престани, Морт — каза тя и заплака. — Плашиш ме, недей така.

— Няма значение — каза той и извади ръце иззад гърба си. В едната държеше ножиците от горното чекмедже на бюрото. Вдигна ги. Слънцето се беше показало и блесна върху остриетата, когато той ги отвори и затвори — досущ като морска звезда. — Няма какво да се плашиш. Ей сега всичко ще свърши. — Той тръгна към нея.

49

За момент тя остана на мястото си. Морт не би я убил — ако имаше склонност към убийство, то той сигурно щеше да го извърши през онзи ден в мотела.

Тогава видя погледа в очите му и разбра, че и Морт го знае.

Но това не беше той.

Тя изпищя, обърна се и се втурна към вратата.

Шутър я последва. Ножиците описаха сребърна дъга. Щеше да ги забие до дръжките между лопатките й, но се хлъзна върху листата, пръснати по дървения под. Просна се в цял ръст и изкрещя — смесица от изненада и гняв. Остриетата пробиха страница девета от „Таен прозорец, тайна градина“ и върховете им се отчупиха. Устата му се удари в пода и от нея рукна кръв. Пакетът цигари „Пал Мал“ — марката, която Джон Кинтнър пушеше мълчаливо през междучасията в курса по литературно творчество, в който бяха заедно с Морт Рейни — изпадна от джоба му и се плъзна по гладкото дърво. Той се изправи на колене и отвори уста. Заръмжа, заусмихва се през кръвта, течаща от горната му устна и зъбите.

— Това няма да ти помогне, госпожо Рейни! — извика той и стана. Погледна ножиците, разтвори ги, за да види по-добре счупените им върхове, после ядосано ги захвърли встрани. — Имам едно място в градината за тебе! Подбрал съм го специално. Внимавай сега!

И хукна през вратата след нея.

50

По средата на дневната Ейми също се подхлъзна. Единият й крак попадна върху захвърления брой на СМЕК и тя се просна на една страна, удари хълбока и гърдите си отдясно. Извика.

Зад нея Шутър претича до масата и сграбчи отвертката, която беше използвал за котката.

— Кротувай и не мърдай — каза той, когато тя се обърна по гръб и го погледна с разширени очи, които изглеждаха почти като упоени. — Ако мръднеш, само ще те заболи повече, преди да свърши. Не искам да ти причиня болка, госпожо, но ако трябва, ще го направя. Трябва да получа нещо, нали разбираш. Дошъл съм от толкова далече и трябва да получа нещо срещу неприятностите си.

Докато той се приближаваше, Ейми се надигна на лакти и се заизбутва назад с крака. Косата й беше паднала върху лицето. Кожата й беше покрита с пот — усещаше миризмата й — гореща и неприятна. Лицето, надвесено над нея, беше тържественото, апокалиптично лице на лудостта.

— Не, Морт! Моля ти се! Моля ти се, Морт…

Той се хвърли към нея с отвертка, вдигната над главата му, и замахна. Ейми изпищя и се претърколи наляво. Болка проряза хълбока й, когато острието на отвертката разкъса роклята и прониза плътта й. После тя изпълзя на колене — чу и почувства как при това движение от роклята й се откъсна дълга ивица.

— Не, мадам — изпъшка Шутър. Ръката му стисна глезена й. — Не, мадам. — Тя погледна през рамо и през разчорлената си коса видя, че с другата си ръка той измъква отвертката от пода. Черната му шапка с кръгла периферия се беше изкривила.

Той издърпа отвертката и я заби в десния й прасец.

Болката беше ужасна. Беше голяма колкото целия свят. Тя изпищя и се дръпна назад, като удари носа му и го счупи. Шутър изгрухтя и падна на една срана, хвана се за лицето, а Ейми се изправи на крака. Чу вой на жена. Звучеше като вой на куче под луната. Но май не беше куче. Май беше самата тя.

Шутър се изправяше. Долната част на лицето му се беше превърнала в кървава маска. Маската се пропука, показаха се разкривените предни зъби на Морт. Тя си спомни как беше целувала Морт — с език между тези зъби.

— Вълнуващо, нали? — каза той и се ухили. — Всичко е наред, мадам. Продължавай.

И се хвърли към нея.

Тя заотстъпва. Отвертката падна от прасеца й и се затъркаля по пода. Шутър я погледна, после отново се хвърли към Ейми, почти като на шега. Тя сграбчи един от столовете и го хвърли пред него. За миг те само се гледаха един друг над стола… и после той посегна към нея. Ейми отскочи.

— Стига съм се мотал с тебе — изпъшка той. Ейми се обърна и се втурна към вратата.

Той я последва веднага, удари я в гърба, а пръстите му се плъзнаха по яката й, опитаха се да се вкопчат в роклята й, да я хванат, после насмалко да затворят хватката си, която щеше да я притегли отново към него — завинаги.

Ейми се втурна покрай кухненския плот към задната врата. Дясната й обувка се изкриви и се изхлузи от крака й. Беше пълна с кръв. Шутър я следваше — пухтеше, от ноздрите му изскачаха кървави мехури, опитваше се да я хване.

Тя бутна мрежестата врата с ръце, после политна и падна по очи на прага, не можеше да си поеме въздух. Падна точно там, където Шутър беше оставил ръкописа. Претърколи се и го видя как идва. Сега той беше с голи ръце, но те изглеждаха достатъчни. Очите му бяха строги, отворени и ужасно мили под периферията на черната шапка.

— Съжалявам, госпожо — каза той.

— Рейни! — извика един глас. — Стой!

Тя се опита да се обърне, но не можа — вратът я болеше ужасно. Шутър изобщо не реагира. Просто идваше към нея.

— Рейни! Стой!

— Тук няма никакъв Рей… — започна Шутър и тогава в есенния въздух прозвуча отсечен изстрел. Шутър спря на място и погледна любопитно, почти небрежно, към гърдите си. Там имаше малка дупка. От нея не излизаше никаква кръв — поне засега, — но дупката беше там. Той сложи ръка върху нея, после я махна. Върху показалеца му имаше кървава точица. Той я изгледа. Просто точка — знак за край на изречението. Погледна го замислено. После пусна ръце и погледна Ейми.

— Мила… — почна той и се строполи до нея върху дъските на верандата.

Тя се претърколи, успя да се надигне на лакти, допълзя до него и захлипа.

— Морт? — изплака Ейми. — Морт? Моля те, Морт, кажи ми нещо!

Но той нямаше какво да й каже — след миг това чувство я изпълни цялата. Тя щеше да отхвърля простия факт на неговата смърт отново и отново през следващите няколко седмици и месеци, после щеше да се предаде, а после наново да осъзнае всичко. Той беше мъртъв. Той беше мъртъв. Беше полудял тук и сега беше мъртъв.

И той, и този, който беше в него накрая.

Тя сложи ръка на гърдите му и заплака, а когато някой застана зад нея и сложи успокояваща ръка на рамото й, Ейми изобщо не се обърна.

ЕПИЛОГ

Около три месеца след събитията при Ташморското езеро Тед и Ейми Милнър дойдоха да видят човека, който беше застрелял първия съпруг на Ейми — известния писател Мортън Рейни.

Бяха се видели с този човек един път през тези три месеца — на следствието в съда, но то беше формална необходимост и тогава Ейми не пожела да говори с него лично. Не и на съда. Беше благодарна, че той беше спасил живота й… но Морт беше неин съпруг и тя го беше обичала много години, и дълбоко в сърцето си чувстваше, че пръстът на Фред Еванс не беше единственият, който беше дръпнал спусъка.

Във всеки случай тя подозираше, че след време щяха да се срещнат, за да може да си изясни случилото се. Времето можеше да бъде година или две, а може би дори три. Но се случиха неща, които я накараха да действа по-бързо. Беше се надявала, че Тед ще я пусне да дойде в Ню Йорк сама, но той беше неотстъпчив. Особено след последния път, когато я беше пуснал да отиде сама на Ташморското езеро.

Онзи път тя за малко не беше убита.

Ейми малко рязко натърти, че Тед едва ли я е „пуснал“, защото, първо, тя не му била казала, че тръгва, но Тед само сви рамене. И така те заедно отидоха в Ню Йорк, заедно се качиха на петдесет и третия етаж на един голям небостъргач и заедно бяха въведени в малката стаичка на канцелариите на Обединената застрахователна компания, която Фред Еванс наричаше „дом“ през работните си дни… освен ако не беше на разследване, разбира се.

Тя седна в най-далечния възможен ъгъл и въпреки че в канцелариите беше доста топло, не свали шала, с който беше увита.

Еванс говореше бавно и внимателно — почти й приличаше на провинциалния доктор, който я беше лекувал като дете — и това й харесваше. „Но има нещо, което той никога няма да разбере — помисли си тя. — Аз може да събера всичките си сили, за да му го кажа, и той ще кимне, но неговото кимване не би означавало, че ми вярва. Той знае, че за мен винаги ще си остане човекът, който застреля Морт и ме видя как плача върху гърдите на Морт, докато дойде линейката, а един от санитарите ми направи инжекция, преди да го оставя. А това, което няма да разбере, е, че въпреки всичко ми харесва.“

Еванс звънна на някаква жена в приемната и тя им донесе три големи, димящи чаши чай. Отвън беше януари, вятърът беше силен, а температурата — ниска. Ейми помисли с кратък копнеж как ли е сега в Ташмор — езерото е замръзнало съвсем и убийственият вятър вдига дълги, призрачни вихрушки от ситен сняг над леда. После умът й направи някаква неясна, но неприятна асоциация и тя вида как Морт пада на пода, видя как пакетът „Пал Мал“ се плъзга по дъските. Потрепери и краткото й чувство на копнеж напълно се разсея.

— Добре ли сте, госпожо Милнър? — попита Еванс.

Тя кимна.

Като се мръщеше дълбокомислено и си играеше с лулата си, Тед каза:

— Жена ми желае да чуе всичко, което знаете за случилото се, господин Еванс. Отначало се опитах да я разубедя, но после стигнах до мисълта, че може би това е добре. Оттогава тя има лоши сънища…

— Естествено — каза Еванс, без да го игнорира съвсем, но всъщност говореше само на Ейми. — Предполагам, че ще ги имате още дълго. Аз също имах сънища. Никога преди не бях убивал човек. — Направи пауза, после добави: — Виетнам ми се размина с една-две години.

Ейми му се усмихна. Едва-едва, но все пак се усмихна.

— Тя чу всичко това на следствието — продължи Тед, — но искаше да го чуе отново, от вас, и без правната част.

— Разбирам — каза Еванс и посочи лулата. — Можете да я запалите, ако желаете.

Тед я погледна, после бързо я пусна в джоба на сакото си, сякаш малко се срамуваше от нея.

— Всъщност опитвам се да се откажа.

Еванс погледна Ейми.

— За какво ви е всичко това? — попита той със същия мил, приятен глас. — Или, по-точно, за какво си мислите, че ви трябва?

— Не знам. — Гласът й беше нисък и съсредоточен. — Но ние бяхме в Ташмор преди три седмици — Тед и аз, да почистим къщата. Предлагаме я за продажба. И нещо се случи. Всъщност две неща. — Тя погледна към съпруга си и отново пусна бледата си усмивка. — Тед знае, че нещо се случи, защото точно тогава влязох във връзка с вас и уредих тази среща. Но той не знае какво и се боя, че не е съгласен с мен. И може би има право да не е съгласен.

Тед Милнър не отрече, че не е съгласен с Ейми. Ръката му се прокрадна към джоба му, хвана лулата, после отново я пусна.

— Но тези две неща — те свързани ли са с това, което се случи в къщата ви на езерото през октомври?

— Не знам. Господин Еванс… какво всъщност се случи? Какво знаете вие!

— Е — каза той, облегна се на стола си и отпи от чашата си, — ако сте дошли с надеждата да получите всички отговори, ще бъдете жестоко разочаровани. Мога да ви кажа за пожара, но за причините, поради които съпругът ви е направил това… вие вероятно можете да запълните повече празнини, отколкото мога аз. Това, което ни озадачи най-много при пожара, беше мястото, откъдето е започнал — не в главната къща, а в кабинета на господин Рейни, тоест пристройката. Ще рече, този акт е бил насочен срещу него, но той дори не е бил там.

— После намерихме в развалините на кабинета дъното на бутилка. Беше от вино — по-точно, шампанско — но нямаше никакво съмнение, че последното нещо, което бе съдържала, е било бензин. Част от етикета беше непокътната и ние изпратихме копие по факса в Ню Йорк. Идентифицираха го като „Мое е Шандон“ от хиляда деветстотин осемдесет и някоя си. Това не беше неоспоримо доказателство, че бутилката, използвана за коктейл „Молотов“, е дошла от вашата собствена изба, госпожо Милнър, но беше много убедително, тъй като бяхте изредили повече от дузина бутилки „Мое е Шандон“ — някои от 1983, някои от 1984. Това ни наведе на предположението, което изглеждаше съвсем ясно, но не много смислено: че вие или вашият бивш съпруг може да сте изгорили къщата си. Вие посочвате, че сте излезли и сте оставили къщата незаключена…

— Колко нощи не съм спала заради това! — каза Ейми. — Често забравям да заключа, особено когато излизам само за малко. Израсла съм в малко градче на север от Бангор, а провинциалните навици умират трудно. Морт често ме… — Устните й потрепериха и тя спря за момент, стисна ги силно, до побеляване. После се овладя и довърши мисълта си, говореше пресипнало. — Той често ме хокаше за това.

Тед я хвана за ръката.

— Това, разбира се, не е имало значение — каза Еванс. — И да бяхте заключили къщата, господин Рейни все пак би влязъл, защото ключовете му са били още у него. Прав ли съм?

— Да — каза Тед.

— Може би, ако бяхте заключили вратата, това малко щеше да ускори края на разследването, но сега е невъзможно да се твърди със сигурност. Даването на съвети със закъснение е лоша черта, която се стараем да не използваме в работата си. Има теория, че предизвиква язва и аз се подписвам под това. Работата е в следното — при свидетелството на госпожа Рейни — извинете, госпожа Милнър, че къщата е била оставена отключена, ние отначало повярвахме, че подпалвачът би могъл да бъде буквално всеки. Но след като започнахме да проиграваме предположението, че използваната бутилка е дошла от избата, кръгът на предположенията се стесни.

— Защото избата е била заключена — каза Тед. Еванс кимна.

— Помните ли, че ви попитах у кого са били ключовете за нея, госпожо Милнър?

— Наричайте ме Ейми, може ли?

Той кимна.

— Помните ли, Ейми?

— Да. Започнахме да заключваме избата преди три или четири години, след като изчезнаха няколко бутилки червено вино. Морт помисли, че го е направила чистачката. Не ми се щеше да вярвам, защото я харесвах, но знаех, че той може и да е прав, и вероятно беше. Тогава започнахме да я заключваме, така че никой да не се изкушава.

Еванс погледна Тед Милнър.

— Ейми е имала ключ от избата и смяташе, че и господин Рейни е имал ключ. Това ограничи възможностите. Разбира се, ако беше Ейми, вие би следвало да сте й съучастник, господин Милнър, тъй като вие двамата взаимно си осигурявате алиби за онази вечер. Господин Рейни няма алиби, но той е бил на значително разстояние. А главното е следното: не виждахме мотив за престъплението. Работата му е носила — и за Ейми, и за него — финансово благополучие. Въпреки това ние изследвахме прахта за отпечатъци от пръсти и намерихме два ясни. Това стана в деня, след като се срещнахме с вас в Дери. И двата бяха на господин Рейни. Това все още не беше доказателство…

— Не беше? — попита Тед изненадано. Еванс поклати глава.

— Лабораторните изследвания потвърдиха, че отпечатъците са направени преди останките от бутилката да са се овъглили в огъня, но не и колко време преди това. Виждате ли, топлината е довела до сваряване на мазнините, съдържащи се в отпечатъците. И ако нашето предположение, че бутилката идва от избата, беше правилно, то все някой е трябвало физически да я извади от кашона, с който е доставена, и да я постави в гнездото й. Този някой вероятно е бил или господин, или госпожа Рейни и той би могъл да оспори предположението и да твърди, че отпечатъците са направени тогава.

— Той не беше в състояние да оспори каквото и да било — каза тихо Ейми, — особено в края.

— Предполагам, че сте права, но ние не го знаехме. Всичко, което знаехме, беше, че когато хората носят бутилки, те ги хващат главно за гърлото или за горната част. Тези два отпечатъка бяха близо до дъното, а ъгълът им беше много странен.

— Като че ли я е носил настрани или дори обърната — намеси се Тед. — Нали това казахте пред съда?

— Да. А хората, които разбират от вино, не правят така. При повечето вина това разваля утайката. А при шампанското…

— … го разклаща — каза Тед. Еванс кимна.

— Ако много силно разклатите бутилка шампанско, тя ще избухне от налягането.

— Но все пак в нея не е имало шампанско — каза Ейми тихо.

— Не. И все пак това не беше доказателство. Аз обиколих бензиностанциите в околността, за да разбера дали някой, който прилича на господин Рейни, не е купувал малко количество бензин в онази вечер, но нямах късмет. Не бях много изненадан — той може да е купил бензина в Ташмор или в петдесет сервиза между тези две места.

— После отидох до Патриша Чемпиън — единствения ни свидетел. Взех една снимка на буик от 1986 — марката и модела, който предполагахме, че е карал господин Рейни. Тя каза, че това може да е колата, не беше сигурна. Така че въпросът остана неразрешен. Върнах се при къщата, за да огледам, и вие дойдохте, Ейми. Беше ранна сутрин. Исках да ви задам някои въпроси, но явно бяхте разстроена. Попитах ви все пак защо сте дошла и вие казахте нещо странно. Казахте, че отивате до Ташморското езеро да видите съпруга си, но сте дошли първо да погледнете градината.

— По телефона той постоянно говореше за това, което наричаше моя таен прозорец… този, който гледаше към градината. Каза, че бил оставил нещо там. Но там нямаше нищо. Поне аз не видях нищо.

— Когато се срещнахме, имах някакво предчувствие за този човек — каза бавно Еванс. — Предчувствие, че той не е… съвсем наред. Не защото лъжеше за някои неща, въпреки че бях съвсем сигурен, че е така. Беше нещо друго. Някаква дистанция.

— Да — чувствах я у него все повече и повече. Именно дистанция.

— Вие изглеждахте почти болна от мъка. Реших, че няма да сбъркам, ако ви проследя до другата къща, Ейми, особено когато ми казахте да не казвам на господин Милнър къде отивате, ако дойде да ви търси. Не повярвах, че сте го решила сама. Помислих си, че просто може да открия нещо. Помислих си също… — той прекъсна смутено.

— Помислихте си, че нещо може да ми се случи — каза тя. — Благодаря, господин Еванс. Той щеше да ме убие, знаете това. Ако не бяхте ме проследили, щеше да ме убие.

— Паркирах в началото на алеята и слязох пеша надолу. Чух ужасен шум от вътрешността на къщата и се затичах. Точно тогава вие повече или по-малко паднахте извън замрежената врата и той ви последва.

Еванс погледна сериозно към двамата.

— Извиках му да спре — каза той. — Два пъти му извиках.

Ейми се пресегна, леко стисна ръката му за миг, после я пусна.

— Това е — каза Еванс. — Знам и още малко, главно от вестниците и от двата разговора, които имах с господин Милнър…

— Наричайте ме Тед.

— Добре, Тед. — Еванс сякаш не прие малкото му име толкова лесно, колкото това на Ейми. — Знам, че господин Рейни е изживявал нещо, и то най-вероятно е било шизофреничен пристъп, в който той е бил едновременно двама души и че нито един от тях не е подозирал, че те съществуват едновременно в едно и също тяло. Знам, че единият от тях се е казвал Джон Шутър. Знам от показанието на Хърб Крийкмор, че господин Рейни си е представял, че този Шутър го преследва за някакъв разказ, наречен „Сезон за сеитба“ и че господин Крийкмор е изпратил екземпляр от списанието, в което е излязъл този разказ, на господин Рейни, за да може той да докаже, че го е публикувал пръв. Списанието е пристигнало малко преди вас, Ейми — намерили са го в къщата. Пликът на Федералния експрес, в който е получено, е бил на седалката на буика на вашия бивш съпруг.

— Но той е изрязал разказа от него, нали? — попита Тед.

— Не само разказа — и страницата със съдържанието. Искал е да премахне всички следи. Носил е армейско ножче швейцарски тип и вероятно е използвал него. Липсващите страници бяха в жабката на буика.

— Накрая съществуването на този разказ е станало мистерия дори и за самия него — каза тихо Ейми.

Еванс я погледна с повдигнати вежди:

— Моля?

Тя поклати глава.

— Нищо.

— Мисля, че ви казах всичко, което знам — каза Еванс. — Всичко друго би било в кръга на предположенията. Аз съм застрахователен следовател, а не психиатър.

— Той е бил двама души — каза Ейми. — Бил е себе си… и е станал героя, който е създал. Тед смята, че фамилното му име — Шутър, е било нещо, което Морт е запомнил и е избрал, когато е разбрал, че Тед произхожда от малък град, наречен Шутърс Ноб, щата Тенеси. Сигурна съм, че е прав. Морт винаги избираше имената на героите си точно по този начин… почти като прякори. Не знам останалото — мога само да гадая. Знам обаче, че когато филмовата студия се отказа от правата си върху романа му „Семейство Делакорт“, Морт почти изпадна в нервно разстройство. Те обясниха ясно — и Хърб Крийкмор също, че се страхуват от случайно сходство и разбират, че той никога не е виждал сценария, който се казваше „Домашният отбор“. Не беше въпрос на плагиатство… освен в главата на Морт. Реакцията му беше преувеличена, ненормална. Беше като да ровиш с пръчка в загасено огнище и да изровиш жив въглен.

— Не мислите, че е създал Джон Шутър само за да ви накаже, нали? — попита Еванс.

— Не. Шутър е бил предназначен да накаже Морт. Мисля… — Тя направи пауза и нагласи шала си — придърпа го по-здраво около раменете си. После вдигна чая си. Ръката й леко трепереше. — Мисля, че Морт някога е откраднал нечие произведение — каза тя. — Вероятно много отдавна, защото всичко, което е написал от „Момчето на латернаджията“ насам, е широко известно. Щеше да излезе наяве, така си мисля. Съмнявам се дали дори е публикувал това, което е откраднал. Но мисля, че се е случило точно това, и мисля, че именно оттам всъщност се е появил Джон Шутър. Не от отказа на филмовата компания от романа му, нито от моето… от моята връзка с Тед, нито от развода. Може би всички тези неща също са допринесли, но мисля, че началото е било отдавна — още когато не съм го познавала. После, когато той беше сам в къщата на езерото…

— Дошъл Шутър — каза тихо Еванс. — Дошъл и го обвинил в плагиатство. Този, от когото Морт е откраднал, никога не го е направил, затова накрая той е трябвало да се накаже сам. Но се съмнявам дали това е всичко, Ейми. Той наистина се опита да ви убие.

— Не — каза тя. — Опита се да ме убие Шутър.

Еванс вдигна вежди. Тед я погледна внимателно, после пак извади лулата от джоба си.

— Истинският Шутър…

— Не ви разбирам.

Тя се усмихна измъчено.

— И аз самата не разбирам. Затова съм тук. Не че има някакъв смисъл да ви го разказвам — Морт е мъртъв и всичко е свършено — но това може да ми помогне. Може да ми помогне да спя по-добре.

— Разкажете ни тогава.

— Виждате ли, когато отидохме да почистим къщата, спряхме в малкия градски магазин — „При Бауи“. Тед напълни резервоара — при Бауи винаги е било на самообслужване, а аз влязох да купя някои неща. Вътре имаше един човек — Съни Тротс, който е работил с Том Грийнлиф. Том е по-старият от двамата пазачи, които бяха убити. Съни искаше да ми каже колко съжалява за Морт, а също и още нещо, защото бил видял Морт в деня, преди той да умре и искал да го каже на него. Така каза. Било за Том Грийнлиф — за нещо, което Том казал на Съни, когато боядисвали Енорийската методистка палата. Съни видял Морт след това, но не мислел да му го каже направо. После си спомнил, че това има нещо общо с Грег Карстерс…

— Другият убит?

— Да. И така, той се обърнал и извикал, но Морт не го чул. А на следващия ден Морт беше мъртъв.

— Какво е казал Том Грийнлиф на този човек?

— Че мисли, че е видял призрак — каза спокойно Ейми.

Те я погледнаха, без да кажат нищо.

— Съни каза, че Том напоследък започнал да забравя и че се тревожел за това. Според Съни си било чиста склероза, но преди пет-шест години жената на Том умряла от болестта на Алцхаймер и старецът се плашел да не би да се е заразил. Според Съни, когато Том забравял някъде някоя четка, я търсел по цял ден. Та Том казал, че точно затова, когато Грег Карстерс го попитал дали познава мъжа, когото бил видял да говори с Морт Рейни предишния ден, и дали би го познал, ако го види отново, му отговорил, че не бил видял никого с Морт — тоест, че Морт е бил сам.

Чу се драскане на клечка кибрит. Тед Милнър все пак беше решил да запали лулата си. Еванс не му обърна внимание. Беше се навел напред и погледът му беше втренчен в Ейми Милнър.

— Да изясним това. Според Съни Трутс…

— Тротс.

— Добре, Тротс. Според него Том Грийнлиф наистина е видял Морт с някого?

— Не точно — каза Ейми. — Съни помислил, че ако Том е вярвал в това — ако го е вярвал със сигурност, не би излъгал Грег. Всъщност Том му казал, че не знае какво е видял. Че е бил объркан. Че му се е струвало по-безопасно все пак да не казва нищо. Не е искал никой — особено Грег Карстерс, който също е работел като пазач — да знае колко е объркан, а най-много от всичко не е искал някой да си помисли, че той може би се разболява, както се е разболяла покойната му жена.

— Извинете — каза Еванс, — не съм сигурен, че ви разбирам.

— Според Съни — каза тя — Том помахал в отговор. И отминал. После според това, което казва Съни, Том погледнал в огледалото си за обратно виждане и видял друг мъж с Морт и едно старо комби, въпреки че преди десет секунди нито мъжът, нито комбито били там. Казал, че мъжът носел черна шапка… но през него, както и през колата, човек можел да вижда.

— О, Ейми — каза тихо Тед. — Този човек те е излъгал. На едро.

Тя поклати глава.

— Съни не е достатъчно умен, за да измисли такава история. Той ми каза, че Том помислил, че трябва да се обади на Грег и все пак да му каже, че може би е видял такъв човек; че всичко ще бъде наред, ако не спомене, че през него се е виждало. Но Съни каза, че старецът бил ужасѐн. Бил убеден, че е едно от двете неща: или се разболява от болестта на Алцхаймер, или е видял призрак.

— Е, наистина звучи зловещо — каза Еванс и наистина беше така — за няколко мига кожата на ръцете и гърба му беше настръхнала. — Но това са приказки… всъщност приказки, разказани от мъртъв човек.

— Да… но има и нещо друго. — Тя остави чая си на бюрото, вдигна чантичката си и започна да рови в нея. — Когато почиствах кабинета на Морт, намерих онази шапка — онази ужасна черна шапка — зад бюрото му. Това ме порази, защото изобщо не го очаквах. Извадих я с една пръчка и пак с пръчката я изнесох навън в сандъка за боклук. Разбирате ли ме?

Тед очевидно не я разбираше. Еванс обаче — да.

— Не сте искали да я докосвате.

— Точно така. Не исках да я докосвам. Тя падна на дясната си страна върху една от зелените торби за боклук — честно ви казвам. После, след около час, излязох с торба със стари лекарства, шампоани и боклуци от банята. Когато отворих капака на сандъка, за да ги сложа вътре, шапката се беше преобърнала. И във вътрешната лента беше пъхнато ето това. — Тя извади сгънато листче хартия от чантичката си и го подаде на Еванс. Ръката й леко трепереше. — То не беше там, когато измъкнах шапката иззад бюрото. Сигурна съм.

Еванс взе сгънатото листче, задържа го за момент. Не му харесваше. Беше някак твърде тежко и нещо не беше наред с повърхността му.

— Мисля, че е имало Джон Шутър — каза тя. — Мисля, че той е бил най-великото създание на Морт — герой толкова жизнен, че наистина е оживял… И мисля, че това е послание от призрак.

Той взе листчето и го разгъна. До половината му беше написано следното послание:

Госпожо, съжалявам за всички неприятности. Нещата станаха неуправляеми. Сега се връщам вкъщи, получих разказа, за който всъщност бях дошъл. Той се казва „Милята на лютичетата“ и е страшен.

Искрено ваш, Джон Шутър

Подписът беше драснат нечетливо под нанизаните като бисер редове на бележката.

— Това подписът на покойния ви съпруг ли е, Ейми? — попита Еванс.

— Не — каза тя. — Няма нищо общо.

Тримата седяха в канцеларията и се гледаха един друг. Фред Еванс се опита да каже нещо, но не можа. След известно време мълчанието (и миризмата от лулата на Тед Милнър) станаха непоносими. Така че господин и госпожа Милнър благодариха, казаха „довиждане“ и излязоха от канцеларията, за да продължат живота си по най-добрия начин, по който можеха, а Фред Еванс продължи своя живот по най-добрия начин, по който той можеше, а понякога, късно нощем, както той, така и жената, някога омъжена за Мортън Рейни, се събуждаха от сънища, в които един човек с кръгла черна шапка ги гледаше с избелели от слънцето очи, оградени с мрежа от бръчки. Гледаше ги без любов… но, и двамата го чувстваха, с някаква странна строга жалост.

Този поглед не излъчваше симпатия, не носеше дори облекчение, но където и да бяха, те чувстваха, че могат да намерят място, в което да живеят с него. И да се грижат за своите градини.

БИБЛИОТЕЧНА ПОЛИЦИЯ

На персонала и посетителите на Обществената библиотека в Пасадена

БЕЛЕЖКА ВЪРХУ „БИБЛИОТЕЧНА ПОЛИЦИЯ“

Сутринта, когато започна тази история, седях пред масата на закуска със сина си Оуън. Жена ми вече се беше качила горе да вземе душ и да се облече. Двата неизменни елемента на времето „седем часа сутринта“ — бърканите яйца и вестникът — бяха готови. Уилард Скот, който посещава дома ни пет дни в седмицата от телевизионния екран, ни разказваше за някаква дама от Небраска, която тъкмо навършила седемдесет и четири, и между Оуън и мен сякаш имаше още един чифт очи. С други думи, типичен делничен ден „марка Кинг“.

Оуън се откъсна от спортните страници само колкото да ме попита дали днес ще ходя по магазините — искал да му купя някаква книга за училищен доклад. Не мога да си спомня каква беше — може да е била „Джони Тримейн“ или „Априлска утрин“ — романът на Хауард Фаст за Американската революция, — но беше от онези книги, които никога не можеш да намериш в книжарницата — винаги или са се изчерпали, или се очаква ново издание, или някаква друга неприятност.

Предложих на Оуън да провери в тукашната библиотека, която е много добра. Бях сигурен, че в нея ще я има. Той промърмори нещо в отговор. Успях да доловя само две думи от отговора, но и тези две думи бяха повече от достатъчни, за да събудят интереса ми, а вие знаете какви са интересите ми. Тези думи бяха „библиотечна полиция“.

Оставих настрана моята половина от вестника, натиснах бутона на дистанционното управление, за да задуша Уилард по средата на ентусиазирания му репортаж за Фестивала на прасковите в Джорджия, и учтиво помолих Оуън да повтори.

Не му се щеше, но аз настоявах. Най-после ми каза, че не искал да посещава библиотеката, защото се притеснявал от Библиотечната полиция. Знаел, че няма Библиотечна полиция, побърза да добави той, но това била една от историите, които се набиват в подсъзнанието ти и се спотайват там. Той я чул от леля си Стефани, когато бил на седем или осем години и бил много по-лековерен, и оттогава тя се спотайвала там.

Разбира се, бях очарован, защото като дете и аз се страхувах от Библиотечната полиция — безликите блюстители, които наистина идват в дома ти, ако не върнеш книгите, с които си закъснял. Това беше много лошо… ами ако не можеш да намериш въпросните книги, когато се появят тези странни блюстители на закона? Тогава какво? Какво ще ти направят? Какво ще ти вземат вместо липсващите томове? От години не бях се сещал за Библиотечната полиция (макар и не чак от детството си — ясно си спомням как преди шест или осем години си говорехме за нея с Питър Строб и сина му Бен), но сега всички тези странни въпроси — едновременно ужасни и някак примамливи — се появиха отново.

В продължение на следващите три или четири дни не спрях да размишлявам за Библиотечната полиция и докато размишлявах, у мен започнаха да се оформят очертанията на разказа, който следва. Точно това е начинът, по който обикновено ми идват разказите, но периодът на размишление обикновено трае много повече, отколкото беше в този случай. Когато започнах, разказът беше озаглавен „Библиотечната полиция“ и аз нямах ясна представа докъде ще ме заведе. Мислех, че вероятно ще бъде смешна история — нещо като кошмарите от предградията, които обичаше да стъкмява покойният Макс Шулман. Все пак идеята наистина беше смешна, нали? Искам да кажа — Библиотечната полиция! Какъв абсурд!

Това, което разбрах обаче, беше нещо, което вече знаех — страховете от детството са отвратително устойчиви. Писането е акт на самохипноза и в това състояние често се случва само някакво припомняне на чувствата и ужасите, които отдавна би трябвало да са умрели, започват отново да ходят и да говорят.

Докато работех върху този разказ, с мен започна да става точно това. Знаех, че като дете бях обичал библиотеката — защо не? Това беше единственото място, където едно относително бедно дете като мен можеше да получи всички книги, които искаше — но докато продължавах да пиша, пред мене отново заставаше една по-дълбока истина — че се и страхувах от нея. Страхувах се да не се загубя между тъмните рафтове, страхувах се да не ме забравят в някой тъмен ъгъл на читалнята и да остана заключен вътре цяла нощ, страхувах се от старата библиотекарка със синя коса, очила като котешки очи и уста почти без устни, която ще те ощипе по опакото на ръцете и ще изсъска „Ш-ш-ш-т!“, ако забравиш къде се намираш и заговориш твърде високо. И, разбира се, страхувах се от Библиотечната полиция.

Това, което се беше случило с една моя много по-дълга творба — романа „Кристин“, започна да се случва и сега. Към трийсетата страница хуморът започна да изпуска положението. А към петдесетата страница целият разказ започна стремителен ляв завой към тъмните места, до които бях пътувал така често и за които все още знам твърде малко. В края на краищата открих човека, когото търсех, и успях да повдигна глава само за да го погледна в безмилостните сребърни очи. Опитах се да го опиша за вас, Постоянни Читателю, но описанието може да не е много добро.

Както виждате, докато го правя, ръцете ми силно треперят.

ГЛАВА 1

ЗАМЕСТНИКЪТ

1.

Всичко, реши по-късно Сам Пийбълс, беше по вина на онзи проклет акробат. Ако акробатът не се беше напил точно когато не трябва, Сам никога не би попаднал в такава неприятност.

„Не е чак толкова зле — помисли си той с може би оправдана горчивина, — че животът е като тясна греда над бездънна бездна — греда, по която трябва да вървим със затворени очи. Това е лошо, но не е чак толкова лошо. Понякога освен всичко друго ни бутат.“

Но това беше по-късно. Първо, преди Библиотечния полицай, беше пияният акробат.

2.

В Залата на ротарианците на Джънкшън сити всеки последен петък от месеца се провеждаше „Вечер на оратора“. В последния петък на месец март 1990 по разписание ротарианците трябваше да чуят (и да бъдат забавлявани) от Невероятния Джо — акробат в цирка и в пътуващия карнавал „Звездите на Къри и Трембо“. В четвъртък следобед, в четири и пет, телефонът на бюрото на Сам Пийбълс в „Недвижими имоти и застраховки в Джънкшън сити“ иззвъня. Сам, вдигна слушалката. Винаги вдигаше Сам — или лично Сам, или Сам от телефонния секретар, — защото той беше собственик и единствен служител на „Недвижими имоти и застраховки“. Не беше богаташ, но беше щастлив в разумни граници. Обичаше да казва на хората, че първият му мерцедес е още далеч в бъдещето, но си има форд, който е почти нов, и притежава собствен дом на авеню „Келтън“. „Освен това тази работа е най-доброто от всичките ми забавления“ — обичаше да добавя той, може би защото в действителност след колежа не беше имал кой знае колко забавления.

— „Недвижими имоти и застра…“

— Сам, на телефона Крейг. Акробатът си е счупил врата.

— Какво?

— Каквото чу! — извика Крейг Джонс с дълбоко опечален глас. — Акробатът си е счупил шибания врат!

— О! — каза Сам. — Виж ти! — Той помисли за момент и после попита: — Мъртъв ли е, Крейг?

— Не, не е мъртъв, но за нас все едно, че е мъртъв. Намира се в болницата в Сидар Рапидс с поне десет килограма гипс около врата. Току-що ми се обади Били Брайт. Каза, че Джо се напил като каруцар на дневното представление този следобед, опитал се да направи задно салто и се приземил извън кръга право върху врата си. Били каза, че го чул чак горе, на последните редове. Каза, че звукът бил както, когато стъпваш върху току-що замръзнала локва.

— Ох! — възкликна съчувствено Сам.

— Не съм изненадан. Нали е Невероятния Джо. Що за име е това за цирков артист? Искам да кажа — да беше Невероятния Рандикс, добре, Невероятния Тортелини — как да е. Но Невероятния Джо! Звучи ми като измислица на човек с увреден мозък.

— Господи, наистина е много лошо.

— Пет пари не давам какво е. Заради това оставаме без оратор утре вечер, драги мой.

На Сам му се прииска да беше напуснал кантората си още в четири часа. Крейг щеше да попадне на телефонния секретар и това щеше да даде на Сам малко повече време да си помисли. Той почувства, че скоро ще му е нужно време да мисли. Почувства също и че Крейг Джонс няма да му го даде.

— Да — каза той. — Мисля, че е точно така. — Надяваше се, че гласът му звучи философски, но безпомощно. — Какъв срам.

— Наистина — каза Крейг и после изплю камъчето. — Но знам, че ти ще си щастлив да излезеш и да запълниш празнината.

— Аз? Крейг, сигурно се шегуваш! Аз не мога да направя и кълбо напред, камо ли задно сал…

— Мисля, че можеш да разкажеш за важността на частния бизнес в живота на малкия град — Крейг Джонс напираше безмилостно. — Ако това не ти харесва, има и бейзбол. Ако и това не става, винаги можеш да си свалиш панталоните и да си размахаш оная работа пред публиката. Сам, аз съм не само председател на Комитета на ораторите, макар че и това би било достатъчно. След като Кени се пресели, а Карл престана да идва, аз съм Комитетът на ораторите. Сега ти трябва да ми помогнеш. Утре вечер ми е нужен оратор. В целия проклет клуб има най-много петима души, на които чувствам, че мога да се доверя в нужда, и ти си един от тях.

— Но…

— Освен това си единственият, който още не е спасявал подобна ситуация, така че считай се за избран, момчето ми.

— Франк Стивънс…

— … замести човека от транспортния профсъюз миналата година, когато Голямото жури[1] го подведе под отговорност за измама и той не можа да участва. Сам — сега е твой ред да се жертваш. Не можеш да ме разочароваш, човече. Дължиш ми го.

— Аз се занимавам със застраховки! — извика Сам. — А когато не пиша застраховки, продавам ферми! Главно на банки! За повечето хора това е скучно! А за тези, за които не е скучно, е отвратително!

— Това няма никакво значение. — Крейг подготвяше последния удар, като тъпчеше хилавите възражения на Сам с груби подковани ботуши. — В края на вечерята всички ще бъдат пияни и ти добре го знаеш. В събота сутринта няма да си спомнят и дума от това, което си казал, но междувременно ми трябва човек, който да се изправи и да говори половин час, и аз съм избрал теб!

Сам продължи да възразява още малко, но Крейг беше категоричен и безмилостен. „Необходимо е. Трябва. Дължиш ми го.“

— Добре — най-сетне каза той. — Добре, добре! Стига вече!

— Браво! — възкликна Крейг. Гласът му изведнъж се изпълни със слънчева светлина и блесна с цветовете на дъгата. — И запомни, не трябва да бъде по-дълго от трийсет минути плюс може би още десет за въпроси. Ако въобще някой има въпроси. И наистина можеш да си размахаш оная работа, ако ти се иска. Не вярвам някой да види, но…

— Крейг — каза Сам, — стига вече, де.

— О! Съжалявам! Млъквам! — изкудкудяка Крейг, може би замаян от облекчение.

— Слушай, защо не прекратим тази дискусия? — Сам потърси ментолките, които държеше в чекмеджето си. Внезапно усети, че за следващите двайсет и осем часа може да му потрябват още доста ментолки. — Ако не се лъжа, имам да пиша реч.

— Дадено! — каза Крейг. — Само запомни — вечерята в шест, речта в седем и трийсет. Както казват на Хавайските острови, вместо чао — алоха!

— Алоха, Крейг — каза Сам и затвори. Загледа се втренчено в телефона. Почувства как от гърдите към гърлото му се издига горещ газ. Отвори уста и се оригна кисело — а допреди пет минути стомахът му беше в отлично състояние.

Изяде първата от наистина многото, както щеше да се окаже, ментолки.

[1] Жури от съдебни заседатели, което се събира периодично, за да реши дали съществуват достатъчно основания за изправяне на обвинените пред съда. ↑

3.

Вместо да отиде на боулинг тази вечер, както смяташе, Сам Пийбълс се затвори в кабинета си вкъщи с бележник с жълти листа, три подострени молива и пакет цигари „Кент“. Откачи контакта на телефона, запали цигара и се загледа в жълтия бележник. След пет минути гледане написа на най-горния ред на най-горния лист следното:

ФИРМИТЕ В МАЛКИТЕ ГРАДОВЕ — ЖИВИТЕЛНИЯТ СОК НА АМЕРИКА

Каза го на глас и му хареса как звучи. Е… може би не му хареса съвсем, но беше поносимо. Каза го по-високо и го хареса още повече. Малко повече. Всъщност, не беше дотам хубаво — вероятно си беше за боклука, но беше сто пъти по-добро от „Комунизмът — заплаха или опасност“. А и Крейг беше прав — и без това в събота сутринта повечето от тях ще бъдат толкова махмурлии, че едва ли ще помнят какво са слушали в петък вечерта.

Изпълнен със смелост, Сам започна да пише.

„Когато през 1984 година се преместих в Джънкшън сити от доста оживения голям град Еймс…“

4.

„… и затова сега чувствам, както и в онова ясно септемврийско утро на 1984, че малките фирми са не само живителната сила на Америка, но са и искрящият живителен сок на целия западен свят.“

Сам спря, загаси цигарата си в пепелника на бюрото и в очакване погледна към Наоми Хигинс.

— Е? Какво ще кажеш?

Наоми беше млада красива жена от Провърбия — градче на четири мили западно от Джънкшън сити. Живееше в една разнебитена къща на брега на река Провърбия с разнебитената си майка. Повечето от ротарианците познаваха Наоми и от време на време се канеха да се обзаложат кой ще се срути пръв — къщата или майката. Сам не знаеше дали някои от тези басове наистина са се сключили, но ако беше така, никой от тях още не беше разрешен.

Наоми беше завършила бизнес-колежа в Айова сити и можеше да стенографира, а после да съставя цели и четливи изречения от записаното. Тъй като беше единствената местна жителка, която притежаваше такива умения, тя беше много търсена сред неголямата общност на бизнесмените от Джънкшън сити. Работеше всяка сутрин, пет дни в седмицата, за четирима мъже и една жена — двама адвокати, един банкер и двама търговци на недвижими имоти. Следобед се връщаше в разнебитената си къща и когато не беше заета с грижи за разнебитената си майка, преписваше на машина това, което й бяха продиктували.

Сам Пийбълс използваше услугите на Наоми всеки петък сутринта от десет до дванайсет, но тази сутрин остави настрана кореспонденцията си — макар че на част от нея беше крайно време да отговори — и помоли Наоми, ако може, да го изслуша.

— Разбира се, мога — отговори Наоми. Изглеждаше малко разтревожена, като че ли си беше помислила, че Сам — с когото някога беше излизала — може би планира да й предложи брак. Когато той й обясни, че Крейг Джонс го е избрал да замени контузения акробат и иска тя да изслуша речта му, тя се успокои и я изслуша докрай — всичките й двайсет и шест минути — с учтиво внимание.

— Не се бой да бъдеш откровена — добави той още преди Наоми да отвори уста.

— Добра е — каза тя. — Много интересна.

— Не, не така — не си длъжна да споделяш мислите ми. Кажи всичко, което мислиш.

— Наистина. Добра е. Освен това, когато започнеш да говориш, всички ще са…

— Да, всички ще са се натряскали, знам. — Тази перспектива отначало го беше успокоявала, но сега Сам вече беше малко разочарован от нея. Докато се слушаше, той наистина помисли, че речта е доста добра.

— Само едно нещо — каза замислено Наоми.

— Така ли?

— Малко е… разбираш ли… суха.

— О — каза Сам. Въздъхна и разтърка очи. Беше стоял буден почти до един часа миналата нощ — първо беше писал, а после беше променял.

— Но това е лесно за оправяне — увери го тя. — Просто иди в библиотеката и вземи няколко от онези книги.

Изведнъж Сам почувства остра болка в корема и потърси пакетчето ментолки. Да се рови в литературата за някаква глупава реч в „Ротари клуб“? При това в библиотеката! Малко прекалено, нали? Никога досега не беше ходил в библиотеката на Джънкшън сити и не виждаше причина защо трябва да ходи сега. Все пак Наоми го беше изслушала внимателно, Наоми се опитваше да му помогне и щеше да бъде неучтиво, ако дори не я изслуша.

— Кои книги?

— Знаеш кои — книгите, в които пише как да оживиш речта си. Те са като… — Наоми се запъна. — Е, нали знаеш онзи пикантен сос, който поднасят в китайския ресторант?

— Да…

— Те са нещо такова. В тях има шеги. Освен това има една книга — „Любими стихове на американския народ“. Може би в нея ще намериш нещо за финал. Нещо по-вълнуващо.

— В тази книга има ли стихове за значението на малките фирми в живота на Америка? — попита недоверчиво Сам.

— Когато цитираш стихове, хората се чувстват развълнувани — каза Наоми. — Никой не го интересува за какво се говори, а как се говори.

— И наистина има книги с шеги специално за речи? — На Сам му беше почти невъзможно да повярва на това, въпреки че ако беше чул, че в библиотеката има книги за такива екзотични неща като поправка на малки двигатели и фризиране на перуки, това не би го изненадало ни най-малко.

— Да.

— Откъде знаеш?

— Когато Фил Брейкман се беше кандидатирал за щатски сенатор, аз му пишех на машина всичките речи — каза Наоми. — Той имаше една от тези книги. Само не мога да си спомня как й беше заглавието. Наум ми идва само „Шеги за Джон“, но това, разбира се, не е точно.

— Не е — съгласи се Сам и си помисли, че няколко избрани неща от „Шеги за Джон“ вероятно щяха да му донесат огромен успех. Но започна да разбира какво има предвид Наоми и идеята му хареса, въпреки че не му се искаше да посети градската библиотека, след като толкова години успешно беше минавал без нея. Малко пипер в старата реч. Залей я с малко сос, направи от парчето месо малък шедьовър. А ако не знаеш как да намериш това, което търсиш, трябва просто да попиташ някоя библиотекарка. Нали едно от нещата, с които се занимават, е да отговарят на въпроси?

— Все пак, можеш и да я оставиш така — каза Наоми. — Искам да кажа, те наистина ще са пияни. — Тя погледна Сам мило, но строго, а после си погледна часовника. — Останал ти е повече от час — няма ли да ми продиктуваш няколко писма?

— Не, не сега. Защо вместо това не ми напишеш речта на машина? — Вече беше решил да прекара обедната си почивка в библиотеката.

ГЛАВА 2

БИБЛИОТЕКАТА (I)

1.

За годините, прекарани в Джънкшън сити, Сам беше минавал покрай библиотеката стотици пъти, но сега за пръв път наистина я погледна и откри нещо доста изненадващо — че веднага намрази това място.

Обществената библиотека на Джънкшън сити се намираше на ъгъла между улица „Стейт“ и авеню „Милът“ — правоъгълна гранитна кутия с толкова тесни прозорци, че му приличаха на бойници. Каменната стряха стърчеше и от четирите страни на сградата и ако се приближиш към нея отпред, съчетанието между тесните прозорци и сянката от покрива я правеха да прилича на намръщено лице на каменен робот. Типичен архитектурен стил за Айова — толкова типичен, че Сам Пийбълс, който от двайсет години продаваше недвижими имоти, му беше измислил име — „Грозен Среднозападен“. През пролетта, през лятото и през есента строгият вид на сградата се омекотяваше от кленовете, които я ограждаха като горичка, но сега — в края на суровата зима на Айова, кленовете още бяха голи и библиотеката приличаше на прекалено голяма гробница.

Не му харесваше — караше го да се чувства неспокоен, без да знае защо. Нали беше само библиотека, а не подземията на Инквизицията. Въпреки това, докато измина пътя по плочките до входа, в корема му се надигнаха нови кисели вълни. В киселините имаше странен сладък привкус, който му напомни за нещо… може би нещо много отдавнашно. Той сложи в уста една ментолка, започна да я хруска и взе внезапно решение. Речта му си беше достатъчно добра и в този вид. Не страхотна, но достатъчно добра. Все пак щеше да я чете пред „Ротари клуб“, а не пред Обединените нации. Стига глупости. По-добре да се върне в кантората и да се занимае с кореспонденцията си, която беше изоставил сутринта.

Понечи да се обърне и внезапно си помисли: „Така е тъпо. Наистина тъпо. Искаш да бъде тъпо? Добре. Но ти се съгласи да произнесеш тази проклета реч — защо да не я направиш добра?“

Стоеше пред входа, намръщен и нерешителен. Обичаше да се забавлява в „Ротари“. И Крейг обичаше това. И Франк Стивънс. Повечето от младите бизнесмени от Джънкшън сити гледаха насмешливо на тези събрания. Но рядко пропускаха някое от тях и Сам мислеше, че знае защо — това беше място, където можеше да се завържат връзки. Място, където човек като него можеше да се срещне с някои от по-възрастните бизнесмени от Джънкшън сити. С хора като Елмър Баскин, чиято банка беше помогнала за откриването на търговски център в Бивъртън преди две години. Хора като Джордж Канди — който, както разправяха, можеше само с едно телефонно обаждане да осигури три милиона долара за някоя нова разработка… стига да поискаше.

Там имаше хора от малкия град — хора, които се увличаха от училищните състезания по баскетбол, подстригваха се при Джими, вместо с пижами си лягаха със спортни фланелки и гащета, хора, които все още пиеха бира от бутилката. Те всъщност бяха хората, които движеха живота в Джънкшън сити и като се замислиш, не беше ли точно това, което го караше да идва тук в петък вечер? Като се замислиш, не беше ли точно това, заради което Крейг се беше обадил в такава паника, след като онзи глупав акробат си беше счупил глупавия врат? Искаш да бъдеш забелязан от тези, които движат и въртят живота… и то не защото си оплескал бизнеса. „Те всички ще са пияни“ — беше казал Крейг, Наоми беше заявила същото, но сега на Сам му се струваше, че не беше виждал Елмър Баскин да пие нищо друго освен кафе. Нито веднъж. А и той вероятно не беше единствен. Някои от тях можеше да са пияни… но не всички. А тези, които нямаше да са пияни, може би щяха да са точно тези, които имаха значение.

„Свърши го както трябва, Сам, и може да си направиш добра услуга. Не е невъзможно.“

Не. Не беше невъзможно. Слабо вероятно, разбира се, но не и невъзможно. А имаше и нещо друго — съвсем отделно от политиците в сянка, които можеха да присъстват или да не присъстват на събранието в „Ротари клуб“ в петък вечер — той винаги беше бил горд пред себе си, че върши работата си по най-добрия възможен начин. А това беше една тъпа малка реч. И така?

„В края на краищата това е една тъпа малка провинциална библиотека. Какво й е страшното? Дори и храсти не растат около нея.“

Сам отново беше тръгнал към входа, но сега се спря и челото му се сбръчка от тази мисъл. Мисълта беше странна, изглеждаше, че е дошла отникъде. Че около библиотеката нямаше храсти, това какво значение имаше? Той не знаеше… но знаеше, че оказа върху него почти магически ефект. Неволното му колебание изчезна и той отново тръгна напред. Изкачи четирите каменни стъпала и спря за момент. Мястото по някакъв начин приличаше на пусто. Хвана дръжката на вратата и си помисли: „Хващам се на бас, че е заключено. Хващам се на бас, че това място е затворено в петък следобед.“ В тази мисъл имаше нещо странно успокояващо.

Но старомодната брава се поддаде под натиска на палеца му и тежката врата безшумно се отвори навътре. Сам влезе в малко фоайе с мраморен под на шахматно разположени черни и бели квадрати. В средата на това преддверие имаше триножник. Върху триножника беше поставена табела. На табелата имаше изписана само една дума с много големи букви. Пишеше:

ТИШИНА!

Не пишеше:

МЪЛЧАНИЕТО Е ЗЛАТО

или:

МОЛЯ, ПАЗЕТЕ ТИШИНА

а само една огромна, ярка дума:

ТИШИНА!

— Я гледай — каза Сам. Само го промърмори шепнешком, но акустиката в залата беше много добра и слабият му шепот се усили до силен ропот, което го накара да се свие. Като че ли думите отскачаха от тавана обратно върху него. В този момент той се почувства отново в четвърти клас и госпожа Гластърс го викаше на дъската за това, че се е обадил на висок глас точно когато не трябва. Огледа се неспокойно, като че ли в очакване някоя свадлива библиотекарка да изскочи от главната зала, за да види кой се е осмелил да наруши тишината.

„Стига, за Бога. Ти си на четирийсет години. Четвърти клас беше много отдавна, момче.“

Само че не му се виждаше много отдавна. Особено тук. Тук четвърти клас изглеждаше толкова близо, че можеше да го докосне с ръка.

Прекоси мраморния под от лявата страна на триножника. Несъзнателно стъпваше с пренесена напред тежест, така че токовете на обувките му да не тракат, и влезе в главната зала на библиотеката на Джънкшън сити.

Множество стъклени глобуси висяха от тавана (който беше поне шест метра по-висок от тавана на фоайето), но нито един от тях не светеше. Светлината идваше от два големи, наклонени под ъгъл прозореца на покрива. При слънчево време светлината от тях щеше да бъде напълно достатъчна, за да освети помещението; дори щеше да му придаде весел и приветлив вид. Но този петък времето беше облачно и мрачно и осветлението беше слабо. Ъглите на залата бяха изпълнени с мрачна паяжина от сенки.

Това, което изпита Сам, беше чувството, че нещо не е в ред. Като че ли не само беше направил една стъпка през вратата и беше прекосил фоайето — чувстваше се сякаш беше влязъл в друг свят — свят, изобщо неприличащ на малкия град в Айова, който той понякога обичаше, понякога мразеше, но най-често приемаше такъв, какъвто си е. Въздухът тук изглеждаше по-тежък от нормалния и сякаш не беше прозрачен като нормален въздух. Тишината беше дебела като одеяло и студена като сняг.

Библиотеката беше пуста.

Рафтовете с книги го обграждаха високо над главата от всички страни. Като погледна нагоре към прозорците на тавана с армирани стъкла, малко му се зави свят и за миг му се стори, че е обърнат с главата надолу, че виси над дълбока правоъгълна яма, стените на която са покрити с книги.

На няколко места до стената имаше подпрени стълби — от онези, които се поставят в улеи и се движат, върху гумени колела по пода. Огромното езеро на високата зала, което се простираше между него и бюрото за връщане на книги на отсрещната страна, се прекъсваше от два дървени острова. Единият беше дълга дъбова стойка за списания. На стойката на дървени пръчки висяха периодични издания — всяко подвързано в чиста найлонова обложка. Приличаха на кожи на странни животни, оставени да се сушат в тази тиха стая. На една табела, закачена на върха на стойката, имаше заповед:

ВРЪЩАЙТЕ ВСИЧКИ СПИСАНИЯ НА МЕСТАТА ИМ!

Отляво на стойката за списания имаше рафт със съвсем нови романи и научнопопулярни книги. На табелата над рафта беше обявено, че те могат да се взимат за срок от седем дни.

Сам премина през широката пътека между списанията и рафта за седемдневните книги. Ударите на петите му отекваха въпреки старанието му да се движи безшумно. Откри, че му се иска да беше се поддал на първоначалния си импулс просто да се обърне и да се върне в кантората. Това място беше страшно. Въпреки че на масата имаше малка, покрита с калъф камера за микрофилми, която беше включена и издаваше лек шум, нямаше никого — нито мъж, нито жена, който да работи с нея. На масата имаше табелка, на която беше написано

А. ЛОРЦ

но никъде наоколо нямаше следа нито от А. Лорц, нито от никого другиго.

„Може би изнася върнати материали и изписва новия брой на «Библиотечно списание».“

Сам изпита лудо желание да отвори уста и да извика „Наред ли е всичко, А. Лорц?“ Бързо му мина. Обществената библиотека на Джънкшън сити не беше място, което насърчава внезапните пориви.

Мислите на Сам внезапно се завъртяха около едно стихче от детството му. „Стига вече смях, стига веч забава. Квакерите са дошли. Видят ли усмивка тук, веднага те глобяват.“

„Дали ако А. Лорц те види тук да се усмихваш, веднага ще те глоби?“ — зачуди се той. Отново се огледа, почувства мрачната тишина с нервните си окончания и помисли, че върху това може да се напише книга.

Вече не изпитваше желание да получи книга с шеги или „Любими стихове на американския народ“, но въпреки желанието си беше омагьосан от надвисналата, замряла атмосфера. Тръгна към една врата вдясно от седемдневните книги. На табелата над вратата беше написано, че това е Детската библиотека. Беше ли ходил в Детската библиотека, когато растеше в Сейнт Луис? Сигурно беше, но спомените му за това бяха неясни, далечни и не успяваше да ги задържи. Въпреки това, когато се доближи до вратата на Детската библиотека, изпита странно и забравено чувство. Сякаш се връщаше у дома.

Вратата беше затворена. Върху нея висеше картина на Червената шапчица, която гледаше към Вълка, легнал в леглото на Бабата. Вълкът беше с нощницата на Бабата и с нощната й шапчица. Показваше зъбите си. Между тях се стичаше пяна. По лицето на Червената шапчица беше изписан безграничен ужас — от този плакат можеше да се извади заключение, че щастливият край на тази приказка — на всички приказки — е просто удобна лъжа. Родителите може да вярват на такава глупост, казваше лицето на Червената шапчица, но не и малките, нали?

„Чудесно — помисли си Сам. — Обзалагам се, че с подобен плакат на вратата в Детската библиотека идват много деца. Обзалагам се, че особено го харесват малките.“

Отвори вратата и надникна вътре.

Чувството му на безпокойство изчезна — моментално беше очарован. Плакатът на вратата естествено съвсем не беше на място, но всичко, което се намираше зад него, беше съвсем наред. Разбира се, че като дете беше посещавал библиотеката — достатъчен беше един поглед в този малък модел на света, за да освежи спомените си. Баща му беше умрял млад — Сам беше единствено дете, отглеждано от работещата си майка, която виждаше рядко, обикновено в неделя или в празник. Когато не можеше да намери пари за кино след училище — а така беше често, — работа вършеше и библиотеката, а стаята, която видя сега, го върна в онези дни с внезапна вълна от носталгия, която беше сладка и тягостна и по неясен начин го плашеше.

Онова беше било един малък свят и това тук беше един малък свят — онова беше светъл свят, дори и в най-мрачните и дъждовни дни, така беше и с този. В тази стая нямаше висящи стъклени кълба — имаше луминесцентни лампи, скрити зад хладните панели на висящия таван, и те всички светеха, пропъдили сенките. Масите бяха не по-високи от шейсетина сантиметра, а столчетата до тях бяха още по-ниски. В този свят възрастните биха били нежелани натрапници. Ако някой възрастен се опиташе да седне до маса, би я повдигнал с колене, а за да пие вода от чешмичката до отсрещната стена би трябвало да се наведе с риск да си счупи главата.

Тук рафтовете не се издигаха на такава височина и не предизвикваха неприятно замайване. Таванът беше достатъчно нисък и това създаваше уют, но не беше толкова нисък, че да накара детето да се чувства смачкано. Тук нямаше дълги редици от томове с тъмна подвързия, а книги, които направо крещяха с първичните си цветове — яркосини, червени, жълти. В този свят беше крал доктор Сюс[1], кралица — Джуди Блум[2], а принцове и принцеси бяха останалите разказвачи. Тук Сам изпита старото приятно чувство след училищните часове — на мястото, където книгите почти молеха да ги докоснеш, да ги вземеш в ръце, да ги погледнеш, да ги изследваш. И все пак тези чувства имаха и свой мрачен привкус.

Най-ясното му чувство обаче беше чувството на почти болезнено удоволствие. На стената имаше снимка на кученце с големи, замислени очи. По лицето на кученцето се четеше загриженост и надежда, а под него беше написана една от големите световни истини: „ТРУДНО Е ДА БЪДЕШ ДОБЪР“. На друга стена имаше рисунка на диви патици, които вървят през тръстиката към брега на реката. Плакатът обявяваше: „ПЪТ НА ПАТЕТАТА!“

Сам погледна наляво и леката усмивка на устните му първо застина, а после изчезна. Тук имаше плакат, на който беше показана голяма черна кола, която излиза от двора на училищна сграда. От задния прозорец гледаше момченце. Ръцете му бяха залепени на стъклото, а устата му беше отворена във вик. Зад него над кормилото се беше сгърбил човек — по-точно неясна, злокобна човешка форма и караше със страшна скорост. Думите под картината бяха:

НИКОГА НЕ СЕ КАЧВАЙТЕ ПРИ НЕПОЗНАТИ!

Сам реши, че и този плакат, и картината на Червената шапчица на вратата на детската библиотека предизвикват едни и същи примитивни чувства на ужас, но този плакат беше много по-смущаващ. Разбира се, че децата не трябва да се качват при непознати и, разбира се, че трябва да бъдат научени да не го правят, но това ли е правилният начин да се научат?

„Колко ли деца — запита се той — са преживели цяла седмица кошмарни сънища благодарение на тази малка проява на обществена грижа?“

Имаше и още един плакат, закачен точно пред бюрото за връщане на книги. Той предизвика мразовити тръпки по гърба на Сам. На него бяха показани ужасени момче и момиче, които се мъчеха да се освободят от мъж с шлифер и сива шапка. Мъжът изглеждаше поне три метра висок. Сянката му падаше върху обърнатите нагоре лица на децата. Периферията на старомодната му шапка хвърляше собствена сянка и очите на мъжа с шлифера блестяха неумолимо от черните й дълбини. Приличаха на късчета лед и изучаваха децата с мрачния поглед на Властта. Мъжът държеше служебна карта със закрепена върху нея звезда — странна звезда, поне с девет лъча. А може да бяха и цяла дузина. Надписът отдолу гласеше:

ПАЗЕТЕ СЕ ОТ БИБЛИОТЕЧНАТА ПОЛИЦИЯ!

ДОБРИТЕ МОМЧЕТА И МОМИЧЕТА ВРЪЩАТ КНИГИТЕ СИ НАВРЕМЕ!

Пак онзи вкус в устата му. Сладникав, неприятен вкус. Хрумна му една странна, плашеща мисъл: „Вече съм виждал този мъж.“ Но това беше глупаво, разбира се. Нали?

Сам си помисли как този плакат щеше да го уплаши, ако беше дете — колко много от простото, неподправено удоволствие щеше да открадне от спокойния пристан на библиотеката — и усети как в гърдите му се надига вълна от възмущение. Направи една крачка към плаката, за да разгледа по-отблизо странната звезда и същевременно извади от джоба си ролката с бонбони.

Тъкмо слагаше един от тях в устата си, когато зад него се чу глас:

— Е, здравейте!

Той подскочи и се обърна — готов за битка с библиотечния дракон, който най-накрая се беше показал.

[1] Д-р Сюс (Тиъдър Сюс Гейзел) (р. 1904) — популярен американски детски писател и илюстратор. ↑

[2] Джуди Блум (р. 1938) — американска детска писателка. ↑

2.

Не се появи никакъв дракон. Беше само една закръглена белокоса жена на около петдесет и пет, която буташе количка с книги върху безшумни гумени колела. Бялата й коса падаше около приятното й, загладено лице на приятно подредени къдрици.

— Предполагам, че търсите мен — каза тя. — Господин Пекъм ли ви изпрати тук?

— Не видях абсолютно никого.

— Така ли? Значи си е отишъл вкъщи — каза тя. — Всъщност не съм изненадана, понеже е петък. Господин Пекъм идва да почиства праха и да чете вестника си всяка сутрин около единайсет. Той е чистач — извънщатен, разбира се. Понякога, повечето понеделници, остава до един — един и половина, защото това е денят, когато и прахта, и вестникът са най-дебели — но нали знаете колко тънък е вестникът в петък.

Сам се усмихна.

— Да разбирам ли, че вие сте библиотекарката?

— Аз съм — каза госпожа Лорц и му се усмихна. Но Сам реши, че очите й не се усмихват — очите й като че ли го наблюдаваха внимателно, почти хладно. — А вие сте…?

— Сам Пийбълс.

— О, да! Недвижими имоти и застраховки! Това е вашата игра!

— Признавам се за виновен.

— Съжалявам, че сте намерили празно главното отделение на библиотеката — сигурно сте помислили, че сме затворили и някой по погрешка е оставил вратата отворена.

— Всъщност — каза той — тази мисъл ми мина през ума.

— От два до седем тук сме трима души — каза госпожа Лорц. — В два часа започват да излизат учениците от училищата — нали знаете — началният курс в два, основният — в два и трийсет, гимназиалният — в два и четирийсет и пет. Децата са най-верните ни клиенти и за мен — най-желаните. Обичам най-малките. Преди имах помощничка през целия ден, но миналата година Градският съвет оряза бюджета ни с осемстотин долара и… — госпожа Лорц събра длани и ги размаха като отлитаща птичка. Удивителен, очарователен жест.

„Защо тогава — почуди се Сам — не се чувствам очарован или удивен?“

Заради плакатите, помисли той. Все още се мъчеше да свърже Червената шапчица, крещящото дете в колата и полицая със заплашителните очи с тази усмихната провинциална библиотекарка.

Тя протегна ръка — малка ръка, също толкова пълна и закръглена, колкото и останалите й части — със съвършено и неподправено доверие. Той погледна безимения й пръст и видя, че на него нямаше пръстен — значи тя все пак не беше госпожа Лорц. Фактът, че е неомъжена, го порази с това, че я правеше съвсем типична, съвсем провинциална. Почти карикатура — наистина.

— Не сте идвали преди в библиотеката ни, нали, господин Пийбълс?

— Не, боя се, че не. И моля, наричайте ме Сам. — Не знаеше дали наистина иска да бъде Сам за тази жена, но той беше бизнесмен в малък град — търговски агент, ако трябва да се каже точно — и това го караше автоматично да предлага да го наричат на малко име.

— О, благодаря, Сам.

Той чакаше в отговор тя също да му предложи малкото си име, но тя само го погледна в очакване.

— Намирам се в известно затруднение — каза той. — С планирания за тази вечер в „Ротари клуб“ оратор се случи злополука и…

— О, колко неприятно!

— Не само за него, но и за мен. Определиха ме да заема мястото му.

— О-о! — каза госпожица Лорц. Тонът й беше разтревожен, но очите й се разтвориха от удивление. И все пак Сам не се почувства по-близък с нея, въпреки че беше човек, който обикновено бързо (макар и повърхностно) се сближаваше с другите — такъв тип човек, който имаше малко близки приятели, но въпреки това се чувстваше задължен да завързва разговор с непознати в асансьорите.

— Снощи написах една реч и тази сутрин я прочетох на младата жена, на която диктувам писмата си…

— Наоми Хигинс — обзалагам се.

— Да. Откъде знаете?

— Наоми е редовна клиентка. Взима много любовни романи — Дженифър Блейк, Розмари Роджърс, Пол Шелдън — такива автори. — Тя понижи глас и продължи: — Казва, че са за майка й, но всъщност мисля, че ги чете сама.

Сам се засмя. Наоми наистина имаше унесените очи на запален читател на любовни романи.

— Както и да е, знам, че тя е това, което в големия град наричат секретарка със специални задачи. Предполагам, че тук, в Джънкшън сити, тя извършва всички секретарски работи. Изглежда много вероятно точно тя да е младата жена, за която споменахте.

— Да. Тя хареса речта ми — или поне така каза, — но сметна, че е малко суха. Предложи…

— „Помагало за оратора“, обзалагам се!

— Е, не можа да си спомни точното заглавие, но това звучи вярно. — Той поспря, после попита леко разтревожено. — В него има ли шеги?

— Само триста страници — каза тя. Протегна дясната си ръка — и на нея, както на лявата, нямаше пръстени — и го дръпна за ръкава. — Елате с мен. — Поведе го към вратата, като го държеше за ръкава. — Ще разреша всичките ви проблеми, Сам. Надявам се само за следващото ви идване в библиотеката да не е необходима кризисна ситуация. Книгата е малка, но е много хубава. Поне аз мисля така, въпреки че, разбира се, имам известни предубеждения.

Преминаха през вратата в мрачните сенки на главната зала на библиотеката. Госпожица Лорц щракна три ключа до вратата и висящите глобуси се запалиха и хвърлиха мека жълта светлина, която чувствително стопли и развесели залата.

— Тук е толкова мрачно, когато се заоблачи — каза тя с доверителен тон, който сякаш казваше: „Ние се намираме в истинската библиотека.“ Все още държеше здраво ръкава на Сам. — Но, разбира се, знаете как се оплаква Градският съвет от разходите си за електричество за такова място… или може би не знаете, но се обзалагам, че можете да се досетите.

— Мога — съгласи се Сам също с глас, понижен почти до шепот.

— Но това е истински празник в сравнение с отношението към разходите за отопление през зимата. — Тя вдигна очи. — Нефтът е толкова скъп. Заради онези араби… а сега вижте какво смятат да направят — да наемат религиозни убийци, които да се опитват да убиват писатели.

— Наистина изглежда малко грубо — каза Сам и по някаква причина се усети, че мисли отново за плаката с високия мъж — онзи със странната звезда на картата, онзи, чиято сянка така злокобно падаше върху обърнатите нагоре лица на децата. Падаше върху тях като петно.

— И, разбира се, аз се мотаех в Детската библиотека. Когато съм там, загубвам всякаква представа за времето.

— Интересно място — каза Сам. Смяташе да продължи, да я попита за плакатите, но госпожица Лорц го изпревари. За Сам стана ясно кой точно отговаря за това малко пътешествие в иначе обикновения ден.

— Наистина е така! Сега, дайте ми само една минута. — Тя се протегна и сложи ръце върху раменете му — за да направи това, трябваше да се изправи на пръсти — и за момент на Сам му дойде абсурдната мисъл, че иска да го целуне. Вместо това тя го натисна да седне на дървената пейка до рафта за седемдневните книги. — Знам точно къде да намеря книгите, които ви трябват, Сам. Дори не трябва да поглеждам в каталога.

— Мога да ги взема и сам…

— Сигурна съм — каза тя, — но те са в специалния справочен отдел, а аз не обичам да пускам хора вътре, когато мога да го избегна. За това компромиси не правя, но поне винаги знам къде да намеря нещата, които ми трябват… поне там отзад. Хората са толкова небрежни, толкова малко ги интересува редът, нали разбирате. Най-лоши са децата, но и възрастните правят бъркотии, ако ги оставиш. Не се безпокойте за нищо. Ще се върна след секунда.

Сам нямаше намерение да протестира повече, но и да беше поискал, нямаше да има време. Тя беше изчезнала. Той седеше на пейката и още веднъж се почувства като четвъртокласник… като четвъртокласник, който този път беше направил нещо лошо, беше направил бъркотия и сега в междучасието не можеше да излезе и да играе с другите деца.

Чуваше как госпожица Лорц се движи в залата зад бюрото за връщане и се огледа замислено. Нямаше какво друго да гледа освен книги — нямаше дори един стар пенсионер, четящ вестник или прелистващ списание. Това изглеждаше странно. Не беше очаквал в провинциална библиотека като тази да има огромно оживление в един най-обикновен делничен следобед, но чак изобщо да няма никой…

„Е, поне господин Пекъм е бил тук — помисли си той, — но е привършил вестника и си е отишъл вкъщи. Този ужасно тънък вестник в петък, нали знаете. Също и тънкия слой прах.“ После усети, че можеше да съди само по думите на госпожица Лорц, че господин Пекъм изобщо е бил тук.

„Съвсем вярно — но защо би ме лъгала?“

Не знаеше и изобщо не му се вярваше да го е направила, но самият факт, че поставя под съмнение честността на жена с приятно лице, с която току-що се е запознал, подчертаваше централния удивителен факт на тази среща — тя не му харесваше. Независимо от приятното й лице не му харесваше ни най-малко.

„Плакатите са виновни. Ти си подготвен да не харесваш НИКОГО, който би поставил такива плакати в детската читалня. Но това няма значение, защото е всичко на всичко малко отклонение. Взимай книгите и излизай.“

Той се попремести на пейката, погледна нагоре и видя на стената следните думи:

„Ако искаш да разбереш как някой се отнася с жена си и децата си, погледни как се отнася с книгите си.“

Ралф Уолдо Емерсън

Не го беше грижа и за тази малка морална поука. Не знаеше точно защо… освен че, помисли той, за човек, дори и да е книжен плъх, може да се очаква, че ще се отнася към семейството си малко по-добре, отколкото към четивото си. Девизът, написан със златни букви по цялата дължина на лакирания дъб, светеше над него, сякаш му предлагаше да размисли по-добре.

Преди да успее да го направи, госпожица Лорц се върна, повдигна преградата до бюрото за връщане, влезе зад нея и внимателно я постави обратно на мястото й.

— Мисля, че имам това, което ви трябва — каза весело тя. — Надявам се да се съгласите с мен.

Подаде му две книги. Едната беше „Помагало за оратора“ под редакцията на Кент Аделмен, а другата беше „Любими стихове на американския народ“. Последната книга според обложката (която на свой ред беше поставена в здрава найлонова подвързия) беше не точно редактирана, а подбрана от някоя си Хейзъл Фелеман.

От обложката обещаваха:

„Стихове за живота! Стихове за дома и майката! Стихове за смях и загадки! Стихове, които най-често са искани от читателите на рецензиите за книги на «Ню Йорк таймс».“ По-нататък се съобщаваше, че Хейзъл Фелеман е успяла да напипа поетичния пулс на американския народ.

Сам я погледна с известно съмнение и тя без усилие прочете мислите му.

— Да, знам, че изглеждат старомодни — каза госпожица Лорц. — Особено в наши дни, когато е пълно с книги за самообразоване. Мисля, че ако влезете в някоя от многобройните книжарници в центъра на Сидар Рапидс, може да намерите цяла дузина книги в помощ на начинаещия оратор. Но нито една от тях не е добра колкото тези, Сам. Наистина вярвам, че тези книги са най-добрите помощници за мъже и жени, за които ораторското изкуство е нещо ново.

— С други думи, за начинаещи — каза Сам и се усмихна.

— Ами, да. Да вземем например „Любимите поеми“. Вторият раздел на книгата — започва на страница шейсет и шеста, ако не ме лъже паметта — се нарича „Вдъхновение“. Почти сигурно в него можете да намерите нещо, което ще бъде кулминацията на речта ви, Сам. И ще откриете, че слушателите ви, дори да забравят всичко друго, ще запомнят добре подбраните стихове. Особено ако са леко…

— Пияни — каза той.

— Бих използвала думата „замаяни“ — каза тя с лек упрек, — макар да предполагам, че ги познавате по-добре от мен. — Но погледът, който му хвърли, показваше, че го казва само защото е учтива.

Тя вдигна „Помагало за оратора“. Обложката представляваше хумористична рисунка на зала, украсена със знамена. Малки групи мъже в старомодно вечерно облекло седяха на маси с питиета пред тях. Всички изглеждаха като че ли им се гади. Мъжът зад катедрата — също във вечерно облекло и очевидно произнасящ речта си след вечерята — им се хилеше победоносно. Личеше, че има огромен успех.

— В началото има раздел по теорията на речите след официална вечеря — каза госпожица Лорц, — но понеже не ми правите впечатление на човек, който иска да направи кариера в тази област…

— Тук улучихте — охотно се съгласи Сам.

— … ви съветвам направо да преминете към средния раздел, който се нарича „Жива реч“. Там ще намерите шеги и истории, разделени на три категории: „Как да ги предразположим“, „Как да ги размекнем“ и „Как да ги спечелим“.

„Звучи като наръчник за жиголо“ — помисли си Сам, но не го каза.

Тя отново прочете мислите му.

— Мисля, че в това се съдържат някакви намеци — но тези книги са издадени в по-прости, по-невинни времена. По-точно в края на трийсетте години.

— Много по-невинни наистина — каза Сам и си помисли за запуснати изсушени стопанства, момиченца в басмени рокли на цветчета и скупчени бидонвили, обградени от полицаи, размахващи палки.

— Но и двете книги все още вършат работа — каза тя и за по-сигурно ги потупа с ръка, — а в този бизнес това е важното, нали, Сам? Резултатите.

— Да… май че е така.

Той я погледна замислено, а госпожица Лорц повдигна вежди — сякаш искаше да защити думите си.

— Кажете ми за какво мислите — каза тя.

— Мислех си колко рядко е това събитие в живота ми като възрастен — каза той. — Не чак нечувано, но рядко. Дойдох да взема книги, за да оживя речта си и вие, изглежда, ми дадохте точно това, за което съм дошъл. Подобно нещо не се случва много често в този свят, в който не можеш да получиш дори няколко хубави агнешки пържоли от магазина, когато са ти пред очите.

Тя се усмихна. Усмивката й показваше неподправено удоволствие… само че Сам още веднъж забеляза, че очите й не се усмихват. Не си бяха променили изражението, откакто я беше открил (или тя го беше открила) в детската библиотека. Просто продължаваха да гледат.

— Май че току-що получих комплимент.

— Така е, госпожице. Получихте.

— Благодаря, Сам. Много ви благодаря. Казват, че с ласкателство могат да измъкнат всичко от тебе, но се боя, че трябва да ви поискам и два долара.

— Така ли?

— Таксата за издаване на читателска карта за възрастни — поясни тя, — но важи за три години, а подновяването струва само петдесет цента. Съгласен ли сте, или…

— Звучи чудесно.

— Тогава елате с мен — каза тя и Сам я последва до бюрото за връщане на книги.

3.

Тя му даде картон за попълване и той вписа името, адреса, телефоните и местоработата си.

— Значи живеете на авеню „Келтън“. Прекрасно!

— Е, на мен ми харесва.

— Къщите са красиви и големи — би трябвало да се ожените.

Той се сепна.

— Как разбрахте, че не съм женен?

— По същия начин, по който вие разбрахте, че аз не съм — каза тя. Усмихна се дяволито като котка. — Нямате нищо на безимения на лявата ръка.

— О — каза той смутено и се усмихна. Не се получи обичайната му лъчиста усмивка — усети топлина върху бузите си.

— Два долара, моля.

Подаде й две банкноти по един долар. Тя отиде до малко бюро, на което имаше старинна пишеща машина и написа на нея нещо върху светлооранжева карта. Донесе я обратно до бюрото за записване, подписа се най-отдолу със замах и после я бутна към него.

— Моля, проверете дали всички сведения са верни.

Сам провери.

— Всичко е чудесно.

Първото й име, отбеляза той, е Арделия. Хубаво име и доста необикновено.

Тя отново взе новата му читателска карта — той си помисли, че е първата, която беше имал след онази от колежа, а и онази ценна карта беше използвал твърде малко — и я сложи под апарата за микрофилми заедно с по една карта, която извади от джоба на всяка от книгите.

— Можете да задържите книгите не повече от седмица, защото са от Специалния справочен отдел. Това е категория, която измислих сама — за книги, за които има голямо търсене.

— Много ли се търсят помагалата за начинаещи оратори?

— И те, и книгите за неща като поправка на водопроводи, прости фокуси, държане в обществото… ще се изненадате какви са книгите, които търсят хората при нужда. Но аз знам.

— Има си хас.

— Работя тук от дълго, много дълго време, Сам. А тези книги не се намират, така че непременно ги върнете до шести април. — Тя повдигна глава и в очите й попадна светлина. Сам почти не обърна внимание на това, което видя в тях — реши, че е отблясък, — но не беше. Беше светлина. За момент Арделия Лорц изглеждаше така, сякаш във всяко око имаше по една сребърна монета.

— Или? — попита той и внезапно престана да чувства усмивката си като усмивка — чувстваше я като маска.

— Или иначе ще трябва да ви изпратя Библиотечния полицай — каза тя.

4.

За миг погледите им се срещнаха и Сам помисли, че вижда истинската Арделия Лорц и в тази жена нямаше нищо нито очарователно, нито нежно, нито старомоминско библиотекарско.

„Тази жена може наистина да бъде опасна“ — помисли си той и после леко объркан отхвърли мисълта. Мрачният ден, а може би и напрежението от предстоящата реч го завладяваха. „Опасна е не повече от компот от праскови… а и не е от мрачния ден, нито от ротарианците довечера. Всичко е заради проклетите плакати.“

Взе под мишница „Помагало за оратора“ и „Любими стихове на американския народ“ и почти стигнаха до вратата, когато осъзна, че тя го изпраща. Спря на място. Тя го погледна изненадана.

— Мога ли да ви помоля нещо, госпожице Лорц?

— Разбира се, Сам. Затова съм тук — да отговарям на въпроси.

— Става дума за Детската библиотека — каза той — и за плакатите. Някои от тях ме изненадаха. Почти ме шокираха. — Очакваше, че думите му ще прозвучат почти като забележка, която би отправил баптистки проповедник, ако зърне изпод списанията на масичката за кафе на някой от енориашите му да се подава „Плейбой“, но въобще не прозвуча така. „Защото — помисли си той — това не е обикновено чувство. Наистина бях шокиран. Никакво почти.“

— Плакати ли? — попита тя, намръщи се, а после челото й се проясни. Тя се разсмя. — О! Трябва да сте видели Библиотечния полицай… и, разбира се, Глупчо.

— Глупчо?

— Плаката, на който пише: „НИКОГА НЕ СЕ КАЧВАЙТЕ ПРИ НЕПОЗНАТИ“. Така децата нарекоха момченцето на картината. Онова, което вика. Нарекоха го Глупчо — според мен го презират, защото е извършил такова глупаво нещо. Мисля, че това е много полезно, не смятате ли?

— Той не вика — каза бавно Сам. — Той пищи.

Тя сви рамене.

— Вика, пищи, каква е разликата? Тук почти не сме чували нито едното, нито другото. Децата са много добри — много почтителни.

— Не се съмнявам. — Бяха стигнали отново във фоайето и той погледна към табелата на триножника — табелата, на която не пишеше

МЪЛЧАНИЕТО Е ЗЛАТО

нито

МОЛЯ, ОПИТАЙТЕ СЕ ДА ПАЗИТЕ ТИШИНА

а просто провъзгласяваше следната неоспорима заповед:

ТИШИНА!

— И освен това — всичко зависи от интерпретацията, нали?

— Сигурно — каза Сам. Почувства, че се опитват да го докарат — при това много успешно — до позиция, която не би имал морално право да заеме и в която диалектиката би принадлежала на Арделия Лорц. Тя му създаваше впечатлението, че е свикнала с подобни забележки и това го караше да упорства. — Но тези плакати ме поразиха със своята крайност.

— Така ли? — попита учтиво тя.

Вече бяха се спрели до външната врата.

— Да. Плашат. — Той се престраши и каза това, което наистина смяташе. — Не са подходящи за място, където се събират малки деца.

Помисли си, че тонът му все пак не звучи твърде назидателно, поне така му се стори, и изпита облекчение.

Тя се усмихваше и тази усмивка го разстрои.

— Не сте първият, който изразява такова мнение, Сам. Възрастните, които нямат деца, не посещават често Детската библиотека, но все пак идват от време на време — чичовци, лели, някой приятел на самотна майка, поел задължението да прибере детето й… или хора като вас, Сам — които търсят мен.

„Хора в нужда — казваха хладните й синьо-сиви очи. — Хора, които идват за помощ и тогава, след като вече са ПОЛУЧИЛИ помощ, започват да критикуват начина, по който вършим нещата тук, в Обществената библиотека на Джънкшън сити. Начина, по който аз върша нещата в Обществената библиотека на Джънкшън сити.“

— Значи мислите, че не бива да се бъркам — каза Сам с благ тон. Не чувстваше благост — внезапно престана да чувства каквато и да било благост, но това беше трик от професията му и той се уви в него като в защитно наметало.

— Съвсем не. Просто не разбирате. Правихме допитване миналото лято, Сам — част от Лятната програма за четене. Наричаме нашата програма „Летните горещини на Джънкшън сити“ и в нея всяко дете получава по една точка за всяка книга, която прочете. Това е една от стратегиите, които сме разработили, за да насърчим децата да четат. Нали това е една от най-големите ни задачи.

„Ние знаем какво правим — му казваше спокойният й поглед. — А аз съм много учтива, нали? Като се има предвид, че вие, който никога през живота си не сте идвали тук, от първото си надникване започвате да изстрелвате критики.“

Сам започна да изпитва силно неудобство. Диалектическото бойно поле все още не беше завоювано от Арделия Лорц — поне не изцяло, но той отчете факта, че се намира в отстъпление.

— Според допитването любимият филм сред децата миналата година е бил „Кошмар на улица Елм, част 5“. Любимата им рокгрупа е „Гънс енд роузис“, а след нея идва някой си Ози Озбърн, за когото научавам, че по време на концертите си отхапвал главите на живи животни. Любимият им роман е „Лебедова песен“. Това е книга на ужасите от някой си Робърт Маккемън. Не можем да запазим дори един екземпляр от нея, Сам. Правят я на парцал за седмици. Имах един екземпляр в пластмасова подвързия, но, разбира се, беше откраднат. От някое от лошите деца.

Устните й се свиха в тънка линия.

— Втори в класирането беше един роман на ужасите за някакво цвете — убиец на насекоми и деца, наречен „Цветя на тавана“. Тази книга беше на първо място в продължение на цели пет години. А някои дори споменаха „Къщата на Пейтън“.

Тя го погледна с укор.

— Самата аз никога не съм гледала нито един от филмите от поредицата „Кошмар на улица Елм“. Никога не съм слушала плоча на Ози Озбърн и нямам желание за това, нито пък да прочета роман от Робърт Маккемън, Стивън Кинг или В. С. Андрюс. Разбирате ли какво искам да кажа, Сам?

— Мисля, че да. Казвате, че няма да е честно да… — Трябваше му точна дума, потърси я и я намери. — … да се узурпират вкусовете на децата.

Тя се усмихна сияйно — освен очите й, в които отново имаше монети.

— Това е едно от нещата, но не е всичко. Плакатите в детската библиотека — както приятните, така и тези, които са ви разстроили — ни бяха дадени от Библиотечната асоциация на Айова. БАА е член на Библиотечната асоциация на Средния запад, а тя на свой ред е член на Националната библиотечна асоциация, която се издържа основно от данъци. От безименния гражданин, тоест от мен. И от вас.

Сам запристъпва от крак на крак. Не му се искаше цял следобед да слуша лекция на тема „Как вашата библиотека работи за вас“, но не беше ли я предизвикал сам? Май че така беше. Единственото нещо, в което беше абсолютно сигурен, бе, че с течение на времето Арделия Лорц му харесва все по-малко и по-малко.

— Библиотечната асоциация на Айова всеки месец ни изпраща по един лист с репродукции на около четирийсет плаката — продължаваше неумолимо госпожица Лорц. — Можем да избираме пет от тях безплатно — останалите струват по три долара. Виждам, че ставате неспокоен, Сам, но наистина заслужавате обяснение и най-сетне стигаме до същността на нещата.

— Аз ли? Не съм неспокоен — каза неспокойно Сам.

Тя му се усмихна и откри зъби, които бяха твърде равни, за да са истински.

— Ние си имаме Комитет на Детската библиотека — каза тя. — Кой влиза в него? Ами деца, разбира се! Девет деца. Четири от гимназията, три от прогимназията и две от началното училище. За да влезе в комитета, всяко дете трябва да има среден успех в училище най-малко пет. Те избират някои от новите книги, които поръчваме, те избраха новите завеси и маси при ремонта миналата есен… и, разбира се, те избират плакатите. Това е, както веднъж каза един от младите участници в комитета, „най-забавната част“. Сега разбирате ли?

— Да — каза Сам. — Децата са избрали Червената шапчица и Глупчо, и Библиотечния полицай. Те им харесват, защото са страшни.

— Правилно — засия тя.

Изведнъж това му омръзна. Имаше нещо в библиотеката. Не бяха точно плакатите, нито библиотекарката, а самата библиотека. Внезапно библиотеката заприлича на дразнеща, вбесяваща треска, забита дълбоко в бута му. Но каквото и да беше, вече… му писваше.

— Госпожице Лорц, имате ли в Детската библиотека на видеолента „Кошмар на улица Елм, част 5“? Или колекция от албумите на „Гънс енд роузис“ и Ози Озбърн?

— Сам, не разбирате за какво става дума — започна тя търпеливо.

— А какво ще кажете, за „Къщата на Пейтън“? Имате ли екземпляр от нея в Детската библиотека само затова, защото някои деца са я чели?

Докато говореше, той си помисли: „Дали НЯКОЙ все още чете това старо нещо?“

— Не — каза тя и той видя, че от раздразнение по бузите й избива червенина. Това не беше жена, която беше свикнала да оспорват преценките й. — Но имаме книги за разбиване на къщи, за малтретиране на деца от родителите им и за кражби. Говоря, разбира се, за „Трите мечки“, „Хензел и Гретел“ и „Джек и бобеното стъбло“. Очаквах, че човек като вас ще прояви по-голямо разбиране, Сам.

„Човек, на когото сте помогнала в нужда, искате да кажете — помисли Сам, — но, по дяволите, уважаема госпожице, не ви ли плаща градът да правите това?“

Успя да се овладее. Не знаеше точно какво иска да каже тя с „човек като вас“, не беше сигурен, че искаше да знае, но разбираше, че тази дискусия е на ръба да излезе от контрол — да се превърне в караница. Беше дошъл тук, за да намери малко омекотител, с който да напръска речта си, а не да се разправя за Детската библиотека с главната библиотекарка.

— Извинявам се, ако съм казал нещо, което ви е обидило — каза той, — а и наистина трябва да тръгвам.

— Да — каза тя. — Мисля, че трябва. — „Извинението не се приема — телеграфираха очите й. — Абсолютно не се приема.“

— Предполагам — каза той, — че съм малко нервен от дебюта ми като оратор. А и снощи до късно работих върху речта си. — Усмихна се със своята стара добродушна усмивка марка „Сам Пийбълс“ и вдигна куфарчето си.

Тя омекна малко, но очите й все още бяха враждебни.

— Разбирам. Ние сме тук, за да служим на данъкоплатците и, разбира се, винаги ни интересува и конструктивната критика от тяхна страна. — Тя дори леко наблегна на думата „конструктивна“, за да му даде да разбере, че неговата съвсем не е била такава.

Край, слава Богу! Той изпита силно желание — почти необходимост — да направи така, че всичко да отмине, да го изглади като покривка на добре оправено легло. Това вероятно беше част от навика на бизнесмена… или от защитната окраска на бизнесмена. Хрумна му една странна мисъл — че това, за което наистина би трябвало да говори тази вечер, е за срещата му с Арделия Лорц. Тя говореше повече за сърцето и духа на малкия град, отколкото цялата му написана реч. Не всичко щеше да бъде ласкаво, но със сигурност нямаше да е сухо. А и би звучало така, както едва ли би звучало нещо в речите в петък вечер в „Ротари“ — неподправения кръг на истината.

— Е, за няколко секунди малко се поскарахме — чу се той и видя как ръката му се протяга. — Май попрекалих. Надявам се, че няма да останете с лошо чувство.

Тя докосна ръката му. Кратко, символично докосване. Хладна, гладка плът. Някак неприятна. Като здрависване със стойка за чадъри.

— Няма нищо — каза госпожица Лорц, но очите й продължаваха да говорят съвсем друго.

— Е, добре… Аз ще тръгвам.

— Да. Запомнете — само една седмица, Сам. — Тя повдигна пръст. Посочи с добре гледан нокът книгите, които той държеше. И се усмихна. Сам откри в усмивката й нещо крайно смущаващо, но дори и от това да зависеше животът му, не би могъл да каже какво точно е то. — Не бих желала да ви пращам библиотечното ченге.

— Не — съгласи се Сам. — И аз не бих желал това.

— Правилно — каза Арделия Лорц. Все още се усмихваше. — Не бихте желали.

5.

Когато стигна до средата на алеята към улицата, лицето на онова пищящо дете

(„Глупчо, децата го наричат Глупчо — мисля, че това е много полезно, не смятате ли?“)

сякаш отново се появи пред очите му, а заедно с него и една мисъл — достатъчно проста и практична, за да го накара да замръзне на място. Беше следната: ако на едно жури от деца му се даде възможност да избере такъв плакат, то може и да го направи… но възможно ли е която и да е Библиотечна асоциация — била тя за Айова, за Средния запад или за цялата страна — наистина да изпрати такъв плакат?

Сам Пийбълс помисли за молещите ръце, залепени върху нечупливото затворническо стъкло, за пищящата, изкривена уста и изведнъж реши, че в това не е просто трудно да се повярва. В това е невъзможно да се повярва.

И „Къщата на Пейтън“. Какво общо имаше? Предполагаше, че повечето от възрастните, които са посещавали библиотеката, са забравили за нея. Наистина ли беше възможно, някои от децата им — от онези, които са достатъчно малки, за да посещават Детската библиотека — да са преоткрили този музеен експонат? „Не вярвам и в това.“

Нямаше желание да понесе нова доза от гнева на Арделия Лорц — и първата му беше достатъчна, а и имаше чувството, че копчето на мощността й далеч не беше завъртяно до краен предел, — но тези мисли бяха достатъчно силни, за да го накарат да се обърне.

Тя си беше отишла.

Вратите на библиотеката бяха затворени като вертикалния процеп на уста в замисленото гранитно лице.

Сам остана на мястото си още малко, после забърза към тротоара, където беше паркирал колата си.

ГЛАВА 3

РЕЧТА НА САМ

1.

Имаше въодушевяващ успех.

Започна с две собствени адаптации на два анекдота от раздела „Как да ги предразположим“ от „Помагало за оратора“ — единия за фермер, който се опитал да пласира на едро собствената си продукция, а другия за продаване на замразени ястия на ескимоси и използва трети в средата (която наистина беше доста сухичка). Друг добър анекдот откри в подраздела „Как да ги спечелим“, започна да го подчертава, а после си спомни за Арделия Лорц и „Любими стихове на американския народ“. „Ще откриете, че слушателите ви, дори да забравят всичко друго, ще запомнят добре подбраните стихове“ — беше казала тя и Сам намери едно добро кратко стихотворение в раздела „Вдъхновение“ точно както тя го беше посъветвала.

Погледна надолу към обърнатите към него лица на колегите му ротарианци и каза:

— Опитах се да ви изложа някои от причините защо живея и работя в такъв малък град, какъвто е Джънкшън сити, и се надявам, че те поне имат някакъв смисъл. Ако не е така, то аз съм загазил здравата.

Тези думи бяха аплодирани с тътен от добродушен смях (и полъх на смесица от шотландско и американско уиски).

Сам обилно се потеше, но се чувстваше много добре и беше започнал да вярва, че ще се измъкне невредим от тази история. Микрофонът беше запищял само веднъж, никой не си беше излязъл, никой не беше хвърлил по него храна и имаше само няколко дюдюкания — при това добродушни.

— Мисля, че един поет, наречен Спенсър Майкъл Фрий е обобщил нещата, които се опитах да ви кажа, по-добре, отколкото аз бих могъл. Виждате ли, почти всичко, което се опитваме да продадем в нашите провинциални предприятия, може да се продава по-евтино в търговските центрове на големите градове и на уличните пазари в предградията. Тези места обичат да се хвалят, че в тях можеш да намериш едва ли не всички стоки и услуги, от които се нуждаеш, и да направиш икономия. И мисля, че са почти прави. Но все пак има едно нещо, което бизнесът в малкия град може да предложи и което уличните пазари и търговските центрове не могат, и то е нещото, за което господин Фрий говори в стихотворението си. То не е много дълго, но казва много. Чуйте го:

Най-важното на този свят

е допирът на твоята и моята ръка,

по-важно е от покрива, от хляба, от виното

и винаги ще е така —

защото покривът ненужен е след края на нощта

и хлябът ни добър е само ден,

но твоето докосване и твоят глас

завинаги ще пеят в мен.

Сам погледна към тях над текста си и за втори път през този ден с изненада откри, че за него всяка дума, която току-що беше казал, беше истина. Откри, че сърцето му изведнъж се изпълва с щастие и проста благодарност. Хубаво е да откриеш, че все още имаш сърце, че обикновените грижи на обикновените дни не са го износили, но още по-добре е да откриеш, че то все още може да говори през устата ти.

— Ние, бизнесмените от малкия град, предлагаме това човешко докосване. От една страна, то не е много… но, от друга, това е почти всичко. Знам, че то винаги ще ме връща към нови дела. Искам да пожелая на първоначално избрания оратор Невероятния Джо — бързо възстановяване, искам да благодаря на Крейг Джонс за това, че ме помоли да го заместя, и искам да благодаря на всички вас за това, че слушахте толкова търпеливо отегчителните ми приказки. И така… благодаря за вниманието.

Аплодисментите започнаха още преди да завърши последното си изречение; увеличаваха се, докато прибираше няколкото страници текст, които Наоми беше написала на машина и които беше поправял целия следобед, и прераснаха в кресчендо, когато седна на мястото си, слисан от реакцията.

„Е, това е само от пиенето — каза си той. — Щяха да те аплодират, дори и ако им беше разказал как си успял да се откажеш от пушенето, след като си се срещнал с Исус Христос на рекламен коктейл.“

После всички започнаха да стават на крака и той си помисли, че сигурно е говорил твърде дълго, щом като толкова бързат да излязат. Но те продължиха да аплодират и тогава той видя, че и Крейг Джонс му маха с ръце. След миг Сам разбра. Крейг го караше да се изправи и да се поклони.

Той завъртя показалец до слепоочието си: „Ти си се побъркал!“

Крейг поклати глава настойчиво и така енергично заразмахва ръце, че заприлича на евангелистки проповедник, който подканя вярващите да пеят по-високо.

Така че Сам се изправи и остана удивен — те наистина го поздравяваха с викове „ура“!

След няколко секунди Крейг се доближи до катедрата. Виковете престанаха чак когато той почука няколко пъти по микрофона — звучеше като че ли великански юмрук, увит в нещо меко, удря върху ковчег.

— Мисля, че всички сме съгласни — каза той, — че речта на Сам ни накара да забравим за жилавото пиле.

Това предизвика нов сърдечен взрив от аплодисменти.

Крейг се обърна към Сам:

— Ако знаех, че можеш да говориш така, Сами, щях да ангажирам първо теб!

Това предизвика нови ръкопляскания и свиркания. Преди да престанат, Крейг Джонс хвана ръката на Сам и започна рязко да я тръска нагоре-надолу.

— Беше страхотно! — извика Крейг. — Откъде я преписа, Сам?

— Не съм я преписал — отвърна Сам. Почувства топлина в бузите си и въпреки че преди да започне да говори беше изпил само един джин с тоник (при това разреден), се почувства малко пиян. — Моя си е. Взех две книги от библиотеката и те ми помогнаха.

Около тях се събраха и други ротарианци — ръката на Сам беше разтърсвана отново и отново. Той започна да се чувства като градска помпа по време на лятна суша.

— Страхотно! — извика някой в ухото му. Сам се обърна към гласа и видя, че той принадлежи на Франк Стивънс — същия, който беше поел поста на ръководителя на транспортния профсъюз, когато онзи беше обвинен в длъжностно престъпление. — Трябва да я запишем на касета, можем да я продаваме! По дяволите, страшно добра реч, Сам!

— Трябва да я разпространим! — каза Руди Пърлман. Кръглото му лице беше зачервено и потно. — Щях да се разплача! Сериозно, за Бога! Откъде намери тези стихове?

— В библиотеката — каза Сам. Все още се чувстваше слисан… но облекчението му, че всичко бе свършило, постепенно се заменяше от някаква предпазлива радост. Помисли си, че трябва да даде премия на Наоми. — От една книга, която се нарича…

Но преди да успее да каже на Руди как се нарича книгата, Брус Енгалс вече го беше хванал под ръка и го водеше към бара.

— Най-добрата реч, която съм чул в този глупав клуб за две години, по дяволите! — възкликна Брус. — А може би от пет! И без това, на кого му трябва проклетият акробат? Дай да те почерпя едно, Сам! По дяволите, може и две!

2.

Преди да успее да си отиде, Сам изпи общо шест питиета — все почерпки — и завърши вечерта на триумфа си, като повърна върху собствената си изтривалка с надпис „ДОБРЕ ДОШЛИ“, веднага след като Крейг Джонс го остави пред къщата му на авеню „Келтън“. Когато стомахът му избухна, Сам се опитваше да напъха ключа си в ключалката на външната врата — не беше лесно, защото му изглеждаше, че има три ключалки и четири ключа — и просто не му остана време да се облекчи в храстите до стъпалата. Така че, когато най-после успя да отвори вратата, той просто вдигна изтривалката „ДОБРЕ ДОШЛИ“ (внимателно я придържаше от двете страни, така че повърнатото да остане в средата) и я изля настрана.

За да се съвземе, изпи чаша кафе, но докато я пиеше, телефонът иззвъня два пъти. Още поздравления. Второто позвъняване беше от Елмър Баскин, който дори не беше дошъл. Почувства се като Джуди Гарлънд в „Ражда се звезда“, но беше трудно да се радва на това чувство, докато стомахът му още се бунтуваше, а главата му започваше да го наказва за прекалената доза удоволствия.

Сам включи автоматичния телефонен секретар в дневната, който щеше да отбива всички по-нататъшни обаждания, после се качи в спалнята си, изключи телефона до леглото си, взе два аспирина, съблече се и си легна.

Бързо започна да се унася — беше изморен като след бомбардировка, — но преди да заспи, имаше време да си помисли: „Повечето от това дължа на Наоми… и на онази неприятна жена от библиотеката — Хорст, Борщ, или както там й беше името. Може би трябва да дам премия и на нея.“

Чу как телефонът долу зазвъня и после телефонният секретар го прекъсна.

„Браво — помисли си в просъница Сам. — Изпълнявай си задълженията — искам да кажа, нали все пак затова съм те купил?“

После потъна в мрак и не помнеше нищо до десет часа сутринта в събота.

3.

Върна се към земния живот с болки в стомаха и леко главоболие, но можеше да бъде и по-зле. Съжаляваше за изтривалката „ДОБРЕ ДОШЛИ“, но се радваше, че беше разтоварил поне малко от изпитото — иначе главата му щеше да го боли много повече. Стоя десет минути под душа, без да прави почти никакви движения, после се изсуши, облече се и слезе долу с хавлия, увита около главата. Червената лампичка на телефонния секретар мигаше. Когато натисна бутона за прослушване, лентата се превъртя само малко — явно позвъняването, което беше чул точно на заспиване, беше било последно. Би-ип!

— Ало, Сам. — Сам натисна клавиша за пауза и отви хавлията от главата си. Беше женски глас и той го познаваше. Чий? — Чух, че речта ви е имала голям успех. Много се радвам за вас.

Осъзна, че беше библиотекарката Лорц.

„Как е намерила номера ми?“ — Ама, разбира се, за тази цел си има телефонен указател… а и той го беше записал на читателския си картон, нали? Да. Без да може да обясни точно защо, по гърба му преминаха тръпки.

— Непременно да върнете взетите книги до шести април — продължи тя и после добави лукаво: — Не забравяйте Библиотечния полицай.

Чу се звукът от прекъсване на връзката. Светна лампичката „ВСИЧКИ СЪОБЩЕНИЯ ПРОСЛУШАНИ“.

— Голяма кучка си, а, любезна госпожице — каза Сам, обърнат към празната къща. После отиде до кухнята да си препече малко хляб.

4.

В петък сутринта, една седмица след триумфалния дебют на Сам като оратор, в десет часа влезе Наоми и Сам й подаде продълговат бял плик, на който беше написано името й.

— Какво е това? — попита с подозрение Наоми, докато си сваляше пелерината. Навън валеше силно — продължителен и мрачен пролетен дъжд. — Отвори го и виж.

Тя го отвори. Беше благодарствена картичка. В нея имаше банкнота с лика на Ендрю Джаксън.

— Двайсет долара! — Тя го погледна с още по-голямо подозрение. — Защо?

— Защото ме спаси от провал, като ме изпрати в библиотеката — каза Сам. — Речта мина много добре, Наоми. Мисля, че няма да е пресилено да се каже, че беше направо голям удар. Щях да сложа петдесет, но мисля, че не би ги приела.

Сега тя разбра и очевидно беше доволна, но все пак се опита да върне парите.

— Радвам се, че е станало добре, Сам, но не мога да взема па…

— Можеш — каза той — и ще ги вземеш. Ако работеше за мене като търговски агент, би взимала комисионна, нали?

— Едва ли. Никога не бих могла да продам нещо. Когато бях скаут, единственият човек, който купуваше бисквити от мен, беше майка ми.

— Наоми! Мило мое момиче. Не, не бъди нервна и притеснена. Нямам намерение да ти се натискам. Свършихме с всичко това преди две години.

— Разбира се, че свършихме — съгласи се Наоми, но все още изглеждаше нервна и направи проверка дали пътят й за отстъпление към вратата е чист.

— Разбираш ли, след онази проклета реч съм продал две къщи и съм написал застраховки за повече от двеста хиляди долара? Наистина повечето са застраховки на цели групи с голямо намаление и ниска комисионна, но все пак всичко това прави сума като за нова кола. Ако не вземеш тази двайсетачка, ще се почувствам като лайно.

— Сам, моля те! — каза тя. Изглеждаше шокирана. Наоми беше ревностна баптистка. Тя и майка й ходеха в една малка църква в Провърбия, която беше почти толкова паянтова, колкото и къщата, в която живееха. Той знаеше за това — беше я посещавал веднъж. Но му стана приятно да види, че и тя изглежда доволна… и малко по-спокойна.

През лятото на 1988 Сам беше ходил два пъти на среща с Наоми. На втората среща направи опит за интимност. Беше толкова почтен, колкото беше възможно, но все пак си беше опит. Не се получи нищо — оказа се, че Наоми е толкова добра в отбраната, че можеше да играе защитник в отбора на „Денвър Бронкос“. Не че не го харесвала, обясни тя, просто била решила, че между тях двамата никога нямало да се получи нещо такова. Сам се разсърди и я попита защо не. Наоми само поклати глава. „Някои неща са трудни за обясняване, Сам, но това не ги прави по-малко верни. Просто никога няма да стане. Повярвай ми, просто не е възможно.“ И това беше всичко, което можа да измъкне от нея.

— Съжалявам, че казах „лайно“, Наоми — й каза той сега. Говореше смирено, макар че някак си не беше уверен, че Наоми е дори наполовина толкова горда, колкото искаше да изглежда. — Това, което искам да кажа, че ако не вземеш тези двайсет долара, ще се почувствам като „ако“.

Тя пъхна банкнотата в портмонето си и направи усилие да го погледне с израз на надуто достойнство. Почти успя да го направи… но ъгълчетата на устата й леко трепереха.

— Ето. Доволен ли си?

— Съжалявам, че не ти дадох петдесет — каза той. — Щеше ли да вземеш петдесет, Оми?

— Не — каза тя. — И моля те, не ме наричай Оми. Знаеш, че не обичам.

— Извинявай.

— Извинението се приема. Сега защо просто не сменим темата?

— Добре — охотно се съгласи Сам.

— Чух няколко души да казват, че речта ти била добра. Крейг Джонс направо полудял по нея. Наистина ли мислиш, че това е причината работите ти да тръгнат по-добре?

— Наистина. Понякога става точно така. Смешно, но е вярно. Кривата на продажбите направо подскочи тази седмица. Ще спадне отново, разбира се, но мисля, че няма да спадне чак до старото ниво. Ако новите клиенти харесат начина, по който работя — а ми се ще да вярвам, че ще стане така, — ще се получи нарастване.

Сам се облегна на стола си, сплете ръце зад врата си и замислено погледна към тавана.

— Когато Крейг Джонс се обади и ми натресе това нещо, бях готов да го застрелям. Не преувеличавам, Наоми.

— Да — каза тя. — Приличаше на човек, който се е отровил с гъби.

— Така ли? — разсмя се той. — Да, сигурно е било така. Смешно е как се нареждат нещата понякога — най-чист късмет. Ако има Бог, понякога ти става чудно как Той е завинтил всички винтчета в голямата машина, преди да я пусне да работи.

Очакваше Наоми да му се разсърди за непочтителността (нямаше да бъде за пръв път), но днес тя не прие гамбита. Вместо това каза:

— Ако книгите, които си взел от библиотеката, са те избавили, значи късметът ти е бил по-голям, отколкото предполагаш. В петък обикновено не отварят преди пет часа. Исках да ти го кажа още тогава, но забравих.

— Нима?

— Сигурно си намерил господин Прайс да попълва документите си или нещо подобно.

— Прайс? — попита Сам. — Искаш да кажеш господин Пекъм? Чистачът, който чете вестник?

Наоми поклати глава.

— Единственият Пекъм, за когото съм чувала тук, беше старият Еди Пекъм, но той умря преди много години. Говоря за господин Прайс. Библиотекаря. — Тя гледаше Сам като че ли той беше най-тъпият човек на земята… или поне в Джънкшън сити, щата Айова. — Висок човек? Слаб? Към петдесетте?

— Нищо подобно — каза Сам. — Намерих една дама на име Лорц. Ниска, пухкава, някъде около възрастта, на която жените се привързват трайно към яркозеления полиестер.

На лицето на Наоми се смениха различни изражения — след изненадата последва подозрение; след подозрението — нещо като леко раздразнение, примесено с удивление. Тази поредица от изражения почти винаги показва едно и също — някой започва да осъзнава, че е мръднал. При по-нормални обстоятелства Сам би се позамислил за това, но той беше се занимавал с много сделки през цялата седмица и имаше много документи за попълване. Половината от съзнанието му вече се подготвяше за работата по тях.

— О! — каза Наоми и се засмя. — Госпожица Лорц, така ли? Трябва да е било забавно.

— Тя наистина е особена — каза Сам.

— Има си хас — съгласи се Наоми. — Всъщност тя е абсолютно…

Ако беше довършила това, което беше започнала да казва, вероятно доста щеше да стресне Сам Пийбълс, но късметът (както той току-що беше отбелязал) играе абсурдно голяма роля в човешките работи — и сега се намеси късметът.

Иззвъня телефонът.

Беше Бърт Айвърсън — духовният водач на малобройното племе на юристите от Джънкшън сити. Искаше да поговорят за наистина огромна застрахователна сделка — новия медицински център, с обикновена групова застраховка, все още на етапа на планирането, но нали знаеш колко голямо може да излезе това, Сам — и в момента, в който Сам отново се обърна към Наоми, мислите за Лорц напълно бяха напуснали ума му. Разбира се, че знаеше колко голямо може да излезе — можеше дори да му даде в ръцете кормилото на онзи „Мерцедес-Бенц“. И той наистина не искаше да мисли до каква степен тази щастлива съдба можеше да се дължи на онази малка глупава реч.

Наоми наистина помисли, че е мръднала — тя отлично знаеше коя е Арделия Лорц и мислеше, че и Сам трябва да знае. Все пак тази жена беше в центъра на най-неприятната случка в Джънкшън сити през последните двайсет години… а може би и от Втората световна война насам, когато синът на Могинсови се беше върнал у дома от Тихия океан съвсем откачил и беше избил цялото си семейство, а после беше опрял дулото на армейския си пистолет в дясното ухо и беше се погрижил и за себе си. Айра Могинс беше направил това много преди Наоми да се роди. Тя не осъзна, че и приключението на Арделия се беше случило много преди Сам да дойде в Джънкшън сити.

Както и да е, всичко това вече беше излязло от ума й и когато Сам затвори телефона, тя се опитваше да реши проблема, дали да си избере за вечеря лазаня от ресторанта на Стоуфър, или да изяде нещо в диетичния ресторант. Сам продължи да диктува писма до дванайсет часа, после попита Наоми дали не би искала да дойде с него да хапнат на обяд в „Маккена“. Наоми отказа, защото щяла да се върне при майка си, която била отпаднала много през зимата. Не каза нищо повече за Арделия Лорц. През този ден.

ГЛАВА 4

ЛИПСВАЩИТЕ КНИГИ

1.

В делнични дни Сам нямаше навика да закусва много — стигаше му чаша портокалов сок и кифла от овесени ядки, — но в събота сутрин (поне в съботите, когато не трябваше да се справя с махмурлука от клуба „Ротари“) обичаше да стане малко по-късно, да се разходи до „Маккена“ на площада и да си поръча бифтек и яйца, които да изяде бавно, докато наистина прочете вестника, вместо само да го прегледа между деловите срещи.

Той изпълни тази програма на следващата сутрин — на седми април. Дъждът, който беше валял предишния ден, беше престанал и небето беше бледо и чисто синьо точно като за ранна пролет. След закуска Сам тръгна към къщи по обиколен път, като спираше да погледне чии лалета и минзухари растат добре и чии са малко закъснели. Стигна до къщата си в десет и десет.

Лампичката „СЪОБЩЕНИЯ“ на телефонния секретар светеше. Той натисна бутона, извади цигара и запали клечка кибрит.

— Ало, Сам — каза мекият глас на Арделия Лорц, който не можеше да бъде сбъркан, и клечката си остана на педя от цигарата. — Много съм разочарована от вас. Книгите ви са пресрочени.

— О, Господи! — възкликна Сам.

През цялата седмица нещо го беше измъчвало — точно както някоя дума, която искаш да използваш, ти подскача на върха на езика, без да можеш да я хванеш. Книгите. Проклетите книги. Тази жена без съмнение щеше да го смята за онзи вид профан, какъвто й се искаше да бъде — особено с неканените му преценки кои плакати са на място в Детската библиотека и кои не са. Единственият истински въпрос бе дали беше употребила камшичните удари на езика си пред телефонния секретар, или ги пазеше за личната им среща.

Той изгаси клечката и я пусна в пепелника до телефона.

— Мисля, че ви обясних — продължаваше тя с мекия си и малко прекалено поучителен глас, — че „Помагало за оратора“ и „Любими стихове на американския народ“ са от Специалния справочен отдел на библиотеката и не могат да бъдат държани повече от една седмица. Не очаквах това от вас, Сам. Наистина не очаквах.

За свое неудоволствие Сам осъзна, че стои в собствената си къща с незапалена цигара в уста и се изчервява виновно — от врата към бузите. Още веднъж се пренесе стабилно в четвърти клас — този път седеше наказан на столче в ъгъла с „шапчицата на глупака“, нахлупена на главата му.

С гласа на човек, който оказва голяма услуга, Арделия Лорц продължи:

— Аз обаче реших да ви дам продължение — трябва да върнете взетите книги до понеделник следобед. Моля, помогнете ми да избегна неприятните последици. — Последва пауза. — Не забравяйте за Библиотечния полицай, Сам.

— Много изтъркан номер, мила Арделия — промърмори Сам, но не говореше дори и на записания глас. Тя беше затворила слушалката веднага след споменаването на Библиотечния полицай и апаратът тихо се изключи.

2.

Сам запали цигарата си с нова клечка. Още издишаше първия си дим, когато в ума му изникна план за действие. Може да беше донякъде проява на страхливец, но трябваше да приключи сметките си с госпожица Лорц веднъж завинаги. В това все пак имаше някаква груба справедливост.

Беше дал на Наоми нейната награда и сега трябваше да направи същото с Арделия. Седна на бюрото в кабинета си, където беше съчинил прочутата си реч, и придърпа бележника към себе си. Надраска под щампата („Кантората на САМЮЪЛ ПИЙБЪЛС“) следната бележка:

Уважаема г-це Лорц,

Извинявам се, че закъснях с връщането на книгите ви. Извинението ми е искрено, защото книгите ми бяха изключително полезни в подготовката на речта ми. Моля приемете тези пари като заплащане на глобата за забавянето на книгите. Бих искал да задържите остатъка в знак на моята благодарност.

Искрено ваш Сам Пийбълс

Докато вадеше кламер от чекмеджето на бюрото си, Сам още веднъж прочете бележката. Помисли да смени „връщането на книгите ви“ с „връщането на книгите на библиотеката“, но реши да го остави както си беше. Арделия Лорц му беше направила впечатление на жена, чиято философия беше „държавата — това съм аз“, дори и в случая „държавата“ да беше само местната библиотека.

Извади от портфейла си двайсетдоларова банкнота и я прикрепи към бележката с кламера. Поколеба се още миг, докато неспокойно барабанеше с пръсти по ръба на бюрото.

„Тя ще помисли това за подкуп. Вероятно ще се обиди ужасно.“

Това може би беше вярно, но не го беше грижа. Знаеше какво се крие зад престореното й обаждане тази сутрин — вероятно и зад двете й престорени обаждания. Беше прекалил малко с плакатите в Детската библиотека и тя си го връщаше — или поне се опитваше. Но сега не беше като в четвърти клас, той не беше обърканото, ужасено дете (поне вече не) и нямаше намерение да се плаши. Нито от враждебната табела във фоайето на библиотеката, нито от заяждането „ти си закъснял с цял ден, лошо момче“ на библиотекарката.

— Майната ти — каза той високо. — Ако не искаш тия проклети пари, наври ги в библиотечния фонд или където си щеш.

Остави бележката с прикачените към нея двайсет долара на бюрото. Нямаше намерение да ги връчва лично и да й даде възможност да си го изкара на него. Смяташе да овърже с ластик двете книги и да постави бележката и парите в едната от тях. После просто щеше да пусне целия пакет в пощенската им кутия. Беше прекарал шест години в Джънкшън сити, без да се запознава с Арделия Лорц — с известен късмет можеше да не я види още шест години.

Сега всичко, което му оставаше да направи, беше да намери книгите.

Не бяха на бюрото в кабинета му — това беше сигурно. Сам излезе в трапезарията и погледна на масата. Обикновено там оставяше нещата, които трябваше да връща. Имаше две видеокасети VHS, готови за връщане в „Брус видео стоп“, плик, на който беше написано „Вестникарче“, две папки, пълни със застрахователни полици… но „Помагало за оратора“ я нямаше. Нямаше я и „Любими стихове на американския народ“.

— Що за идиотщина! — каза Сам и се почеса по главата. — Къде, по дяволите…

Отиде в кухнята. На кухненската маса нямаше нищо друго освен сутрешния вестник — беше го оставил там на влизане. Той разсеяно го хвърли в кашона до печката и провери върху плота. На плота нямаше нищо освен кутията, от която беше извадил снощната си замразена вечеря.

Бавно се качи горе по стълбата, за да провери в стаите на втория етаж, но в ума му вече беше се загнездило едно много лошо предчувствие.

3.

Към три часа следобед лошото предчувствие беше станало много по-лошо. Всъщност Сам Пийбълс беше бесен. След като прерови два пъти къщата от горе до долу (при втората проверка прерови дори и мазето), той отиде в кантората си, макар и да беше съвсем сигурен, че беше взел със себе си вкъщи двете книги, когато беше останал да работи до късно миналия понеделник. Естествено не намери нищо и там. И ето — по-голямата част от красивата пролетна събота беше преминала в безплодно търсене на две библиотечни книги без никакъв резултат.

Още си мислеше за престорения й тон — „Не забравяйте за Библиотечния полицай, Сам“ — и за това колко щастлива би се почувствала, ако знаеше колко навътре беше взел думите й. Ако наистина имаше Библиотечен полицай, Сам не се съмняваше, че тя ще бъде щастлива да го насъска срещу него. Колкото повече мислеше за това, толкова повече побесняваше.

Върна се в кабинета си. Бележката му за Арделия Лорц с прикрепените към нея двайсет долара безизразно го гледаше от бюрото.

— По дяволите! — извика той и тъкмо смяташе да започне отново да преравя къщата, когато, се усети и спря. Това нямаше да доведе до нищо.

Изведнъж чу гласа на отдавна умрялата си майка — мек и кротък, разумен. „Когато не можеш да намериш нещо, Самюъл, разхвърлянето и ровенето обикновено не водят до нищо. По-добре седни и обмисли всичко отново. Използвай главата си и жали краката си.“

Това беше добър съвет за времето, когато беше на десет години, смяташе, че е точно толкова добър и сега — когато беше на четирийсет. Сам седна зад бюрото си, затвори очи и започна да проследява пътя на проклетите библиотечни книги от момента, когато госпожица Лорц му ги беше връчила до… не знаеше докога.

От библиотеката ги беше занесъл в кантората със спиране в ресторанта за пица, откъдето беше взел пеперони и двойна пица с гъби, които беше изял на бюрото си, докато търсеше в „Помагало за оратора“ две неща — добри шеги и как могат да бъдат използвани. Спомняше си колко беше внимавал върху книгата да не попадне и най-малката капка сос от пицата — което беше доста нелепо, като се имаше предвид фактът, че сега не може да я намери.

Беше прекарал по-голямата част от следобеда над речта си, в работа върху шегите, после в преписване на цялата заключителна част, така че стихотворението да пасва по-добре. Когато се върна вкъщи в петък късно следобед, беше взел завършената реч, но не и книгите. Беше сигурен в това. Крейг Джонс го беше взел, когато беше станало време за вечерята в „Ротари клуб“, и пак Крейг го беше оставил след това — точно навреме, за да може да оскверни изтривалката „ДОБРЕ ДОШЛИ“.

Беше прекарал събота сутринта в грижи за лекия си, но неприятен махмурлук; останалата част от уикенда беше прекарал вкъщи в четене, гледане на телевизия и — ако трябваше да си признае — в наслаждаване от триумфа си. През целия уикенд дори не беше минавал покрай кантората си. Беше сигурен в това.

„Добре — помисли си той. — Оттук нататък е по-трудно. Съсредоточи се.“ — Но откри, че няма нужда да се съсредоточава чак толкова.

Беше тръгнал за кантората си в понеделник следобед около пет без четвърт и тогава беше иззвънял телефонът, което го върна от вратата. Беше Стю Йънгман, който искаше от него да му напише полица за притежаване на жилище. Това беше началото на дъжда от долари, който се изля тази седмица. Докато говореше със Стю, погледът му беше попаднал върху двете библиотечни книги, които все още бяха на ръба на бюрото му. Когато за втори път излезе, в едната си ръка държеше куфарчето, а в другата — книгите. Беше съвсем сигурен в това.

Беше имал намерение да ги върне в библиотеката същата вечер, но тогава се беше обадил Франк Стивънс, който искаше да го покани да вечеря с жена му и племенницата им от Омаха, която им била на гости (когато си ерген в малък град, дори и случайните ти познати стават неумолими сватовници). Бяха останали до късно в ресторанта на Брейди — докъм единайсет, късно за делнична вечер — и когато се беше върнал вкъщи, съвсем беше забравил за библиотечните книги.

След това те съвсем изчезнаха от погледа му. Не беше помислил за връщането им — неочаквано нарасналата му работа беше отнела повечето от времето му за мислене — чак до това обаждане на библиотекарката Лорц.

„Добре, вероятно не съм ги местил оттогава. Трябва да са си точно там, където съм ги оставил, когато се прибрах вкъщи късно в понеделник.“

За миг усети прилив на надежда — може би са останали в колата! После още докато ставаше, за да провери, си спомни как, когато стигна вкъщи в понеделник, беше преместил куфарчето си в ръката, с която ги държеше. Беше го направил, за да може да извади ключа от десния джоб на сакото си. Изобщо не ги беше оставил в колата.

„И така, какво направи, когато влезе?“

Видя се как отключва вратата на кухнята, влиза през нея, оставя куфарчето си на един кухненски стол, обръща се с книгите в ръка…

— О, не — промърмори Сам. Изведнъж лошото му предчувствие се върна.

На плота до малката кухненска печка имаше картонен кашон със средна големина — от тези за напитки. Стоеше там вече от две години. Хората понякога опаковат в такива кашони вещите си, когато се местят, но кашоните стават отлично и за съхраняване на всякакви неща. Сам използваше този до печката, за да слага в него вестници. Всеки ден, след като свършваше с четенето на вестника си, го слагаше вътре — само преди малко беше хвърлил там днешния вестник. И горе-долу веднъж месечно…

— Мръсния Дейв! — промърмори Сам.

Стана от бюрото си и се втурна в кухнята.

4.

Кашонът с отпечатаното отстрани човече с монокъл на „Джони Уокър“ беше почти празен. Сам разрови тънката купчина вестници, въпреки че знаеше, че няма да намери нищо, но я разрови по начина, по който го правят хората, които са толкова отчаяни, та почти вярват, че когато искаш нещо много силно, то може да стане. Намери съботния „Газет“ — този, който беше хвърлил съвсем скоро — и петъчния брой. Нито между тях, нито под тях, разбира се, имаше книги. Сам остана така за миг с глава, пълна с черни мисли, после отиде до телефона да се обади на Мери Васър, която почистваше къщата му всеки четвъртък следобед.

— Ало? — обади се слабо разтревожен глас.

— Здрасти, Мери. Обажда се Сам Пийбълс.

— Сам? — Тревогата й се задълбочи. — Нещо лошо ли има?

„Да! В понеделник следобед онази кучка, която работи в местната библиотека, ще ме хване. Вероятно с двоен нелсън и с много дълги нокти.“

Но, разбира се, не можеше да каже нищо подобно, особено на Мери — тя беше от онези нещастни женски същества, които бяха родени под лоша звезда и живееха в собствен тъмен облак от съдбоносни предчувствия. Тези Мери Васър, живеещи по света, вярваха, че съществуват огромен брой черни сейфове, висящи на третия етаж на прекъсващи се въжета над огромен брой тротоари, които очакват съдбата да доведе обречените точно под тях. Ако не сейф, то пиян шофьор; ако не пиян шофьор, то приливна вълна (в Айова? Да, в Айова) — ако не приливна вълна, то метеор. Мери Васър беше от онези измъчени хора, които, когато им се обадиш по телефона, винаги искат да разберат дали няма нещо лошо.

— Нищо — каза Сам. — Абсолютно нищо лошо. Просто се чудех дали си виждала Дейв в четвъртък. — Въпросът беше почти формален — така или иначе вестниците ги нямаше, а Мръсния Дейв беше единственият събирач на вестници в Джънкшън сити.

— Да — потвърди Мери. Сърдечното потвърждение на Сам, че няма нищо лошо, я беше уплашило още повече. Сега в гласа й вибрираше скрит ужас. — Той дойде да вземе вестниците. Не трябваше ли да го пускам? Нали идва от години и си помислих…

— Няма нищо — каза Сам и се захили като идиот. — Видях, че ги няма, и си помислих да проверя дали…

— Досега не си проверявал — гласът й секна. — Наред ли е той? Нещо с Дейв ли се е случило?

— Не — каза Сам. — Искам да кажа, не знам. Просто… — После се сети и изкрещя като ненормален: — Купоните! Забравих да изрежа купоните от четвъртък, та затова…

— О! — каза тя. — Можеш да вземеш моите, ако искаш.

— Не, не бих могъл да направя то…

— Ще ги донеса следващия четвъртък — прекъсна го тя. — Имам ги с хиляди. — „Толкова много, че никога не бих могла да ги употребя — всъщност това искаше да му каже. — Все пак някъде съществува сейф, който очаква да мина под него, някакво дърво очаква да бъде повалено от буря и да ме премаже или в някакъв мотел в Северна Дакота някакъв сешоар очаква да падне от рафта във ваната. Животът ми ми е даден на заем, така че за какво са ми пачка вестникарски купони?“

— Добре — каза Сам. — Ще бъде чудесно. Благодаря, Мери, ти си голямо сладурче.

— Сигурен ли си, че нищо друго не се е случило?

— Абсолютно нищо — отговори Сам по-сърдечно от всякога. Гласът му звучеше като на луд подофицер, който командва малкото си останали войници да тръгнат във фронтална атака срещу бронирано картечно гнездо. — „Давайте, момчета, онези сигурно са заспали!“

— Добре — каза Мери със съмнение и Сам най-сетне успя да се отърве.

Седна тежко на един от кухненските столове и се взря с тъжен поглед в почти празния кашон от „Джони Уокър“. Мръсния Дейв беше идвал да събере вестниците, както правеше всяка първа седмица от месеца, но този път той, без да знае, беше получил и малка добавка: „Помагало за оратора“, и „Любими стихове на американския народ“. И Сам добре си представяше какво представляваха те сега.

Каша. Претопена каша.

Мръсния Дейв беше един от алкохолиците на Джънкшън сити. Поради неспособност да се задържи на постоянна работа, той едва свързваше двата края от чуждите остатъци и по този начин се явяваше доста полезен гражданин. Събираше бутилки, годни за връщане, и както и дванайсетгодишният Кийт Джордан си имаше маршрут за вестници. Единствената разлика беше, че Кийт доставяше вестника на Джънкшън сити „Газет“ всеки ден, а Мръсния Дейв Дънкан го събираше — от Сам и Бог знае още от колко собственици на къщи в градската част около авеню „Келтън“ — веднъж месечно. Сам го беше виждал много пъти да бута пазарската си количка, пълна със зелени торби за отпадъци, към центъра за претопяване, който се намираше между старата товарна гара и малкия приют за бездомни, където Мръсния Дейв и още дузина негови другари прекарваха повечето от нощите.

Остана седнал още няколко секунди, после спря да барабани с пръсти върху кухненската маса, стана, нахлузи сакото си, излезе и тръгна към колата.

ГЛАВА 5

„УЛИЦА АНГЪЛ“ (I)

1.

Намеренията на автора на табелата без съмнение бяха възможно най-добри, но правописът му — лош. Табелата беше прикована към една от колоните на верандата на старата къща близо до железопътната линия и гласеше:

УЛИЦА АНГЪЛ

Тъй като на авеню „Железопътно“ — както на повечето улици и пътища в Айова — нямаше ъгли[1], Сам реши, че авторът на табелата е искал да напише „Улица Ангел“. Е, и какво? Помисли си, че щом пътят към ада е постлан с добри намерения, хората, които се опитват да запълнят дупките по този път, заслужават поне малко уважение.

„Улица Ангъл“ беше голяма сграда, в която в дните, когато Джънкшън сити наистина беше железопътен разклон, както си спомняше Сам, се бяха помещавали канцелариите на железопътната компания. Сега това бяха просто два коловоза работещи релси — и двата в направление изток-запад. Всички останали релси бяха ръждясали и обрасли с бурени. Повечето от траверсите ги нямаше — вероятно бяха използвани за поддържане на огъня от същите бездомници, които трябваше да обслужва „Улица Ангъл“.

Сам пристигна в пет без четвърт. Слънцето хвърляше печална, угасваща светлина над празното поле, което започваше от края на града. Зад няколкото сгради, които се намираха тук, се чуваше сякаш безкрайният тътен на товарните влакове. Излязъл беше вечерен вятър и когато той спря колата си и излезе, можеше да чуе ръждивото скърцане от люлеенето на старата табела „Джънкшън сити“ над изоставената платформа, където едно време хората се бяха качвали на пътническите влакове за Сейнт Луис или Чикаго — а дори и на експреса „Съниланд“, който в цяла Айова спираше единствено в Джънкшън сити по пътя си за приказните царства на Лас Вегас и Лос Анжелос.

Приютът за бездомници някога е бил бял — сега беше олющен и сив. Пердетата на прозорците бяха чисти, но стари и увиснали. Бурени се опитваха да растат върху пепелта, покриваща двора. Сам си помисли, че до месец юни те могат да пораснат още една стъпка, но засега нямаха голям успех. До неравните стъпала, които водеха до верандата, беше поставен ръждясал варел. Срещу табелата „Улица Ангъл“ имаше съобщение, приковано на другия стълб на верандата:

В ТОЗИ ПРИЮТ ПИЕНЕТО Е ЗАБРАНЕНО! АКО ИМАТЕ БУТИЛКА, ТРЯБВА ДА Я ПУСНЕТЕ ТУК, ПРЕДИ ДА ВЛЕЗЕТЕ!

Неговият късмет беше вътре. Въпреки че вече беше почти събота вечер и кръчмите и бирариите на Джънкшън сити чакаха, Мръсния Дейв беше тук и при това трезвен. Всъщност той седеше с още двама алкохолици на верандата. Бяха заети с изработването на плакати върху големи правоъгълници от бял картон и се радваха в различна степен на успех. Човекът, който седеше на пода в далечния край на верандата, държеше дясната си китка с лявата си ръка в усилие да превъзмогне силното си треперене. Този в средата работеше с увиснал в ъгъла на устата език и приличаше на много старо дете от детската градина, което полага всички усилия, за да нарисува дърво, с което да спечели златна звезда и да я покаже на мама. Мръсния Дейв, който седеше на сцепен стол-люлка близо до стъпалата на верандата, явно беше в най-добра форма, но и тримата изглеждаха уморени, смачкани и сринати.

— Здравей, Дейв — каза Сам, докато качваше стъпалата.

Дейв вдигна очи, присви ги и се усмихна колебливо. Всичките му останали зъби бяха отпред. Усмивката ги показваше и петте.

— Господин Пийбълс?

— Да — каза той. — Как си, Дейв?

— О, много съм добре. Много добре. — Той се огледа. — Ей, момчета, поздравете господин Пийбълс! Той е адвокат!

Човекът, чийто език се подаваше от устата, вдигна глава, кимна кратко и отново се зае с плаката си. От лявата му ноздра провисна дълъг сопол.

— Всъщност — каза Сам — аз се занимавам с недвижими имоти, Дейв. Недвижими имоти и застра…

— Носиш ли ми локум? — рязко попита мъжът с треперещите ръце. Той въобще не вдигна очи, но съсредоточената му гримаса се задълбочи. От мястото си Сам можеше да види плаката му — той беше покрит с дълги оранжеви драсканици, които смътно напомняха думи.

— Моля? — попита Сам.

— Това е Луки — каза Дейв тихо. — Не е в най-добрата си форма, господин Пийбълс.

— Дайте си ми локума, дайте си ми локума, дайте си ми проклетия локум — напяваше Луки, без да вдига очи.

— М-м, съжалявам… — започна Сам.

— Той не носи никакъв локум! — извика Мръсния Дейв. — Млъкни и си прави плаката, Луки! Сара ги иска до шест! Ще дойде специално за тях!

— Ще си намеря проклетия локум — каза Луки с нисък решителен глас. — Ако не, ще ям котешки лайна.

— Не му обръщайте внимание, господин Пийбълс — каза Дейв. — Какво има?

— Ами, просто се чудех дали не си намерил две книги, когато си взимал вестниците миналия четвъртък? Сложил съм ги не където трябва и си помислих да проверя. Изтича им срока от библиотеката.

— Имаш ли четвърт долар? — попита рязко мъжът с висящия език. — Кой е най-отпред? Понички с мед.

Сам автоматично бръкна в джоба си. Дейв протегна ръка и докосна китката му, сякаш се извиняваше.

— Не му давайте пари, господин Пийбълс — каза той. — Това е Рудолф. Той няма нужда от понички. Той и поничките вече не се погаждат. Просто има нужда от една нощ сън.

— Съжалявам — каза Сам. — Не ми дават, Рудолф.

— Да, на никой не му дават — каза Рудолф. Обърна се отново към плаката си и замърмори: — Колко за парче? Две по петдесет.

— Не съм виждал никакви книги — каза Дейв. — Съжалявам. Само взех вестниците както обикновено. Госпожа В. беше там и тя може да ви каже. Не съм направил нищо лошо. — Но влажните му, нещастни очи говореха, че не очаква Сам да му повярва. За разлика от Мери Мръсния Дейв Дънкан не живееше в свят, където съдбата се крие на пътя или зад ъгъла — тя беше около него. Той живееше в нея с малкото достойнство, което му беше останало.

— Вярвам ти. — Сам сложи ръка на рамото на Дейв.

— Просто изсипах кашона ви с вестници в една от торбите си както винаги — каза Дейв.

— Ако имах хиляда локума, щях да ги изям всичките — каза рязко Луки. — Щях да изгълтам всичките тези паразити! Това се казва кльопачка! Това се казва кльопачка! Това се казва кльопачка за кльопане!

— Вярвам ти — повтори Сам и потупа Дейв по ужасно кльощавото рамо. Осъзна, че се пита дали Дейв няма бълхи — тогава Бог да му е на помощ. Тази неблаготворителна мисъл беше последвана от друга — запита се дали някой от другите ротарианци — тези здрави и сърдечни момчета, пред които беше имал такъв успех преди седмица, бяха идвали наскоро в тази част на града. Запита се дали изобщо знаеха за „Улица Ангъл“. Запита се също и дали Спенсър Майкъл Фрий беше мислил за хора като Луки, Рудолф и Мръсния Дейв, когато беше писал, че на този свят най-важно е човешкото докосване — на твоята и моята ръка. При спомена за речта си — така изпълнена с невинно самохвалство и одобрение на простите удоволствия на малкия град, Сам почувства вълна от срам.

— Това е добре — каза Дейв. — Значи мога да дойда и следващия месец?

— Разбира се. Отнесъл си вестниците в центъра за претопяване, нали така?

— Ъ-хъ. — Мръсния Дейв посочи с пръст, който завършваше с жълт, мръсен нокът. — Ей там. Но сега е затворено.

Сам кимна.

— Какво правите? — попита той.

— А, просто убиваме времето — каза Дейв и завъртя плаката, така че да може да го види Сам.

На него имаше картина на усмихната жена, която държеше поднос с пържено пиле, и първото нещо, което порази Сам, беше, че картината беше хубава — наистина хубава. Независимо от това дали беше алкохолик, или не Мръсния Дейв имаше природен талант. Над картината грижливо беше написано с печатни букви:

ПИЛЕШКА ВЕЧЕРЯ В I МЕТОДИСТКА ЦЪРКВА

В ПОЛЗА НА ПРИЮТА ЗА БЕЗДОМНИ

„УЛИЦА АНГЕЛ“

15 АПРИЛ

ОТ 18:00 ДО 20:00

ЕЛАТЕ ВСИЧКИ

— Това е преди събранието на АА[2] — каза Дейв, — но на плаката не можеш да напишеш за АА. Това е, защото то е нещо като тайна.

— Знам — каза Сам. Замълча за малко, после попита: — Ходиш ли в АА? Ако не искаш да отговориш, не отговаряй. Знам, че всъщност не ми влиза в работата.

— Ходя — каза Дейв, — но е трудно, господин Пийбълс. Нямат толкова много хапчета за черен дроб, че да ме задържат. Издържам месец, понякога два, а веднъж не пих почти цяла година. Но е трудно. — Той поклати глава. — Някои хора не могат да се справят със задачите, както казват. Аз сигурно съм един от тях. Но продължавам да опитвам.

Очите на Сам се върнаха отново върху жената с подноса с пиле. Картината беше прекалено подробна, за да бъде карикатура или скица, но не беше и живопис. Беше ясно, че Мръсния Дейв я е направил набързо, но беше постигнал добротата на очите и леката насмешка в устата — като последен лъч в края на деня. А най-странното нещо беше, че жената изглеждаше позната на Сам.

— Това истинска личност ли е? — попита той Дейв.

Устата на Дейв се разтегна в усмивка.

— Това е Сара. Тя е чудесно момиче, господин Пийбълс. Ако не беше тя, това място щяха да са го затворили още преди пет години. Тя намира хора, които дават пари точно тогава, когато изглежда, че данъците са прекалено високи или че няма да можем да оправим къщата достатъчно, за да задоволим инспекторите по жилищата, когато дойдат. Тя нарича хората, които дават пари, ангели, но ангелът е самата тя. Нарекли сме къщата така заради Сара. Разбира се, когато Томи Сейнт Джон правеше табелата, написа част от нея погрешно, но имаше добри намерения. — Мръсния Дейв млъкна за момент и погледна плаката си. Без да вдига поглед, той добави: — Томи сега е мъртъв, разбира се. Умря тази зима. Черният му дроб фалира.

— О! — каза Сам и добави неловко. — Съжалявам.

— Не съжалявайте. Така му е по-добре.

— Кльопачка — възкликна Луки и стана. — Кльопачка! Няма ли малко проклета кльопачка! — Той поднесе плаката си на Дейв. Под оранжевите драсканици беше нарисувал чудовищна жена, чиито крака завършваха с перки на акула, които трябваше да представляват обувки. На едната й ръка беше закрепен безформен поднос, който като че ли беше отрупан със сини змии. С другата си ръка жената държеше някакъв цилиндричен кафяв предмет.

Дейв взе плаката от Луки и го разгледа.

— Това е добро, Луки.

Устните на Луки се разтегнаха в лъчезарна усмивка. Той посочи към кафявото нещо.

— Виж, Дейв! Тя носи проклетия локум!

— Разбира се. Много хубаво. Влез вътре и включи телевизора, ако искаш. Сега ще започне „Звездна писта“. Ти как си, Долф?

— Рисувам по-добре, когато съм накиснат — каза Рудолф и подаде плаката си на Дейв. На него беше нарисувана гигантска пилешка кълка с много мъже и жени, които стояха около нея и я гледаха. — Това е направено като фантазия — каза Рудолф на Сам. Говореше малко злобно.

— Харесва ми — каза Сам.

Истина беше. Плакатът на Рудолф му напомняше на карикатура в „Ню Йоркър“ — от онези, които понякога не се разбират, защото са твърде сюрреалистични.

— Добре. — Рудолф го разгледа внимателно. — Значи нямате четвърт долар?

— Не — каза Сам. Рудолф кимна.

— От една страна, това е добре — каза той. — Но, от друга страна, е страшно скапано. — Той влезе вътре след Луки и след малко през отворената врата се чу музиката на „Звездна писта“. Уилям Шатнър казваше на алкохолиците и на останките от „Улица Ангъл“, че мисията им е храбро да отидат там, където не е стъпвал човешки крак. Сам предположи, че няколко членове на компанията вече бяха вътре.

— На вечерите не идват много хора освен нашите момчета и някой от АА от града — каза Дейв, — но така поне имаме какво да правим. Луки вече доста трудно говори, освен когато рисува.

— Ти си ужасно добър — му каза Сам. — Наистина, Дейв. — Защо не… — Той спря.

— Защо не какво, господин Пийбълс? — вежливо попита Дейв. — Защо не използвам дясната си ръка, за да припечеля нещо? По същата причина, поради която нямам редовна работа. Докато бях зает да правя други неща, стана вече много късно.

Сам не можа да отвърне нищо.

— Все пак имам представа от тази работа. Знаете ли, че съм посещавал училището „Лоримар“ в Демойнс с пълна стипендия? Най-доброто художествено училище на Средния запад. Изхвърчах още в първия семестър. За пиене. Няма значение. Искате ли да влезете и да изпиете чаша кафе, господин Пийбълс? Да почакате малко? Може да се запознаете със Сара.

— Не, по-добре да се връщам. Имам да изпълнявам една поръчка.

Наистина имаше.

— Добре. Сигурен ли сте, че не ми се сърдите?

— Ни най-малко.

Дейв стана.

— В такъв случай аз трябва да вляза за малко — каза той. — Беше хубав ден, но вече става хладно. Пожелавам ви приятна вечер, господин Пийбълс.

— Благодаря — каза Сам, въпреки че се съмняваше, че точно тази събота вечер ще е много приятна. Но майка му казваше и нещо друго: най-добрият начин да вземеш едно неприятно лекарство е да го глътнеш, колкото се може по-бързо. И той смяташе да направи точно това.

Тръгна обратно по стъпалата на „Улица Ангъл“, а Мръсния Дейв Дънкан влезе вътре.

[1] Ангъл (Angle) — ъгъл, angel — ангел (англ.). ↑

[2] „Анонимни алкохолици“ — дружества за борба с алкохолизма в САЩ. ↑

2.

Сам почти стигна до колата си, но после направи завой към центъра за претопяване. Вървеше през обраслата с бурени пепелява земя към Камдън и Омаха. Червените лампи на пещите мигаха като умиращи звезди. Товарните влакове, кой знае защо, винаги го бяха карали да се чувства самотен и сега, след разговора си с Мръсния Дейв, той се почувства по-самотен от всякога. В малкото случаи, когато се беше срещал с Дейв, докато Дейв взимаше вестниците му, той му беше изглеждал веселяк, почти палячо. Тази вечер обаче беше надникнал зад грима му и това, което беше видял, го беше накарало да се почувства нещастен и безпомощен. Дейв беше пропаднал човек — спокоен, но напълно пропаднал, и използваше това, което очевидно беше немалък талант, за да рисува плакати за вечеря в църквата.

До центъра за претопяване можеше да се стигне само през цели зони от отпадъци — първо жълтеникави рекламни притурки, изпаднали от старите броеве на „Газет“, после скъсани найлонови торби за боклук и накрая цял астероиден пояс от счупени бутилки и смачкани консервени кутии. Капаците на малката дъсчена сграда бяха затворени. На табелата, която висеше на вратата, пишеше просто „ЗАТВОРЕНО“.

Сам запали цигара и тръгна обратно към колата си. Едва беше направил пет-шест крачки, когато видя на земята нещо познато. Вдигна го. Беше обложката на „Любими стихове на американския народ“. Върху нея имаше печат „СОБСТВЕНОСТ НА ОБЩЕСТВЕНАТА БИБЛИОТЕКА НА ДЖЪНКШЪН СИТИ“.

Сега вече знаеше със сигурност. Беше оставил книгите върху вестниците в кашона от „Джони Уокър“ и после ги беше забравил. Върху книгите беше оставял други вестници — от вторник, сряда и четвъртък. После в четвъртък сутринта беше дошъл Мръсния Дейв и беше изпразнил всичко това в найлоновия си чувал. Беше хвърлил чувала в количката си за пазар, количката за пазар беше дошла тук и сега бе останало само това — обложка на книга с татуиран върху нея размазан печат.

Сам остави обложката да литне от пръстите му и бавно тръгна към колата си. Имаше да изпълнява поръчка и излизаше, че ще трябва да я изпълни във времето за вечеря.

Изглежда му предстоеше да изпие още една горчива чаша.

ГЛАВА 6

БИБЛИОТЕКАТА (II)

1.

На половината път до библиотеката изведнъж му хрумна една идея — беше толкова очевидна, че се чудеше как не се е сетил за нея по-рано. Беше загубил две библиотечни книги; после беше открил, че са унищожени; значи трябваше да ги плати.

И това беше всичко.

Осъзна, че Арделия Лорц беше постигнала по-голям успех в стремежа си да го накара да се почувства четвъртокласник, отколкото беше смятал досега. Когато дете загуби книга — това за него е краят на света, — безсилно то се свива под сянката на бюрокрацията и чака да се появи Библиотечния полицай. Но Библиотечна полиция нямаше и Сам като възрастен знаеше това отлично. Имаше само градски служители като госпожица Лорц, които понякога раздуваха прекалено представата за мястото си в структурата, и данъкоплатци като него, които понякога забравяха, че те са конете, които теглят каруцата, а не обратно.

„Ще вляза, ще се извиня и после ще я помоля да ми изпрати сметката за възстановяването на екземплярите — помисли Сам. — И това е всичко. Това е краят.“

Беше удивително просто.

Все още леко нервен и малко разстроен (но много по-уверен при овладяването на тази буря в чаша вода) Сам паркира на пряката срещу библиотеката. Лампите от двете страни на главния вход светеха и хвърляха мека, бяла светлина върху стъпалата и гранитната фасада на сградата. Вечерта придаваше на сградата мекота и приветливост, която определено липсваше при първото му посещение — а може би това беше просто пролетта, която явно вече настъпваше — нещо, което не можеше да се каже за мрачния мартенски ден, когато той за пръв път се беше срещнал с живеещия вътре дракон. Застрашителното лице на каменния робот беше изчезнало. Това отново си беше Обществената библиотека.

Сам започна да излиза от колата и после спря. Преди малко му беше дошло едно откровение — сега внезапно се беше появило още едно.

Отново си представи лицето от плаката на Мръсния Дейв — жената с подноса с пържено пиле. Тази, която Дейв беше нарекъл Сара. Жената се беше сторила позната на Сам и изведнъж някаква неясна верига в мозъка му се включи и той разбра защо.

Това беше Наоми Хигинс.

2.

На стъпалата се размина с двама ученици в униформа и хвана вратата, преди да се затвори напълно. Влезе във фоайето. Първото нещо, което го порази, беше звукът. В читалнята зад мраморните стъпала в никакъв случай не беше шумно, но това не беше и дълбоката яма от тишина, която го беше посрещнала в петък на обяд преди седмица.

„Е, сега е събота вечер — помисли си той. — Децата са свободни и може би учат за контролните си.“

Но щеше ли Арделия Лорц да търпи, такова бърборене, макар и приглушено? Ако се съдеше по шума, отговорът беше „да“, но това в никакъв случай не отговаряше на характера й. Второто нещо се отнасяше до единственото предупреждение за тишина, което беше поставено на триножника.

ТИШИНА!

беше изчезнало. На негово място имаше портрет на Томас Джеферсън. Под него беше написан цитат:

„Не мога да живея без книгите.“

Томас Джеферсън (в писмо до Джон Адамс)

10 юни, 1815 г.

Сам го разгледа за момент и си помисли, че това променя целия аромат в устата на човек, решил да влезе в библиотеката.

ТИШИНА!

предизвикваше чувства на тревога и неудобство (ами ако на човек му куркаше коремът или изведнъж му се бяха събрали газове, чието излизане изглеждаше неизбежно и невинаги безшумно?). Обратно,

„Не мога да живея без книгите“

предизвикваше чувства на задоволство и предвкусване — караше човек да се чувства така, както се чувстват гладните мъже и жени, когато храната най-сетне е пристигнала.

Като се чудеше как такова малко нещо може да предизвика такава съществена разлика, Сам влезе в библиотеката… и замръзна на място.

3.

В главната зала беше много по-светло, отколкото при първото му посещение, но това беше само една от промените. Стълбите, които стигаха до най-горните рафтове, ги нямаше. Нямаше нужда от тях, защото сега таванът беше на височина два и половина — три метра, а не на десет — единайсет. Ако искаш да си вземеш книга от горните рафтове, трябваше просто да придърпаш едно от пръснатите наоколо столчета. Списанията бяха поставени в подканящо ветрило на една широка маса до бюрото за взимане на книги. Дъбовата стойка, на която бяха висели като кожи на убити животни, я нямаше. Нямаше го и надписа

ВРЪЩАЙТЕ ВСИЧКИ СПИСАНИЯ НА МЕСТАТА ИМ!

Рафтът за новите романи си беше там, но табелата „ЗАЕМАНЕ ЗА СЕДЕМ ДНИ“ беше заменена с табела, на която пишеше: „ПРОЧЕТЕТЕ НЯКОЙ БЕСТСЕЛЪР ПРОСТО ЗА УДОВОЛСТВИЕ!“

Хората — повечето от тях млади — идваха и си отиваха, говореха тихо. Някой се хилеше. Леки, неосъзнавани звуци.

Сам погледна към тавана и отчаяно се опита да разбере какво, по дяволите, беше станало тук. Наклонените прозорци на покрива ги нямаше. Най-горната част на помещението беше скрита зад съвременен висящ таван. Старомодните висящи глобуси бяха заменени от панелно флуоресцентно осветление, вградено в новия таван.

Една жена, която отиваше към главното бюро с няколко криминални романа в ръка, проследи погледа му към тавана, не видя там нищо необикновено и го погледна любопитно. Едно от момчетата, което седеше зад дълго бюро отдясно на масата със списанията, смушка с лакът другарчетата си и посочи към Сам. Друго се удари по челото и всички захихикаха.

Сам не забеляза нито погледите, нито хихикането. Не съзнаваше, че просто е застанал на входа на главната читалня и зяпа към тавана с отворена уста. Опитваше се да побере в ума си тази огромна промяна.

„Е, поставили са висящ таван след последния път, когато си бил тук. И какво от това? Вероятно така се пести отопление.“

Да, но библиотекарката Лорц не беше казала нищо за промени.

Не — защо трябваше да му казва каквото и да било? Сам едва ли можеше да се нарече редовен посетител на библиотеката, нали?

„Все пак трябва да е била разстроена. Стори ми се, че е ужасно консервативна. Това не би й харесало. Ни най-малко.“

Това беше вярно, но имаше и нещо друго — нещо още по-смущаващо. Поставянето на висящ таван беше голяма реконструкция. Сам не разбираше как би могло да бъде извършено само за една седмица. А високите рафтове и всички книги, които бяха по тях? Къде бяха отишли рафтовете? Къде бяха отишли книгите!

Сега и други хора гледаха към Сам — даже една от библиотекарките го гледаше от другата страна на бюрото за оборотни книги. Повечето от живите, приглушени приказки в голямото помещение бяха замрели.

Сам разтърка очи — наистина разтърка очи — и отново погледна нагоре към висящия таван с вградени флуоресцентни правоъгълници. Той все още си беше там.

„Аз не съм в същата библиотека! — помисли си той ужасено. — Ето къде е причината!“

Обърканият му ум се хвана първо за тази мисъл и после отново се върна — като котенце, което са подлъгали да се хвърли върху сянка. По стандартите на централна Айова Джънкшън сити беше доста голям град с население около трийсет и пет хиляди души, но беше смешно да се мисли, че може да поддържа две библиотеки. Освен това мястото на сградата и разположението на залата бяха същите… просто всичко останало беше друго.

За миг Сам се почуди дали не полудява, но после отхвърли тази мисъл. Огледа се и чак сега забеляза, че всички са спрели и го гледат. Всички гледаха към него. Почувства моментно лудо желание да каже: „Вършете си работата — просто отбелязвам, че тази седмица библиотеката е различна.“ Вместо това бавно тръгна към масата със списанията и взе един екземпляр от „Ю. С. нюз енд уърлд рипорт“. Запрелиства списанието с престорен интерес, а с ъгълчетата на очите си видя как хората в читалнята започват отново да се връщат към работите си.

Когато почувства, че може да се движи без ненужно да привлича ничие внимание, Сам остави списанието върху масата и тръгна към Детската библиотека. Почувства се донякъде като шпионин, който пресича територията на врага. Табелата над вратата беше същата — златни букви върху тъмен дъб, но плакатът беше различен. Червената шапчица в момента на ужасното си откритие беше заменена от племенниците на Патока Доналд — Хюи, Дюи и Луи. Те носеха бански гащета и се гмуркаха в басейн, пълен с книги. Надписът отдолу гласеше:

ВЛИЗАЙТЕ! ЧЕТЕНЕТО Е ЧУДЕСНО!

— Какво става тук? — промърмори Сам. Сърцето му заби учестено — усети ситни капчици пот по ръцете и гърба си. Ако беше само плакатът, щеше да помисли, че онази Лорц са я уволнили… но не беше само плакатът. Беше всичко.

Отвори вратата на Детската библиотека и надникна вътре. Видя същия приятен малък свят с ниските маси и столчета, същите светлосини завеси, същата ниска чешмичка в стената. Само че сега висящият таван тук беше като висящия таван в главната читалня, а плакатите бяха сменени. Пищящото дете в черния седан

(„Глупчо, нарекоха го Глупчо. Презират го. Мисля, че това е много полезно, не смятате ли?“)

го нямаше, нямаше го и Библиотечния полицай с шлифера и странната звезда с много лъчи. Сам се отдръпна, обърна се и бавно тръгна към главното бюро за взимане на книги. Чувстваше се така, сякаш цялото му тяло се беше превърнало в стъкло.

Двама помощник-библиотекари — момче на студентска възраст и момиче — го гледаха как се приближава. Самият Сам не беше толкова разстроен, та да не забележи, че изглеждаха малко нервни.

„Бъди внимателен. Не… бъди НОРМАЛЕН. Те вече те мислят за полупобъркан.“

Изведнъж се сети за Луки и почти го обхвана ужасен порив за разрушение. Почти се виждаше как отваря уста и крещи с пълен глас на тези двама нервни младежи и иска малко от проклетите локуми, защото това е кльопачка, кльопачка, и то каква.

Но вместо да го направи, заговори със спокоен, нисък глас.

— Може би можете да ми помогнете. Трябва да говоря с отговорника на библиотеката.

— О, съжалявам — каза момичето. — Господин Прайс не е на работа в събота вечер.

Сам погледна надолу към бюрото. Както и при предишното му идване в библиотеката, до устройството имаше малка табелка с име — но на нея вече не пишеше

А. ЛОРЦ

Сега беше написано

Г-Н ПРАЙС

Спомни си как Наоми беше казала: „Висок мъж? Слаб? Към петдесетте?“

— Не — каза той. — Не господин Прайс. Не и господин Пекъм. Библиотекарката. Арделия Лорц.

Момчето и момичето размениха озадачени погледи.

— Тук не работи никой на име Арделия Лорд — каза момчето. — Може би мислите за някаква друга библиотека.

— Не Лорд — каза им Сам. Гласът му сякаш идваше някъде отдалече. — Лорц.

— Не — каза момичето. — Сигурно грешите, сър.

Отново го гледаха внимателно и макар че Сам имаше желание да бъде настойчив и да им каже, че разбира се, че Арделия Лорц работи тук, че се е запознал с нея само преди осем дни, той се насили да се откаже. По някакъв странен начин всичко имаше смисъл, нали? Наистина, имаше смисъл в рамките на пълната лудост, но това не променяше факта, че вътрешната логика беше безупречна. Както плакатите, прозорците на покрива и стойката за списания Арделия Лорц просто беше престанала да съществува.

Наоми отново заговори в главата му: „О! Госпожица Лорц, нали? Трябва да е било забавно.“

Наоми позна името — промърмори той.

Сега помощниците на библиотекарите го гледаха еднакво вцепенени от ужас.

— Извинете ме — каза Сам и се опита да се усмихне. Почувства как лицето му се изкриви. — Днес нещо не ми е добре.

— Да — каза момчето.

— Личи си — каза момичето.

„Мислят, че съм луд — помисли си Сам, — и колкото и да е странно, ни най-малко не ги обвинявам.“

— Има ли още нещо? — попита момчето.

Сам отвори уста да каже, че няма и после бързо да си тръгне, но после промени решението си. Беше казал „а“ — трябваше да каже и „б“.

— От колко време главен библиотекар е господин Прайс?

Двамата помощници размениха още един поглед. Момичето сви рамене.

— Откакто сме тук — каза тя, — но това не е много отдавна, господин…

— Пийбълс — каза Сам и протегна ръка. — Сам Пийбълс. Съжалявам. Маниерите ми, изглежда, са отлетели заедно с остатъка от ума ми.

Двамата малко се успокоиха — това беше нещо, което не можеше да се определи точно, но го имаше и то помогна на Сам също да се успокои. Независимо че беше разстроен, той беше успял да покаже поне част от немалката си способност да предразполага хората. Ако един агент на недвижими имоти и застраховки не може да го прави, значи трябва да си търси ново занятие.

— Аз съм Синтия Бериган — каза момичето и раздруса ръката му. — А това е Том Станфорд.

— Приятно ми е — каза Том Станфорд. Не изглеждаше съвсем сигурен в това, но също бързо раздруса ръката на Сам.

— Извинете! — намеси се жената с криминалните романи. — Може ли някой да ме обслужи? Ще закъснея за играта си на бридж.

— Аз ще го направя — каза Том на Синтия и тръгна към бюрото, за да запише книгите на жената.

— Том и аз учим в колежа „Чапълтън Джуниър“, господин Пийбълс — каза момичето. — Това е работа и учение едновременно. Аз съм тук вече три семестъра — господин Прайс ме нае миналата пролет. Том дойде през лятото.

— Господин Прайс единственият щатен служител ли е?

— Ъ-хъ. — Тя имаше красиви черни очи и сега той видя в тях съчувствие. — Какво има?

— Не знам. — Сам отново погледна нагоре. Не можеше да се стърпи. — Този висящ таван тук ли е откакто работите?

Тя проследи погледа му.

— Е, не знам как се казва, но си е така, откакто съм тук.

— Знаете ли, спомням си, че на покрива имаше прозорци.

Синтия се усмихна.

— Е, така е. Искам да кажа, че те се виждат от външната страна, ако обиколите сградата. И, разбира се, виждат се от шкафовете за книги, но са заковани. Имам предвид прозорците, а не шкафовете. Мисля, че са така от години.

„От години.“

— И никога не сте чували за Арделия Лорц?

Тя поклати глава.

— Не. Съжалявам.

— А за Библиотечната полиция? — импулсивно попита Сам.

Тя се разсмя.

— Само от старата ми леля. Едно време тя ми казваше, че ако не си върна книгите навреме, Библиотечната полиция ще ме арестува. Но това беше още в Провиданс, щата Роуд Айланд, когато бях малка. Много отдавна.

„Разбира се — помисли си Сам, — може би още преди десет-дванайсет години. Когато по земята са ходили динозаври.“

— Е, благодаря за информацията — каза той. — Нямах намерение да ви побърквам.

— Нищо такова не сте направили.

— Мисля, че малко го направих. Просто се обърках за миг.

— Коя е тази Арделия Лорц? — попита Том Станфорд, щом се върна. — Името ми е познато, но да пукна, ако знам с какво.

— Точно това е! И аз всъщност не знам — каза Сам.

— Е, утре е затворено, но в понеделник следобед и понеделник вечерта господин Прайс ще бъде тук — каза момчето. — Може би той може да ви каже това, което искате да знаете.

Сам кимна.

— Мисля, че ще дойда да се видя с него. Благодаря ви още веднъж.

— Тук сме, за да помагаме, с каквото можем — каза Том. — Желая само да можехме да ви помогнем повече, господин Пийбълс.

— Аз също — каза Сам.

4.

Чувстваше се добре, докато стигна до колата, а после, когато отключваше вратата, сякаш всички мускули на корема и краката му се отпуснаха като мъртви. Наложи се да се подпре с ръка върху покрива на колата, за да не падне, докато отвори вратата. Не влезе, а просто падна зад кормилото и остана така — дишаше тежко и с известна тревога се питаше дали няма да припадне.

„Какво става тук? Чувствам се като герой от старото шоу на Род Сърлинг: Представям ви Самюъл Пийбълс, бивш жител на Джънкшън сити, сега продаващ недвижими имоти и целия си живот в… Зоната на здрача.“

Да, точно на това приличаше. Само че да гледаш как хората се срещат с необясними приключения по телевизията, беше забавно. Сам откриваше, че необяснимото губи много от очарованието, когато ти си този, който трябва да се бори с него.

Погледна към отсрещната страна на улицата, към библиотеката, където хората влизаха и излизаха под меката светлина на висящите лампи. Старата госпожа с криминалните романи вървеше забързано по улицата вероятно загрижена за играта си на бридж. Две момичета слизаха по стъпалата, говореха си и се смееха, притискаха книги до напъпилите си гърди. Всичко изглеждаше съвсем нормално… и, разбира се, че беше. Ненормалната библиотека беше онази, в която беше влязъл преди седмица. Предполагаше, че единствената причина странностите да не го поразят по-силно, беше, че мислите му бяха заети с онази проклета реч.

„Не мисли за това — заповяда си той, макар да го беше страх, че това ще е един от онези пъти, когато умът му просто няма да се подчини на заповедта. — Направи като Скарлет О̀Хара и остави мислите за утре. След като изгрее слънцето, всичко ще бъде много по-смислено.“

Включи колата на скорост и през целия път до дома си мислеше за това.

ГЛАВА 7

НОЩНИ УЖАСИ

1.

Първото нещо, което направи, след като влезе, беше да провери съобщенията, записани от телефонния секретар. Когато видя, че лампичката „ЗАПИСАНИ СЪОБЩЕНИЯ“ свети, сърцето му заби силно.

„Това ще е тя. Не знам всъщност коя е, но започвам да мисля, че тя няма да се успокои, докато не ме докара до пълна лудост.“

„Тогава не ги прослушвай“ — заговори друга част от мозъка му и сега Сам беше толкова объркан, че не можеше да каже дали това е разумна мисъл, или не. Изглеждаше разумна, но беше и малко страхлива. Всъщност…

Той осъзна, че стои, само стои, поти се и гризе ноктите си. Изведнъж изсумтя — тих, отчаян звук.

„От четвърти клас до лудницата — помисли си той. — Е, проклет да бъда, ако успееш, рожбо.“

Натисна копчето.

— Здрасти! — каза мъжки глас, дрезгав от уискито. — Говори Джоузеф Рандовски, господин Пийбълс. Сценичното ми име е Невероятния Джо. Просто се обаждам да ви благодаря, че ме заместихте на онова събрание на „Кивани“ или как се казваше. Исках да ви кажа, че се чувствам много по-добре — вратът ми е само навехнат, а не счупен, както мислеха отначало. Изпращам ви цял кочан безплатни билети за представлението. Раздайте ги на приятелите си. Бъдете здрав. Благодаря още веднъж. Довиждане.

Лентата спря. Включи се лампичката „ВСИЧКИ СЪОБЩЕНИЯ ПРОСЛУШАНИ“. Сам изсумтя по адрес на нервите си — ако Арделия Лорц искаше той да се стряска от сенки, беше получила точно това, което искаше. Натисна бутона „ПРЕНАВИВАНЕ“ и го порази една нова мисъл. Пренавиването на лентата, на която бяха съобщенията, му беше станало навик, но това означаваше, че старите съобщения изчезваха под новите. Съобщението на Невероятния Джо е изтрило предишното съобщение на Арделия. Единственото доказателство, че тази жена съществува, го нямаше.

Но това не беше вярно, нали? Съществуваше читателската му карта. Той беше стоял пред това проклето бюро за записване и я беше гледал как се подписва с големи, завъртени букви.

Сам извади портфейла си и го прерови три пъти, преди да признае пред себе си, че читателската карта също я няма. И си помисли, че знае защо. Смътно си спомняше, че я пъхна в джоба на подвързията на „Любими стихове на американския народ“.

За по-голяма сигурност.

За да не я загуби.

Страхотно. Просто страхотно.

Седна на канапето и стисна челото си с ръце. Главата започваше да го боли.

2.

След петнайсет минути вече си топлеше консерва супа на печката — надяваше се, че малко гореща храна ще му помогне за главата и отново се сети за Наоми — Наоми, която толкова приличаше на жената от плаката на Мръсния Дейв. Въпросът, дали Наоми водеше някакъв таен живот под името Сара, беше отстъпил място на нещо, което изглеждаше много по-важно поне в този момент: Наоми знаеше коя беше Арделия Лорц. Но реакцията й на името… беше малко странна, нали? Беше я стреснала за момент и тя беше започнала да се шегува по този повод, а после телефонът иззвъня — беше се обадил Бърт Айвърсън — и…

Сам се опита да повтори в ума си разговора и беше разочарован колко малко си спомня от него. Наоми беше казала, че Арделия е особена, точно така, беше сигурен в това, но почти нищо друго. Тогава не беше изглеждало толкова важно. Важното тогава беше, че кариерата му като че ли беше направила голям скок. И това все още беше важно, но сякаш бледнееше пред другото. В действителност пред другото бледнееше всичко. Мислите му продължаваха да се връщат към тази модерна глупост — висящия таван, и към ниските рафтове за книги. Не смяташе, че е луд — ни най-малко, — но започваше да чувства, че ако не се оправи с това нещо, може да полудее. Сякаш беше открил дупка в центъра на главата си — толкова дълбока, че в нея можеше да хвърляш неща, без да се чуе плясък, независимо колко големи бяха нещата, които хвърляш, или колко дълго си очаквал звука с наострени уши. Мислеше, че това чувство ще отмине — може би — но засега се чувстваше ужасно.

Завъртя газта под супата на по-слабо, влезе в кабинета и намери номера на телефона на Наоми. Той иззвъня три пъти, след което писклив старчески глас каза:

— Кой е, моля?

Сам веднага разпозна гласа, въпреки че не беше виждал собственичката му лично почти от две години. Беше разнебитената майка на Наоми.

— Здравейте, госпожо Хигинс — каза той. — Обажда се Сам Пийбълс.

Спря в очакване да чуе нейното: „О, здравей, Сам“ или може би „Как си?“, но се чуваше само тежкото емфиземно дишане на госпожа Хигинс. Сам никога не беше бил между любимците й и, изглежда, отсъствието му не беше накарало сърцето й да го обикне повече.

Тя май нямаше намерение да попита и Сам реши, че той може да го направи.

— Как сте, госпожо Хигинс?

— Понякога добре, понякога зле.

За миг се смути. Думите й приличаха на една от онези гатанки, на които няма правилен отговор. „Мъчно ми е за вас“ не ставаше, но „Радвам се, госпожо Хигинс!“ щеше да прозвучи още по-зле.

Той се спря на въпроса дали може да говори с Наоми.

— Няма я тази вечер. Не знам кога ще се върне.

— Бихте ли могли да я помолите да ми се обади?

— Лягам си. Не ме молете да й оставям бележка. Артритът ми е много зле.

Сам въздъхна.

— Ще се обадя утре.

— Утре сутрин ще ходим на църква — отбеляза госпожа Хигинс със същия безизразен, безпомощен глас, — а утре следобед е първият пикник на баптистката младеж за сезона. Наоми е обещала да помогне.

Сам реши да се откаже. Беше ясно, че госпожа Хигинс държи, колкото е възможно, да не се намесва в отношенията на дъщеря си. Накани се да се сбогува, но промени решението си.

— Госпожо Хигинс, името Лорц говорили ви нещо? Арделия Лорц?

Тежкият звук на дишането й спря по средата на вдишването. За миг по линията настана пълна тишина, а после госпожа Хигинс заговори с тих, злобен глас:

— Докога вие, безбожните езичници, ще продължавате да хвърляте името на тази жена в лицата ни? Мислите ли, че е смешно! Мислите ли, че е умно!

— Госпожо Хигинс, не ме разбрахте. Просто искам да знам…

В ухото му прозвуча остро щракване. Звучеше така, сякаш госпожа Хигинс беше строшила о коляното си суха съчка. После линията прекъсна.

3.

Сам изяде супата, после прекара половин час в опити да гледа телевизия. Не стана. Мислите му продължаваха да бъдат далеч оттук. Започваха с жената от плаката на Мръсния Дейв или с калната стъпка върху корицата на „Любими стихове на американския народ“, или с липсващия плакат на Червената шапчица. Но откъдето и да тръгваха, винаги свършваха на едно и също място — онзи съвсем различен таван над главната читалня на Обществената библиотека на Джънкшън сити.

Най-сетне той се предаде и се пъхна в леглото. Беше прекарал една от най-лошите съботи, които си спомняше, а може би и най-лошата събота в живота си. Единственото нещо, което искаше сега, беше бързо пътуване до земята на безсъзнателността, в която не се сънуват никакви сънища.

Но сънят не идваше.

Вместо него идваха ужасите.

Главният от тях беше мисълта, че губи разсъдъка си. Сам никога не беше осъзнавал колко ужасна може да бъде такава мисъл. Беше гледал филми, в които някой човек отива на психиатър и казва: „Чувствам, че обезумявам, докторе“ — и в същото време драматично се хваща за главата. Помисли си, че началото на нестабилност на разсъдъка много прилича на главоболието от много погълнати хапчета. Откри, че не е същото, когато минаха дълги часове и седми април постепенно се превърна в осми април. Повече приличаше на това да се опиташ да се почешеш по слабините и да откриеш там голяма подутина — подутина, която вероятно е някакъв тумор.

Библиотеката не можеше да се е променила толкова много само за седмица. Не можеше да е видял прозорците на покрива от читалнята. Момичето — Синтия Бериган — беше казало, че те са покрити, и то откакто тя е дошла тук — поне от година. Така че това беше някакъв вид умствено разстройство. Или тумор в мозъка. Или болестта на Алцхаймер? Много приятна мисъл. Някъде беше чел — може би в „Нюзуик“, — че жертвите на Алцхаймер стават все по-млади. Може би, целият този зловещ епизод е сигнал за настъпваща ранна сенилност?

Една неприятна дъска за обявления започна да изпълва мислите му — дъска с три думи, написани с мазни букви с цвета на червени дъвчащи бонбони. Тези думи бяха

ГУБЯ РАЗСЪДЪКА СИ.

Беше живял обикновен живот, пълен с обикновени удоволствия и обикновени съжаления — доста спокоен живот. Наистина никога не беше бил известен, но никога не беше имал и повод да се съмнява в душевното си здраве. Сега лежеше в разхвърляното си легло и се чудеше дали това е начинът, по който душата ти напуска реалния, разумен свят. Дали това беше начинът, по който започваше състоянието, когато

СИ ЗАГУБИЛ РАЗСЪДЪКА СИ.

Мисълта, че ангелът от приюта за бездомни на Джънкшън сити е Наоми — Наоми под друго име, — беше още една налудничава мисъл. Това просто не можеше да бъде… нали? Той дори започна да се пита дан ли наистина работата му беше тръгнала толкова добре. Може би всичко беше халюцинация.

Към полунощ мислите му се върнаха на Арделия Лорц и тогава нещата наистина се влошиха. Замисли се колко ужасно би било, ако Арделия Лорц е в гардероба или дори под леглото му. Виждаше я да се хили щастливо, тайно в тъмнината, да гърчи пръсти с дълги остри нокти, с коса, разпръсната около лицето й като зловеща перука. Представи си как, когато му зашепне, костите му ще омекнат като желе.

„Вие изгубихте книгите, Сам, така че ще трябва да дойде Библиотечният полицай… вие изгубихте книгите… изгу-у-убихте ги…“

Най-накрая към дванайсет и половина Сам вече не можеше да търпи. Седна на леглото и посегна към нощната лампа в тъмното. Докато посягаше, беше завладян от ново видение — толкова живо, че беше почти действителност, — той не беше сам в спалнята си, но гостенинът му не беше Арделия Лорц. О, не! Гостенинът му беше Библиотечният полицай от плаката, който вече не висеше в Детската библиотека. Той стоеше тук в тъмнината — висок, блед мъж с шлифер, някак разкривен и с бял, зигзагообразен белег на лявата буза, под лявото око и над хрущяла на носа. Сам не беше видял този белег на лицето на плаката, но това беше само защото художникът не беше искал да го изрисува. Белегът беше там. Сам знаеше, че е там.

„Грешиш за храстите — щеше да му каже Библиотечният полицай с леко фъфлещ глас. — Отстрани растат храсти. Много храсти. И ще ги проучим. Ще ги проучим заедно.“

„Не! Стига! Просто… СТИГА!“

Когато най-сетне треперещата му ръка напипа лампата, в стаята се чу скърцане на дъска и той изхълца, без да може да си поеме дъх. Ръката му се сви и натисна ключа. Стана светло. За миг той наистина помисли, че вижда високия мъж и тогава осъзна, че това е само сянката, която масата хвърля върху стената.

Сам стъпи на пода и за миг зарови лице в ръцете си. После посегна към пакета „Кент“ върху нощното шкафче.

— Трябва да се владееш — промърмори той. — За какви глупости мислеше?

„Не знам — бързо отговори вътрешният му глас. — Нещо повече, не искам да знам. Изобщо. Храстите бяха много отдавна, не трябва никога повече да си спомням за храстите. Или за вкуса. Сладкия сладък вкус.“

Запали цигара и вдиша дълбоко дима.

Най-лошото беше това: следващия път може наистина да види мъжа с шлифера. Или Арделия. Или Горго, Великия император на Пелусидар. Защото, ако можеше да си създаде толкова пълна халюцинация като тази за срещата му с Арделия Лорц, значи можеше да халюцинира за всичко. След като веднъж си започнал да мислиш за прозорците на покрива, които ги няма, и за хора, които ги няма, а даже и за храсти, които ги няма, всичко става възможно. Как ще потушиш бунта в собствения си ум!

Слезе до кухнята. Докато отиваше, запалваше лампите и не се поддаваше на порива да погледне назад през рамо и да види дали някой не се прокрадва зад него. Човек със значка в ръка например. Трябваше му хапче за сън, но понеже нямаше — дори и някой от незаконните препарати като „Соминекс“ — просто щеше да му се наложи да импровизира. Изля мляко в тигана, загря го, наля го в кафеена чаша и после прибави прилична порция бренди. Това беше още нещо, което беше виждал на кино. Опита го, намръщи се, за малко да излее гадната смес в мивката, после погледна към часовника на микровълновата печка. Един без четвърт след полунощ. Имаше много време до разсъмване — дълго време, което да прекара, като си представя как Арделия Лорц и Библиотечният полицай се прокрадват по стълбите с ножове между зъбите.

„Или стрели — помисли си той. — Дълги черни стрели. Арделия и Библиотечният полицай, прокрадващи се, стиснали в зъбите си дълги черни стрели. Какво ще кажете за този образ, приятели и съседи?“

Стрели?

Защо стрели?

Не му се мислеше за това. Беше изморен от мислите, които идваха с фучене от доскоро нищо неподозиращата тъмнина и се впиваха в него като ужасяващи, вонещи летящи чинии играчки.

„Не искам да мисля за това, няма да мисля за това.“

Довърши сгъстилото се мляко и се върна в леглото.

4.

Остави нощната лампа да свети и това го поуспокои. Започна да мисли, че все пак ще може да заспи, преди да настъпи топлинната смърт на вселената. Издърпа одеялото до брадичката си, скръсти ръце зад главата си и се загледа в тавана.

„НЕЩО от това трябва наистина да се е случило — помисли си той. — Не може ВСИЧКО да е било халюцинация… освен ако и това е част от него и аз се намирам в някоя от облицованите с гума стаи някъде в Сидар Рапидс, напъхан в усмирителна риза, и само си представям, че лежа в собственото си легло.“

Той беше изнесъл речта си. Беше използвал шегите от „Помагало за оратора“ и стихотворението на Спенсър Майкъл Фрий от „Любими стихове на американския народ“. И тъй като нито една от тези книги я нямаше между малкото негови книги, значи ги беше взел от библиотеката. Наоми познаваше Арделия Лорц — или поне знаеше името й — знаеше го и майката на Наоми. Знаеше го! Като че ли беше хвърлил бомбичка под креслото й.

„Мога да проверя — помисли си той. — Ако госпожа Хигинс знае името й, и други ще го знаят. Може би не студентите от Чапълтън, но хора, които са живели дълго в Джънкшън сити. Може би Франк Стивънс. Или Мръсния Дейв…“

В този миг Сам заспа. Пресече почти неусетната граница между будното състояние и съня, без да усети — мислите му не прекъснаха, а започнаха да се извиват във все по-странни и приказни форми. Формите се превърнаха в сън. А сънят стана кошмар. Той отново беше на „Улица Ангъл“, а тримата алкохолици бяха на верандата и се трудеха над плакатите си. Попита Дейв какво прави.

„А, просто убивам времето“ — каза Дейв и после плахо обърна плаката така, че Сам да може да го види.

Беше портрет на Глупчо. Той се печеше на шиш над открит огън. Стискаше в ръка шепа разтопени червени дъвчащи бонбони. Дрехите му горяха, но той беше още жив. Пищеше. Думите, изписани над този ужасен образ, бяха:

ДЕТСКА ВЕЧЕРЯ В ХРАСТИТЕ НА ОБЩЕСТВЕНАТА БИБЛИОТЕКА ЗА ПОДПОМАГАНЕ НА ФОНДА НА БИБЛИОТЕЧНАТА ПОЛИЦИЯ ОТ ПОЛУНОЩ ДО 2 ЧАСА СУТРИНТА ЕЛАТЕ ВСИЧКИ „ТОВА СЕ КАЗВА КЛЬОПАЧКА!“

„Дейв, това е ужасяващо“ — каза Сам в съня си.

„Съвсем не — отговори Мръсния Дейв. — Децата го наричат Глупчо. Обичат да го ядат. Мисля, че това е много полезно, а вие как мислите?“

„Виж! — извика Рудолф. — Виж, това е Сара!“

Сам вдигна поглед и видя Наоми да пресича пълната с отпадъци, буренясала земя между „Улица Ангъл“ и центъра за претопяване. Движеше се много бавно, защото буташе количка за пазар, пълна с екземпляри от „Помагало за оратора“ и „Любими стихове на американския народ“. Зад нея слънцето залязваше в мрачни червени отблясъци от пещ, а по релсите бавно се движеше дълъг пътнически влак на път към необятната западна Айова. Беше дълъг почти трийсет вагона и всички те бяха черни. От прозорците се развяваше креп. Сам разбра, че това е погребален влак.

Обърна се към Мръсния Дейв и каза:

„Името й не е Сара. Това е Наоми. Наоми Хигинс от Провърбия.“

„Съвсем не — каза Мръсния Дейв. — Идва смъртта, господин Пийбълс. Смъртта е жена.“

Тогава Луки запищя. Ужасните му викове бяха като квичене на прасе.

„Тя носи локуми. Тя носи локуми! О, Боже, тя носи много проклети локуми!“

Сам се обърна, за да види за какво говори Луки. Жената се беше приближила, но това вече не беше Наоми. Беше Арделия. Беше облечена в шлифер с цвета на зимен буреносен облак. Количката пред нея беше пълна не с локуми, както беше казал Луки, а с хиляди червени дъвчащи бонбони. Докато Сам я гледаше, Арделия започна да вади пълни шепи от тях и да ги натиква в устата си. Зъбите й вече не бяха изкуствени — бяха дълги и безцветни. Заприличаха му на вампирски зъби — остри и ужасно силни. Като се мръщеше тя затвори пълната си с бонбони уста. Навън бликна ярка кръв, образува розов облак в светлината на залеза и се застича по брадичката й. Отхапаните бонбони нападаха по буренясалата земя, пръскайки кръв.

Тя вдигна ръце и те се превърнаха в закривени птичи крака.

„Тиии изгууби КНИИИГИТЕ!“ — запищя тя и се нахвърли върху Сам.

5.

Събуди се в треска, от която не можеше да си поеме дъх. Беше извадил одеялата от чаршафите и ги беше струпал на потна топка на края на леглото. Часовникът на нощното шкафче показваше 5:53.

Стана. Хладният въздух в спалнята успокои и освежи потната му кожа, отиде в банята и се облекчи. Главата тъпо го болеше — или в резултат от среднощното бренди, или от напрежението на съня. Отвори аптечката, взе два аспирина и после се довлече отново до леглото. Издърпа завивките, колкото можа. Усещаше остатъците от кошмара във всяка мокра гънка на чаршафите. Нямаше да заспи отново — знаеше това — но можеше поне да полежи, докато кошмарът се разсее.

Когато главата му докосна възглавницата, той осъзна, че знае още нещо — нещо толкова изненадващо и неочаквано, колкото беше внезапното му откритие, че жената от плаката на Мръсния Дейв беше неговата приходяща секретарка. Това ново откритие също се отнасяше до Мръсния Дейв… и Арделия Лорц.

„Това беше сън — помисли си той. — Там го разбрах.“

Заспа дълбоко и естествено. Вече не сънува нищо и когато се събуди, беше почти единайсет часът. Камбаните на църквата призоваваха вярващите на служба, а навън беше прекрасен ден. Гледката на ярката нова трева, огряна от слънцето, го накара да се почувства добре — нещо повече, да се почувства почти прероден.

ГЛАВА 8

„УЛИЦА АНГЪЛ“ (II)

1.

Направи си късна закуска — портокалов сок, омлет от три яйца със зелен лук, голяма чаша силно кафе — и си помисли дали да отиде отново на „Улица Ангъл“. Все още си спомняше момента на просветление, който беше изпитал през време на краткия си период на будуване, и беше абсолютно сигурен, че интуицията му не го лъже, но се чудеше дали наистина му се иска все още да се занимава с тази побъркана история.

Под ярката светлина на пролетното утро страховете от миналата нощ изглеждаха както далечни, така и абсурдни и той почувства силно изкушение — почти необходимост — просто да остави нещата така. Нещо се беше случило с него, мислеше си той — нещо, което нямаше разумно, рационално обяснение. Въпросът беше — и какво от това?

Беше чел за такива неща — за призраци, предчувствия и превъплъщения, но интересът му към тях беше съвсем слаб. Обичаше от време на време да гледа някой филм на ужасите, но нищо повече. Беше практичен човек и не виждаше никакво практическо приложение на паранормалните явления… ако въобще съществуваха. Беше му се случило едно… е, можеше да се нарече събитие — не можеше да намери по-добра дума. Сега събитието беше свършило. Защо да не приключи с това?

„Защото тя каза, че иска книгите да се върнат до утре — какво ще кажеш за това!“

Но сега случката сякаш нямаше власт над него. Въпреки съобщението, което беше предала на телефонния му секретар, Сам вече не вярваше в Арделия Лорц.

Това, което наистина го интересуваше, беше собствената му реакция на случката. Спомни си една лекция по биология от колежа. Преподавателят им беше започнал с тезата, че човешкото тяло притежава изключително ефикасен начин, по който се справя с попаднали в него чужди организми. После каза, че понеже на хората се натрапват всички лоши болести — рак, грип и венерически болести например сифилис, те са склонни да повярват, че са много по-уязвими, отколкото всъщност са.

Човешкото тяло — беше казал преподавателят — си има свои „зелени барети“. Когато външна сила го атакува, дами и господа, отговорът на тези части е бърз и безмилостен. Няма никакви отстъпки. Без тази армия от тренирани убийци всеки от вас би умрял поне двайсет пъти, преди да е навършил една година.

Основният похват, който използва човешкото тяло, за да се освободи от нашествениците, е изолирането им. Нашествениците първо се обкръжават, отрязват се пътищата към източниците им за хранене, които им трябват, за да живеят, а после или ги изяждат, или ги оставят да умрат от глад.

Миналата нощ той беше изпитал умствения еквивалент на приближаваща се настинка. Тази сутрин нашественикът — заплаха за чистите му, рационални възприятия — беше вече обкръжен. Отрязан от хранителните му запаси. Сега всичко вече беше само въпрос на време. И част от него предупреждаваше останалата част, че като разследва този въпрос повече, той може би подхранва неприятеля си.

„Значи така се случва това — помисли си той. — Значи затова светът не е пълен със съобщения за странни преживявания и необясними явления. Умът ги опитва… колебае се известно време… после контраатакува.“

Но той беше любопитен. Там беше работата. Не беше ли казано, че човек не трябва да се навира на вълка в устата, но и че настойчивостта се възнаграждава?

„Кой? Кой беше казал това?“

Не знаеше… но мислеше, че може да разбере. В местната библиотека. Сам се усмихна и отнесе чиниите в мивката. И откри, че вече е взел решение — щеше да разследва тази луда история още малко.

Съвсем малко.

2.

Сам пристигна отново на „Улица Ангъл“ към дванайсет и половина. Не се изненада ужасно, когато видя стария син датсун, паркиран в двора. Паркира зад него, слезе и изкачи паянтовите стъпала отвъд табелата, която му казваше, че трябва да остави всички бутилки, които носи, във варела за отпадъци. Почука, но не получи отговор. Бутна вратата и пред него се откри широк хол, в който нямаше мебели… ако не се броеше телефонният автомат по средата на хола. Тапетите бяха чисти, но избелели. Сам видя едно място, където бяха поправяни с лепенки „скоч“.

— Има ли някой?

Никакъв отговор. Той влезе като крадец и продължи нататък. Първата врата отдясно водеше до общата стая. На вратата имаше две табели, забодени с кабърчета. Горната гласеше:

ЗА ПРИЯТЕЛИТЕ НА БИЛ — ОТТУК!

Под нея имаше друга, която изведнъж му се видя едновременно напълно смислена и изключително тъпа. Тя гласеше:

ВРЕМЕТО ИСКА ВРЕМЕ

Общата стая беше обзаведена с разностилови, купени на старо столове и дълго канапе, също поправяно с лепенки — този път изолирбанд. По стените имаше още поговорки. На масичката до телевизора имаше машина за кафе. Както телевизорът, така и машината за кафе бяха изключени.

Сам отиде до края на хола, задмина стълбите. Чувстваше се като крадец повече от всякога. Погледна в трите други стаи, в които се влизаше от коридора. Всяка беше обзаведена с прости походни легла и всички бяха празни. Стаите бяха педантично почистени, но въпреки това говореха сами за себе си. Едната миришеше на дезинфекция. Друга миришеше неприятно на някаква тежка болест.

„Или някой е умрял наскоро в тази стая — помисли Сам, — или някой скоро ще умре.“

Кухнята — също празна — беше в другия край на хола. Беше голяма, слънчева стая с избелял линолеум, който покриваше пода на неравни дюни и долини. В една ниша имаше гигантска кухненска печка, комбинирана за дърва и газ. Мивката беше стара и дълбока, с изтъркан емайл и петна от ръжда. Крановете имаха старомодни дръжки, подобни на перки. До килера имаше древна пералня и сушилка, работеща с газ. Въздухът леко миришеше на варен предната вечер боб. Стаята му хареса. Говореше му за крайна бедност, но и за любов, грижи и някакво изстрадано щастие. Напомняше му на кухнята на баба му, а това беше едно хубаво място. Сигурно място.

Върху хладилника от ресторантски тип имаше магнитна табелка, на която пишеше:

БОГ ДА БЛАГОСЛОВИ НАШИЯ ДОМ БЕЗ ПИЕНЕ

Сам чу слаби гласове отвън. Прекоси кухнята и погледна през един от прозорците, които бяха отворени, за да позволят да влезе колкото е възможно повече от топлия пролетен ден и лекия ветрец.

Поляната зад „Улица Ангъл“ беше започнала леко да се раззеленява — в задната част на двора, до редица току-що напъпили дървета, имаше запусната зеленчукова градина, която очакваше по-топли дни. Вляво имаше волейболна мрежа, увиснала в лека дъга. Вдясно — две подковообразни ями, започнали да буренясват. Не беше идеален заден двор — по това време на годината тези дворове бяха малко, — но Сам видя, че е изравняван поне веднъж след стопяването на снега и по него нямаше въглищен прах, въпреки че на по-малко от двайсет метра от градината се виждаха сребристите железопътни релси. Жителите на „Улица Ангъл“ може би нямат голяма собственост, помисли си той, но се грижат добре за нея.

Десетина души бяха седнали на сгъваеми столчета в неравен кръг между волейболната мрежа и подковообразните ями. Сам позна Наоми, Дейв, Луки и Рудолф. След миг осъзна, че вижда и Бърт Айвърсън — най-видния адвокат на Джънкшън сити, и Елмър Баскин — банкера, който не беше дошъл на неговата ротарианска реч, но все пак се беше обадил по-късно, за да го поздрави. Вятърът духаше приятно и развяваше домашните карирани пердета, които висяха отстрани на прозореца, през който гледаше Сам. Развяваше се и сребристата коса на Елмър. Елмър обърна лице към слънцето и се усмихна. Сам беше поразен от простото удоволствие, което видя — не на лицето на Елмър, а в него. В този миг той беше едновременно повече и по-малко от най-богатия банкер на малкия град — той беше всеки човек, който някога е приветствал пролетта след дълга, студена зима, щастлив, че все още е жив, цял и без никакви болки.

Сам изпита някакво чувство за нереалност. Достатъчно странно беше, че Наоми Хигинс беше тук и се занимаваше с бездомните алкохолици на Джънкшън сити — при това под друго име. Обаче да откриеш, че най-уважаваният банкер и един от най-силните орли на правосъдието на града също са тук, беше малко невероятно.

Един мъж с дрипави зелени панталони и пуловер с надпис на отбора „Синсинати Бенгалс“ вдигна ръка. Рудолф го посочи.

— Казвам се Джон и съм алкохолик — каза мъжът с фланелката на „Бенгалс“.

Сам бързо се отдръпна от прозореца. Лицето му гореше. Сега се почувства не само крадец, но и шпионин. Предполагаше, че обичайното събрание на АА в неделя по обед се провежда в общата стая — поне защото там беше кафеварката — но днес времето беше много хубаво и те бяха изнесли столовете си навън. Можеше да се обзаложи, че идеята беше на Наоми.

„Утре сутрин ще ходим на църква — беше казала госпожа Хигинс, — а утре следобед е първият пикник на баптистката младеж за сезона. Наоми е обещала да помогне.“ Чудеше се дали госпожа Хигинс знае, че дъщеря й прекарва следобеда не с баптистите, а с алкохолиците, и предположи, че знае. Помисли и че разбира защо Наоми така бързо беше решила, че две срещи със Сам Пийбълс са достатъчни. Навремето беше помислил, че е свързано с религията, а и Наоми даже не се беше опитала да обясни, че е нещо друго. Но след първата среща, която беше ходене на кино, тя се беше съгласила да излезе с него още веднъж. След втората среща всякакъв романтичен интерес, който беше изпитвала към него, престана. Или поне така изглеждаше. Втората среща беше вечеря. И той беше поръчал вино.

„Добре, за Бога — откъде можех да знам, че тя е алкохоличка? Да не би да чета мисли?“

Отговорът, разбира се, беше, че той не би могъл да знае… но въпреки това лицето му стана още по-горещо.

„А може би не е било само пиенето… или не само пиенето. Може би е имала и други проблеми.“

Внезапно се запита какво би се случило, ако Бърт Айвърсън и Елмър Баскин — и двамата от силните на деня, открият, че той знае, че те принадлежат към най-голямото тайно общество в света. Може би нищо — той не знаеше достатъчно за АА, за да бъде сигурен. Но знаеше две неща: че първото „А“ означава „анонимни“, а това бяха мъже, които можеха да провалят амбициите му за разрастване на бизнеса, ако решеха да го направят.

Реши да си тръгне, колкото е възможно по-бързо и по-тихо. За негова чест това решение не се базираше на лични съображения. Хората, които седяха на ливадата в задния двор на „Улица Ангъл“, имаха сериозен общ проблем. Той беше открил това случайно и нямаше намерение да остава и да подслушва преднамерено.

Докато се връщаше по коридора, видя куп нарязана хартия, оставена върху телефонния автомат. Остатък от молив, привързан с конец за стената до телефона. Импулсивно взе един лист и написа бележка.

Дейв,

Минах оттук тази сутрин, за да те видя, но нямаше никого. Искам да приказвам с теб за една жена на име Арделия Лорц. Имам чувството, че знаеш коя е тя и искам да разбера нещо за нея. Ще ми се обадиш ли следобед или довечера, ако имаш възможност? Номерът ми е 555–8699. Благодаря много.

Написа отдолу името си, сгъна листа и написа отгоре името на Дейв. За момент помисли да го отнесе в кухнята и да го сложи върху плота, но реши, че не иска някой от тях — най-вече Наоми — да се разтревожи, че той може да ги е видял при техните странни, но може би полезни занимания. Вместо това го постави върху телевизора в общата стая с името на Дейв отгоре. Помисли да остави четвърт долар за телефон до бележката, но реши да не го прави. Дейв можеше да го разбере погрешно.

После излезе радостен, че е отново на слънце и не са го открили. Когато отново влезе в колата си, видя лепенката на бронята на датсуна на Наоми. На нея пишеше:

БОГ Е С НАС И В НАС

— По-добре Бог, отколкото Арделия — промърмори Сам и излезе на заден ход на пътя.

3.

През късния следобед недоспиването от миналата нощ започна да си казва думата и Сам бе завладян от непреодолима сънливост. Той включи телевизора, намери някакъв показен бейзболен мач между Синсинати и Бостън, който бавно течеше в осмата си част, легна на канапето да го гледа и почти незабавно задряма. Преди дрямката да успее да се развие до истински сън, телефонът иззвъня и Сам трябваше да стане, за да отговори, замаян и объркан.

— Ало?

— Не искайте да говорим за тази жена — каза Мръсния Дейв без какъвто и да било предговор. Гласът му трепереше и той едва успяваше да го владее. — Не искайте дори да мислите за нея.

„Докога вие, безбожните езичници, ще продължавате да хвърляте името на тази жена в лицата ни? Мислите ли, че е смешно! Мислите ли, че е умно?“

Цялата сънливост на Сам моментално изчезна.

— Дейв, какво има около тази жена? Всички реагират като че или тя е дяволът, или не са чували за нея. Коя е тя? Какво, по дяволите, е направила, за да ви подлуди по този начин?

Последва дълго мълчание. Сам чакаше, а сърцето му биеше в гърдите и гърлото му. Щеше да си помисли, че връзката е прекъснала, ако не чуваше как Дейв дишаше на пресекулки.

— Господин Пийбълс — каза той най-после, — вие ми помагате много от години. Вие и някои други ми помогнахте да оживея, когато аз дори не бях сигурен, че сам го искам. Но не мога да говоря за тази кучка. Не мога. И ако разбирате кое е добро за вас, не бихте говорили за нея с никого.

— Звучи като заплаха.

— Не! — каза Дейв. Гласът му бе повече от изненадан — беше шокиран. — Не, само ви предупреждавам, господин Пийбълс — както бих направил, ако ви бях видял да ходите около някоя стара яма, в която са израсли бурени и не можете да видите дупката. Не говорете за нея и не мислете за нея. Нека мъртвите си останат мъртви.

„Нека мъртвите си останат мъртви.“

По някакъв начин това не го изненада — всичко, което се беше случило (може би с изключение на съобщението, оставено на телефонния му секретар), водеше към едно и също заключение — че Арделия Лорц вече не е между живите. Той — Сам Пийбълс, провинциален агент на недвижими имоти и застраховки, — беше говорил с призрак, без да знае това. Говорил с нея? По дяволите! Беше извършил сделка с нея! Беше й дал два долара, а тя му беше дала читателска карта.

Така че той не беше съвсем изненадан… но въпреки това по белите шосета на скелета му тръгна някаква дълбока студенина. Погледна надолу и видя, че целите му ръце са настръхнали.

„Трябваше да я оставиш на мира — нареждаше част от ума му. — Нали ти казвах?“

— Кога е умряла? — попита Сам. Гласът му звучеше мрачно и глухо в собствените му уши.

— Не искам да говоря за това, господин Пийбълс! — Гласът на Дейв звучеше почти истерично. Трепереше, премина в по-висок регистър, почти във фалцет, и там прекъсна. — Моля ви!

„Остави го на мира — сърдито извика Сам на себе си. — Няма ли си достатъчно проблеми и без тези глупости?“

Да. И можеше да остави Дейв на мира — сигурно имаше и други хора в града, които биха говорили с него за Арделия Лорц… ако може да намери начин да ги попита, начин, който да не ги накара да викат за помощ — така беше. Но имаше и друго нещо — нещо, което може би само Мръсния Дейв Дънкан можеше да му каже със сигурност.

— Някога си рисувал плакати за библиотеката, нали? Мисля, че разпознах стила ти от плаката, който правеше вчера на верандата. Всъщност почти съм сигурен. Един, който показва момченце в черна кола. И мъж с шлифер — Библиотечния полицай. Нали…

Внезапно Дейв избухна в такъв писък на срам, печал и страх, че Сам млъкна.

— Дейв? Аз…

— Оставете я на мира! — изплака Дейв. — Нищо не мога да направя, затова не можете ли просто да я оставите…

Риданията му рязко отслабнаха и се чу шум, като че ли някой друг взе слушалката от ръцете му.

— Престани — каза Наоми. И тя сякаш щеше да се разплаче, но освен това беше бясна. — Не можеш ли просто да престанеш, ужасен човек такъв?

— Наоми…

— Когато съм тук, името ми е Сара — каза тя бавно, — но те мразя еднакво и под двете си имена, Сам Пийбълс. Никога вече няма да стъпя в кантората ти. — Тонът й започна да се повишава. — Защо не го оставиш на мира? Защо трябва да разравяш тези стари мръсотии! Защо?

Извън нерви, трудно владеещ се, Сам каза:

— Защо ме прати в библиотеката? Ако не искаше да се срещна с нея, Наоми, защо въобще ме прати в проклетата библиотека?

Чу въздишка на другия край на линията.

— Наоми? Не можем ли…

Чу се щракване — тя затвори телефона.

Връзката прекъсна.

4.

Сам остана в кабинета си почти до девет и половина. Ядеше ментолки и пишеше имена едно след друго в същия бележник, който беше използвал, когато съставяше речта си. Поглеждаше за малко всяко име, после го зачертаваше. Шест години му бяха изглеждали дълъг период за живеене на едно място — поне до тази вечер. Тази вечер му изглеждаха като много по-кратко време — като уикенд например.

Написа „Крейг Джонс“.

Загледа се в името и си помисли: „Крейг може да знае за Арделия… но ще иска да знае защо се интересувам.“

Познаваше ли Крейг достатъчно добре, за да му отговори искрено? Отговорът на този въпрос беше твърдо „не“. Крейг беше от по-младите адвокати на Джънкшън сити и беше наистина преуспял. Няколко пъти бяха обядвали заедно по работа… а и, разбира се, клуба „Ротари“… и Крейг веднъж го беше поканил на вечеря у тях. Когато се срещнеха на улицата, разговаряха сърдечно — понякога за работа, по-често за времето. Все пак това не беше приятелство и ако Сам искаше да довери тази побъркана история на някого, искаше да бъде на приятел, а не на колега, който го нарича „братче“ след втория джин-физ.

Задраска името на Крейг от списъка.

След като беше дошъл в Джънкшън сити, той беше имал двама доста близки приятели — единият — фелдшер в кабинета на доктор Мелдън, а другият — градски полицай. Ръс Фрейм — приятелят му фелдшер — се беше преместил на по-добре платена работа в Гранд Рапидс в началото на 1989. А от първи януари Том Уайклиф управляваше новия Съвет за контрол на движението към пътната полиция на Айова. Оттогава беше загубил връзка и с двамата — той завързваше приятелства бавно, а и не успяваше да ги поддържа.

Което значеше какво?

Сам не знаеше. Знаеше, че името на Арделия Лорц действаше на някои хора в Джънкшън сити като електрически ток. Знаеше — или смяташе, че знае — че се е срещнал с нея, въпреки че е мъртва. Дори не можеше да каже пред себе си, че е срещнал нейна роднина или някоя луда, която нарича себе си Арделия Лорц.

Защото…

„Мисля, че съм срещнал призрак. Всъщност мисля, че съм срещнал призрак вътре в призрака. Мисля, че библиотеката, в която влязох, беше Градската библиотека на Джънкшън сити, каквато е била, когато Арделия Лорц е била жива и е работила там. Мисля, че затова всичко изглеждаше толкова странно и необичайно. Не беше като пътешествие във времето — или както аз си представям пътешествието във времето. Беше по-скоро като пропадане в небитието. И беше истинско. Сигурен съм, че беше истинско.“

Спря мисълта си. Барабанеше с пръсти по бюрото.

„Откъде ми се обади тя? Имат ли в небитието телефони?“

Загледа се продължително в списъка зачертани имена, после бавно откъсна жълтия лист от бележника. Смачка го и го хвърли в кошчето.

„Трябваше да се откажеш от това“ — продължаваше да нарежда част от него.

Но не се беше отказал. Сега какво?

„Обади се на някой от хората, на които имаш доверие. Обади се на Ръс Фрейм или Том Уайклиф. Просто вдигни телефона и се обади.“

Но той не искаше да го направи. Поне не тази вечер. Това му заприлича на ирационално, полусвръхестествено чувство — напоследък беше предал и получил много неприятни сведения по телефона, или поне така му се струваше, — но беше прекалено уморен, за да се пребори с него тази вечер. Ако можеше да поспи малко по-добре тази нощ, утре сутрин, когато ще е свеж, ще му се случи нещо по-добро, нещо по-конкретно. Освен това предполагаше, че трябва да оправи отношенията си с Наоми и Дейв Дънкан… но първо искаше да разбере какъв вид отношения бяха това.

Ако можеше.

ГЛАВА 9

БИБЛИОТЕЧНИЯ ПОЛИЦАЙ (I)

1.

Наистина спа добре. Нямаше сънища, а на следващата сутрин под душа съвсем естествено му хрумна една идея — така идват идеите, когато тялото ти е отпочинало и умът ти не е бил буден толкова дълго, че да се задръсти от глупости. Обществената библиотека не беше единственото място, където можеше да се намери информация. Когато информацията е от областта на местната история — скорошната местна история, от която се интересуваш, това дори не е най-доброто място.

— „Газет“! — възкликна той и пъхна главата си под струята на душа, за да изплакне сапуна.

След двайсет минути вече беше долу — облечен, само без сако и връзка — и пиеше кафе в кабинета си. Бележникът отново беше пред него и на листа имаше начало на нов списък.

1. Арделия Лорц — коя е тя? Или коя е била тя?

2. Арделия Лорц — какво е направила?

3. Обществената библиотека на Джънкшън сити — ремонтирана ли е? Кога? Снимки?

В този момент иззвъня звънецът на вратата. Сам погледна часовника и тръгна да отвори. Минаваше осем и половина — време за започване на работа. Значи можеше да отскочи до „Газет“ в десет — време, в което обикновено правеше почивка за кафе — и да провери някои стари броеве. Кои точно? Все още се чудеше — някои несъмнено щяха да дадат резултат по-бързо от други, — докато бъркаше в джоба си за монета за вестникарчето. Звънецът звънна отново.

— Идвам веднага, Кийт! — извика той, излезе в антрето и хвана дръжката. — Недей да чупиш звъ…

В този миг вдигна поглед и видя зад тънкото перде, закачено на прозорчето на вратата, силует, много по-едър от този на Кийт Джордан. Умът му беше зает — повече го беше грижа за предстоящия ден, отколкото за този сутрешен понеделнишки ритуал — плащането на вестникарчето, но внезапно разхвърляните му мисли бяха пронизани от леденото острие на чист ужас. Не беше необходимо да вижда лицето — дори през пердето той позна формата, конструкцията на тялото… и, разбира се, шлифера.

Устата му се изпълни с вкус на червени дъвчащи бонбони — силен, сладък и неприятен.

Пусна дръжката на вратата, но закъсня с един миг. Бравата беше щракнала и в същия момент фигурата, която стоеше на прага, рязко отвори. Сам отхвръкна назад, в кухнята. Размаха ръце, за да запази равновесие, и успя да събори на пода и трите палта, които висяха на закачалката в антрето.

Библиотечният полицай влезе заедно със собствената си обвивка от студен въздух. Влезе бавно, като че ли пред него беше цялото време на света, и затвори вратата след себе си. В едната си ръка държеше вестника „Газет“ на Сам, грижливо увит и сгънат. Повдигна го като жезъл.

— Донесох ви вестника — каза Библиотечният полицай. Гласът му беше странно далечен, като че ли идваше до Сам през дебело стъкло. — Щях и да платя на момчето, но то бързаше да си отиде. Чудя се защо.

Придвижи се към кухнята — към Сам, който се беше свил зад плота и гледаше нашественика с огромните, шокирани очи на ужасено дете, на някакъв беден четвъртокласник Глупчо.

„Това си го представям — помисли Сам — или имам кошмар — толкова ужасен кошмар, че този който имах преди две нощи, изглежда пред него като сладък сън.“

Но не беше кошмар. Беше ужасяващо, но не беше кошмар. Сам нямаше време да се надява, че въпреки всичко е полудял. Лудостта беше нещо ужасно, но нищо не можеше да бъде толкова ужасно, колкото това нещо с форма на мъж, което беше влязло в къщата му — това нещо, което вървеше заедно със собствената си част от зимата.

Къщата на Сам беше стара и таваните бяха високи, но Библиотечният полицай трябваше да се наведе при влизането си, а дори и в кухнята върхът на сивата му филцова шапка почти стигаше тавана. Това значеше, че е висок много над два метра.

Тялото му беше увито в шлифер с оловния цвят на мъгла по здрач. Кожата му беше восъчнобяла. Лицето му беше безжизнено, като че ли той не разбираше нито от доброта, нито от любов, нито от милост. Устата му беше с очертанията на абсолютна, безстрастна власт и за миг Сам объркано помисли как беше изглеждала затворената врата на библиотеката — като прорез за уста върху лицето на гранитен робот. Очите на Библиотечния полицай изглеждаха като сребърни кръгчета, пробити от миниатюрни ловджийски сачми. Бяха оградени от розово-червена плът, която сякаш беше готова да започне да кърви. Нямаха мигли. Най-лошото от всичко беше следното: това беше лице, което Сам познаваше. Днес едва ли беше първият път, когато се беше свивал в ужас пред този черен поглед… Някъде далече в съзнанието си Сам чу глас, който каза със съвсем лека следа от фъфлене: „Ела с мен, синко… Аз съм полицай.“

Белегът изпъкваше в географията на лицето му — точно както в представата на Сам, — минаваше през лявата буза, под лявото око, над хрущяла на носа. Като се изключи белегът, това беше мъжът от плаката… или може би не? Вече не беше сигурен.

„Ела с мен, синко… Аз съм полицай.“

Сам Пийбълс, любимец на „Ротари клуб“ в Джънкшън сити, се подмокри. Почувства как пикочният му мехур се изпразни в топла струя, но това изглеждаше много далечно и маловажно. Това, което беше важно, беше, че в кухнята му имаше чудовище, а най-ужасното нещо за това чудовище беше, че Сам почти познаваше лицето му. Почувства как една тройно заключена врата на дъното на ума му се опитва да се отвори. Не мислеше за бягство. Мисълта да се измъкне беше извън въображението му. Той отново беше дете, което бяха хванали на местопрестъплението,

(книгата не е „Помагало за оратора“)

когато прави нещо ужасно лошо. Вместо да избяга

(книгата не е „Любими стихове на американския народ“)

той бавно се наведе над мокрите си слабини и се строполи между двата високи стола, които бяха до плота, с прострени сляпо над главата ръце.

(книгата е)

— Не — каза той с дрезгав, безсилен глас. — Не, моля ви, не, моля, моля, недейте. Ще бъда добър, моля не ми правете това.

Не можеше да каже нищо друго. Но това нямаше значение — великанът в шлифер с цвят на мъгла

(книгата е „Черната стрела“ от Робърт Луис Стивънсън)

стоеше точно над него.

Сам отпусна глава. Тя сякаш тежеше един тон. Погледна към пода и несвързано се помоли когато вдигне очи — когато има сила да вдигне очи — фигурата да я няма.

— Погледни ме — заповяда далечният, тътнещ глас. Беше гласът на бога на злото.

— Не — извика Сам с пищящ, бездиханен вопъл, после избухна в безпомощен плач. Не беше просто от ужас, макар че ужасът беше съвсем истински, съвсем силен. Имаше и студена тръпка на детска уплаха и детски срам. Тези чувства се залепиха като отровен сироп за това, което той не смееше да си спомни — нещото, което се отнасяше за книга, която никога не беше чел: „Черната стрела“ от Робърт Луис Стивънсън.

Бам!

Нещо удари Сам по главата и той изкрещя.

— Погледни ме!

— Не, моля, недейте — изплака Сам.

Бам!

Той вдигна глава, предпазваше очите си с омекнала като гума ръка и точно в този миг ръката на Библиотечният полицай се спусна отново.

Бам!

Удряше Сам със собствения му навит на руло вестник „Газет“, биеше го така, както се бие непослушно кученце, което се е напикало на пода.

— Така е по-добре — каза Библиотечният полицай. Ухили се, устните му разкриха върховете на остри зъби — зъби, които бяха почти като на куче. Бръкна в джоба на шлифера си и извади кожен портфейл. Отвори го и показа странната звезда с много лъчи. Тя проблесна на чистата утринна светлина.

Сега Сам не беше в състояние да откъсне очи от това безмилостно лице, тези сребърни очи с техните сачмени зеници. Лигите му течаха и той го знаеше, но не беше в състояние да спре дори тях.

— Имате две книги, които ни принадлежат — каза Библиотечния полицай. Гласът му все още идваше сякаш от разстояние или през дебело стъкло. — Госпожица Лорц е много разстроена от вас, господин Пийбълс.

— Изгубих ги — каза Сам и заплака по-силно.

Мисълта да излъже този човек за

(„Черната стрела“)

книгите, за каквото и да било не влизаше в сметката. Той беше целият авторитет, цялата сила, цялата власт. Беше съдия, съдебен заседател, палач.

„Къде е дежурният? — почуди се без всякаква връзка Сам. — Къде е дежурният, който проверява уредите и после се връща в нормалния свят? Нормалния свят, където неща като това не трябва да се случват?“

— Аз… аз… аз…

— Не искам да слушам несвързаните ви извинения — каза Библиотечният полицай. Затвори кожения си портфейл и го пъхна в десния си джоб. Същевременно бръкна в левия си джоб и извади оттам нож с дълго, наточено острие. Сам, който в продължение на три лета беше изкарвал пари като помощник в кантора, го позна — беше нож за рязане на картон. Несъмнено нож като този имаше във всяка библиотека в Америка. — Имате време до полунощ. После…

Той се наклони напред и протегна ножа в ръката си, бяла като на труп. Мразовитата обвивка от въздух блъсна Сам в лицето и той се вцепени. Опита се да изкрещи, но издаде само тих, неясен шепот.

Върхът на острието опря в плътта на гърлото му. Допирът му беше като допир на ледена висулка.

— Гледайте да намерите това, което сте изгубили, господин Пийбълс.

Ножът изчезна обратно в джоба. Библиотечният полицай се изправи отново в цял ръст.

— Има и нещо друго — каза той. — Много въпроси сте задавали, господин Пийбълс. Не питайте повече. Разбирате ли ме?

Сам се опита да отговори и успя да издаде само дълбок стон.

Библиотечният полицай се наведе. Буташе мразовития въздух пред себе си, както плоският нос на шлеп бута леден блок по реката.

— Не си пъхайте носа в неща, които не ви засягат, разбирате ли ме?

— Да — изкрещя Сам. — Да! Да! Да!

— Добре. Защото аз ще наблюдавам. И не съм сам.

Той се обърна, шлиферът му изшумоля. Прекоси кухнята към входа. Нито за миг не се обърна към Сам. Докато вървеше, премина през ярък сноп утринни слънчеви лъчи и Сам видя едно чудно, ужасно нещо — Библиотечният полицай не хвърляше сянка.

Стигна до задната врата. Хвана дръжката. Без да се обръща, каза с нисък, ужасен глас:

— Ако не искате да ме видите отново, господин Пийбълс, намерете онези книги.

Отвори вратата и излезе.

Едничка бясна мисъл изпълни ума на Сам минута след като вратата се затвори отново и той чу как краката на Библиотечния полицай тропат по задната веранда: трябваше да заключи вратата.

Надигна се, после го заля сивота и той падна по очи в безсъзнание.

ГЛАВА 10

КАЗАНО ХРО-НО-ЛО-ГИЧ-НО

1.

— С какво мога… да ви бъда полезна? — попита администраторката.

Последва малка пауза, в която тя разгледа мъжа, който току-що беше дошъл пред гишето.

— Да — каза Сам. — Искам да погледна някои стари екземпляри на „Газет“, ако е възможно.

— Разбира се — каза тя. — Но — извинете ме, може би греша — добре ли сте, господине? Изглеждате много блед.

— Мисля, че съм хванал нещо — каза Сам.

— Пролетните настинки са най-лоши, нали? — каза тя и стана. — Елате през вратата на края на щанда, господин…?

— Пийбълс. Сам Пийбълс.

Тя спря — закръглена жена на около шейсет — и вдигна глава. Доближи един от пръстите си с червено лакирани нокти към ъгъла на устата.

— Вие продавате застраховки, нали?

— Да, госпожо.

— Сега ви познах. Миналата седмица публикуваха снимката ви във вестника. Някаква награда ли беше?

— Не, госпожо — каза Сам. — Изнесох реч. В „Ротари клуб“. — „И бих изнесъл какво ли не, за да мога да върна часовника обратно — помисли той. — Бих казал на Крейг Джонс да върви на майната си.“

— Е, това е чудесно — каза тя… но говореше като че ли малко се съмняваше. — На снимката изглеждахте другояче.

Сам мина през вратата.

— Казвам се Дорийн Макгил — каза жената и подаде пухкавата си ръка.

Сам стисна ръката й и каза, че се радва да се запознае с нея. Направи го с усилие. Помисли си, че да говори с хора — и да докосва, особено да докосва — щеше да изисква усилия от него още известно време. Цялата стара лекота, изглежда, беше изчезнала.

Тя го поведе към стълби, постлани с килим, и щракна ключа на лампата. Стълбището беше тясно, а крушката — слаба, и Сам веднага почувства как ужасите започнаха да го изпълват. Те идваха нетърпеливо — така, както любителите се събират около човек, който им раздава гратиси за някакво страхотно шоу, за което билетите са продадени. Библиотечният полицай можеше да е там долу и да го чака в тъмнината. Библиотечният полицай с мъртвешки бялата си кожа и лекото си, но натрапчиво познато фъфлене.

„Спри — каза си той. — А ако не можеш да спреш, то поне се овладей, за Бога. Налага се. Защото това е единственият ти шанс. Какво ще правиш, ако не можеш дори да слезеш по едно стълбище до просто учрежденско мазе? Просто ще се скриеш в къщата си и ще чакаш да стане полунощ?“

— Това е моргата — каза Дорийн Макгил и посочи с пръст. Явно беше дама, която сочеше с пръст при всеки удобен случай. — Трябва само да…

— Морга? — попита Сам и се обърна към нея. Сърцето му започна бързо да бие в ребрата. — Морга?

Дорийн Макгил се засмя.

— Всички го казват — просто така. Ужасно е, нали? Но така я наричат. Мисля, че това е някаква глупава вестникарска традиция. Не се безпокойте, господин Пийбълс — там долу няма трупове — само много и много ролки с микрофилми.

„Не бих бил толкова сигурен“ — помисли Сам, докато я следваше надолу по застланите с килим стълби. Беше много радостен, че тя води.

Тя щракна няколко ключа в основата на стълбите. Светнаха множество флуоресцентни лампи, вградени в нещо, което приличаше на огромна по размери форма за лед, обърната наопаки. Те осветиха голяма, ниска стая, застлана със същия килим, както и стълбите. Беше облицована с рафтове, пълни с малки кутии. Покрай лявата стена имаше устройства за четене на микрофилми, които приличаха на футуристични сешоари. Бяха в същия син цвят, както и килима.

— Исках да ви кажа, че трябва да се разпишете в книгата — каза Дорийн. Тя отново посочи с пръст — този път към една голяма книга, прикрепена с верига на масата до вратата. — Трябва да запишете и датата и времето, когато сте влезли, което значи… — тя погледна часовника си — десет и двайсет, а също и времето, когато излезете.

Сам се наведе и се подписа в книгата. Името над неговото беше Артър Мийчъм. Господин Мийчъм беше слизал тук на 22 декември 1989 година. Преди повече от три месеца. Тази добре осветена, добре подредена, удобна за работа стая очевидно вършеше много малко работа.

— Хубаво е тук долу, нали? — попита самодоволно Дорийн. — Това е защото федералното правителство подпомага субсидирането на моргите на вестниците — или библиотеките им — ако предпочитате тази дума. Аз например я предпочитам.

По една от пътеките затанцува сянка и сърцето на Сам отново заби силно. Но това беше само сянката на Дорийн Макгил — тя се беше навела, за да провери дали той е отбелязал точния час и…

„… и ТОЙ не хвърля сянка. Библиотечният полицай. Освен това…“

Опита се да прескочи останалото, но не можа.

„Освен това аз не мога да живея по този начин. Не мога да живея с този страх. Ако това продължи прекалено дълго, ще пъхна главата си в газовата печка. И ще го направя. Това не е само страх от него — от този човек или каквото е. Това е начин, по който се чувства умът на човек, начинът, по който той крещи, когато почувства, че всичко, в което някога е вярвал, изчезва като дим.“

Дорийн посочи към дясната стена, където на един рафт имаше три големи ролки.

— Това са януари, февруари и март 1990 — каза тя. — Всеки юли вестникът изпраща течението от първото полугодие от годината в Гранд Айланд, щата Небраска, където го микрофилмират. Същото се прави и в края на декември. — Тя протегна пухкава ръка и посочи с червено лакиран нокът към рафтовете, като броеше от рафта вдясно към устройствата за четене на микрофилми вляво. Докато правеше това, очевидно се възхищаваше от нокътя на пръста си. — Микрофилмите са разположени в тази посока, хронологично. — Тя произнесе думата внимателно и се получи нещо леко екзотично: „хро-но-ло-гич-но“. — Новите времена са отдясно; древните времена — отляво.

Тя се усмихна, за да покаже, че това е шега и може би, за да потвърди колко чудесна е тази мисъл. Казано хро-но-ло-гич-но, говореше усмивката, всичко това са празни приказки.

— Благодаря — каза Сам.

— Няма нищо. Нали затова сме тук. Или поне и затова. — Тя доближи нокът до ъгъла на устата си и отново го удостои със заговорническа усмивка. — Знаете ли как се работи с устройството за четене на микрофилми, господин Пийбълс?

— Да, благодаря.

— Добре. Ако мога да ви бъда полезна с нещо друго, ще бъда горе. Не се колебайте да попитате.

— Вие ще… — започна той и после затвори уста, за да не се чуе останалото: „… ме оставите тук сам?“

Тя повдигна вежди.

— Нищо, нищо — каза той и я изгледа как се качва. Успя да устои на силното желание да хукне презглава по стълбите след нея. Защото независимо от мекия син килим това беше още една библиотека в Джънкшън сити.

Тази я наричаха „моргата“.

2.

Сам бавно тръгна към рафтовете, натежали от квадратните кутии с микрофилми, без да е сигурен откъде да започне. Много се радваше, че флуоресцентните лампи бяха достатъчно ярки и изгонваха повечето от неприятните сенки в ъглите.

Не беше посмял да попита Дорийн Макгил дали името Арделия Лорц й говори нещо, нито дали знае приблизително кога е била ремонтирана Градската библиотека. „Задавали сте въпроси — беше казал Библиотечният полицай. — Не си пъхайте носа в неща, които не ви засягат. Разбирате ли?“

Да, разбираше. И предполагаше, че щом си пъха носа, така и така рискува да си навлече гнева на Библиотечния полицай… но не задаваше въпроси, поне не в буквалния смисъл — тези неща просто го засягаха. Засягаха го отчаяно.

„Аз ще наблюдавам. И не съм сам.“

Нервно се огледа през рамо. Не видя нищо. И все още смяташе за невъзможно да вземе някакво решение. Беше стигнал дотук, но не знаеше дали да продължи по-нататък. Почувства се по-уплашен, по-ужасѐн. Почувства се съсипан.

— Длъжен си — промърмори той рязко и избърса устни с трепереща ръка. — Просто си длъжен.

Накара левия си крак да се премести напред. Остана така за момент — с разкрачени крака, като мъж, замръзнал в момента, когато прегазва малък поток. После накара десния си крак да се изравни с левия. По този колеблив, неохотен начин стигна до рафта, който беше най-близо до подвързаните микрофилми. На края на рафта имаше картичка, на която пишеше:

1987–1989

Почти сигурно беше прекалено скоро — всъщност ремонтът на библиотеката трябва да е направен преди пролетта на 1984, когато той се беше преместил в Джънкшън сити. Ако се беше случило по-късно, щеше да е забелязал работниците, да е чул хората да говорят и да е прочел за ремонта в „Газет“. Но освен да предполага, че това е било през последните петнайсет или двайсет години (висящите тавани в никакъв случай не изглеждаха по-стари), той не можеше да стесни интервала повече. Ех, да можеше да мисли по-ясно! Но не можеше. Това, което се беше случило сутринта, беше развалило всичките му нормални, разумни възможности да мисли, както голямата слънчева активност разваля предаванията на телевизията и радиото. Реалното и нереалното се бяха сближили като огромни камъни и Сам Пийбълс — това малко, крещящо, съпротивляващо се човешко зрънце — беше имал лошия късмет да бъде затиснат между тях.

Премести се два реда наляво главно защото се боеше, че ако спре да се движи за прекалено дълго време, може окончателно да замръзне, и отиде до реда, на който беше отбелязано

1981–1983

Вдигна една кутия почти наслуки и я занесе до едно от устройствата за четене на микрофилми. Отвори я и се опита да се съсредоточи върху ролката на микрофилма (ролката също беше синя и Сам се почуди дали има някаква причина всичко в това чисто, добре осветено място да бъде с еднакъв цвят) и върху нищо друго. Първо трябваше да го поставиш върху една от осите, точно така; после трябва да го вденеш; после трябва да закрепиш края в прореза на поемащата ролка, добре. Машината беше толкова проста, че тези малки операции можеха да бъдат изпълнени и от осемгодишно момче, но те отнеха на Сам почти пет минути — пречеха му треперещите ръце и вцепененият, разсеян ум. Когато най-сетне успя да постави микрофилма и го превъртя до първия кадър, той откри, че е поставил ролката наопаки. Текстът на кадрите беше с главата надолу.

Търпеливо разви микрофилма, преобърна го и отново го вдяна. Откри, че няма нищо против това малко забавяне — повторението на операцията, една проста стъпка подир друга, изглежда го успокояваше. Този път първата страница на броя на „Газет“, Джънкшън сити, от първи април 1981, се появи пред него обърната както трябва. Заглавието оповестяваше изненадващата оставка на градски управник, за когото Сам никога не беше чувал, но очите му бързо бяха привлечени от едно каре в долната част на страницата. В карето имаше следното съобщение:

РИЧАРД ПРАЙС И ЦЕЛИЯТ ПЕРСОНАЛ

НА ОБЩЕСТВЕНАТА БИБЛИОТЕКА

НА ДЖЪНКШЪН СИТИ

ВИ НАПОМНЯТ, ЧЕ

ОТ 6 ДО 13 АПРИЛ Е

НАЦИОНАЛНАТА СЕДМИЦА

НА БИБЛИОТЕКИТЕ ЕЛАТЕ ДА НИ ВИДИТЕ!

„Знаел ли съм това? — почуди се Сам. — Затова ли съм хванал точно тази кутия? Дали подсъзнателно съм си спомнил, че втората седмица на април е Националната седмица на библиотеките?“

„Ела с мен — отговори един неясен, шепнещ глас. — Ела с мен, синко… аз съм полицай.“

Целият настръхна; потрепери. Отхвърли и въпроса, и този фантомен глас. Все пак всъщност нямаше значение защо е избрал броевете на „Газет“ от април 1981. Важното беше, че го беше направил и това беше късмет.

Можеше да бъде късмет.

Бързо превъртя колелото на 6 април и видя точно това, на което се беше надявал. Най-отгоре, над заглавието, с червен цвят беше написано:

СЪДЪРЖА СПЕЦИАЛНА БИБЛИОТЕЧНА ПРИТУРКА

Сам премина на притурката. На първата страница на притурката имаше две снимки. Едната беше на външния вид на библиотеката. На другата беше показан Ричард Прайс — главният библиотекар, който стоеше до бюрото за взимане на книги и нервно се усмихваше към камерата. Изглеждаше точно така, както го беше описала Наоми Хигинс — висок мъж с очила, на около четирийсет, с тесни, малки мустаци. Сам повече се интересуваше от фона. Виждаше се висящият таван, който така го беше шокирал при второто му пътешествие в библиотеката. Значи ремонтът беше направен преди април 1981 година.

Очерците бяха точно от този вид, които беше очаквал — задъхани поздравления към самите себе си. Четеше „Газет“ вече шест години и добре познаваше стила на редакцията, който сякаш казваше: „Вижте ни какви сме веселяци?“. Имаше информационни (и доста задъхани) статии за Националната библиотечна седмица, за Лятната програма за четене, за Книгомобила на Джънкшън сити и за учредяването на нов фонд, което току-що беше започнало. Сам ги прегледа набързо. На последната страница на притурката намери един много по-интересен очерк, написан от самия Прайс. Заглавието му беше:

ОБЩЕСТВЕНАТА БИБЛИОТЕКА НА ДЖЪНКШЪН СИТИ

Сто години история

Радостта на Сам не трая дълго. Името на Арделия го нямаше. Той посегна към ключа, за да пренавие филма, после спря. Видя място, на което се споменаваше за проекта за ремонт — той се беше провел през 1970 — а имаше и още нещо. Нещо наистина странно. Сам започна да чете последната част от словоохотливата историческа бележка на господин Прайс — този път по-внимателно.

„В края на Голямата депресия нашият съвет гласува 5000 долара за поправка на сериозна повреда във водопровода на библиотеката, причинена през време на наводнението от 1932, а г-жа Фелиция Кълпепър пое поста на главен библиотекар, като изпълняваше задълженията си безплатно. Тя неотклонно следваше целта си — една съвършено преобразена библиотека, която да служи на бързо разрастващия се град.

Г-жа Кълпепър се оттегли през 1951 и отстъпи мястото си на Кристофър Лавин — първия библиотекар на Джънкшън сити, завършил библиография. Г-н Лавин основа Фонда в памет на Кълпепър, в който през първата година бяха събрани над 15 000 долара за придобиване на нови книги и Обществената библиотека на Джънкшън сити премина в новото време!

Скоро след като поех поста главен библиотекар през 1964, моята главна цел стана основният ремонт. Средствата, необходими за постигането на тази цел, най-сетне бяха събрани в края на 1969 и макар че построяването на това прекрасно здание, на което днес се радват «книжните плъхове» на Джънкшън сити, беше подпомогнато както с градски, така и с федерални средства, проектът нямаше да бъде осъществен без помощта на онези доброволци, които по-късно можеха да се видят, размахващи чукове или режещи с триони през време на месеца «Да построим библиотеката си» през август 1970!

Други, забележителни проекти през 70-те и 80-те години бяха…“

Сам замислено вдигна поглед. Реши, че във внимателно написаната, раздута история на Градската библиотека нещо липсва. Не, като помисли по-внимателно, „липсва“ не беше точната дума. От това есе Сам Пийбълс заключи, че Прайс е бюрократ от най-чиста проба — може би приятен човек, но все пак бюрократ, — а такива хора не пропускат нищо, особено когато се занимават с предмети, които са близки до сърцата им.

Значи не липсваше. Беше скрито.

Това не променяше много нещата, казано хро-но-ло-гич-но. През 1951 един човек на име Кристофър Лавин беше наследил Фелиция Кълпепър на длъжността главен библиотекар. През 1964 Ричард Прайс беше станал градски библиотекар. Но дали Прайс беше наследил Лавин? Сам реши, че не. Реши, че в някакъв момент през тези тринайсет празни години на мястото на Лавин беше постъпила жена на име Арделия Лорц. Тя не влизаше в бюрократичния отчет на библиотеката, защото беше направила… нещо. На Сам не му беше ясно какво би могло да бъде това нещо, но му стана по-ясно значението му. Каквото и да беше, то беше достатъчно лошо, за да може Прайс да направи от нея никой, въпреки очевидната си любов към подробностите и реда.

„Убийство — помисли Сам. — Сигурно е било убийство. Това всъщност е единственото нещо, достатъчно лошо, за да…“

В този миг някой сложи ръка върху рамото му.

3.

Ако беше изкрещял, без съмнение щеше да уплаши собственичката на ръката почти толкова, колкото го беше ужасила тя, но Сам не беше в състояние да изкрещи. Вместо това той изпусна всичкия си въздух и светът отново стана сив. Чувстваше гърдите си като акордеон, който бавно се смачква под крака на слон. Всичките му мускули сякаш се бяха превърнали в макарони. Този път не се подмокри. И това може би беше единственият му плюс.

— Сам? — чу той един глас. Идваше сякаш от много далече — например от Канзас. — Ти ли си?

Той се завъртя — насмалко да падне от стола пред устройството за микрофилми — и видя Наоми. Опита се да поеме дъх отново, за да може да каже нещо. Не се получи нищо — само уморена въздишка. Стаята се люшкаше пред погледа му. Сивотата идваше и си отиваше.

После видя как Наоми отстъпи назад, очите й се разшириха и тя вдигна ръка към устата си. Удари се в един от рафтовете с микрофилми с такава сила, че почти го прекатури. Рафтът подскочи, две-три кутии паднаха на килима с глухо тупкане.

— Оми — успя най-сетне да каже той. Гласът му излезе като скърцащ шепот. Той си спомни как веднъж като момче в Сейнт Луис беше хванал мишка под бейзболната си шапка. Мишката се мяташе, търсеше изход да избяга и издаваше точно такъв звук.

— Сам, какво се е случило с теб? — нейният глас също звучеше така, сякаш би изкрещяла, ако шокът не беше изкарал целия й дъх. „Много си пасваме“ — помисли си Сам. — Абът и Костело[1] се срещат с Чудовищата.

— Какво правиш тук? — попита той. — Дръпна ми се лайното!

„Ето — помисли си той. — Пак приказвам глупости. И те нарекох Оми. Съжалявам.“ — Почувства се малко по-добре и помисли дали да не стане, но не се реши. Нямаше смисъл да предизвиква късмета си. Все още не беше сигурен, че сърцето му няма да се пръсне.

— Отидох в кантората да те видя — каза тя. — Ками Харингтън каза, че май си дошъл тук. Исках да се извиня. Знаеш защо. Отначало си помислих, че си изиграл някой жесток номер на Дейв. Той каза, че ти никога не би направил нещо такова и аз се сетих, че това не ти е присъщо. Винаги си бил толкова внимателен…

— Благодаря — каза Сам. — Старая се.

— … а по телефона изглеждаше толкова странен. Попитах Дейв за какво става дума, но той не пожела да ми каже нищо. Всичко, което знам, е, каквото чух… и как изглеждаше той, когато говореше с тебе. Сякаш беше видял призрак.

„Не — понечи да й каже Сам. — Аз видях призрак. А тази сутрин видях и нещо по-лошо.“

— Сам, трябва да разбереш нещо за Дейв… и за мен. Е, смятам, че за Дейв вече знаеш, но аз съм…

— Смятам, че знам — каза й Сам. — В бележката си до Дейв написах, че не съм намерил никого на „Улица Ангъл“, но това не беше истина. Отначало не видях никого, но после влязох, за да намеря Дейв. Видях хората отзад. Така че… знам. Но не отидох специално, ако разбираш какво искам да кажа.

— Да — каза тя. — Няма нищо. Но… Сам… Боже мой, какво се е случило? Косата ти…

— Какво косата ми? — попита я той рязко.

Тя отвори чантичката си с леко треперещи ръце и извади огледалце.

— Виж!

Той погледна, но вече знаеше какво ще види.

От осем и половина сутринта досега косата му беше почти напълно побеляла.

[1] Абът Бъд и Костело Лу — комедийно дуо, популярно от американското радио, кино и телевизия между 1929 и 1957. ↑

4.

— Виждам, че сте открили приятеля си — каза Дорийн Макгил на Наоми, когато се качиха обратно по стълбите. Поднесе нокът към ъгъла на устата си и се усмихна с окуражителната си усмивка.

— Да.

— Сетихте ли се да се разпишете на излизане?

— Да — повтори Наоми.

Сам не се беше разписал, но тя го беше направила и за двамата.

— Върнахте ли микрофилмите на местата им?

Този път Сам потвърди. Не можеше да си спомни дали той или Наоми бяха върнали единствената микрофилмова ролка, която беше разглеждал, а и не го беше грижа. Всичко, което искаше, беше да се измъкне оттук.

Дорийн все още се държеше особено. С пръст на долната устна, тя вдигна глава и каза на Сам:

— На снимката във вестника наистина изглеждахте различен. Просто не мога да се сетя с какво.

Докато излизаха, Наоми каза:

— Най-сетне е поумнял и е престанал да си боядисва косата.

На стъпалата отвън Сам избухна в смях. Смееше се с всичка сила. Беше истеричен смях, звучеше почти като писък, но не го беше грижа. Беше му добре. Беше като огромно пречистване.

Наоми стоеше до него, без да се смущава нито от смеха на Сам, нито от любопитните погледи на минувачите по улицата. Дори вдигна ръка и помаха на някакъв познат. Сам подпря ръце на бедрата си, все още обхванат от ураганен смях и все пак част от него беше достатъчно трезва, за да помисли: „Тя е виждала такъв вид реакция. Чудно ми е къде.“ Но той знаеше отговора още преди умът му да формулира докрай въпроса. Наоми беше алкохоличка и работеше с други алкохолици, помагаше им — част от собственото й лечение. Вероятно през времето, прекарано на „Улица Ангъл“, беше виждала много по-странни неща.

„Сигурно ще ме напляска — помисли си той, докато все още виеше безпомощно и си представяше как се боядисва пред огледалото в собствената си баня. — Ще ме напляска, защото това е най-добрият цяр за истерици като мен.“

Наоми явно не мислеше да стига дотам. Просто стоеше търпеливо до него, огряна от слънцето, и чакаше да се овладее. Най-сетне смехът му започна да секва, премина в силно хъркане и откъслечни хихикания. Мускулите на стомаха го боляха, погледът му беше замъглен, бузите му бяха мокри от сълзи.

— По-добре ли си?

— О, Наоми — започна той и после от гърлото му се изтръгна ново изхилване, което отлетя в слънчевото утро. — Не знаеш колко съм по-добре.

— Разбира се, че знам — каза тя. — Хайде — ще отидем с моята кола.

— Къде… — Той изхълца. — Къде отиваме?

— „Улица Ангел“ — каза тя, произнасяйки името така, както беше искал художникът на табелата. — Много се безпокоя за Дейв. Тази сутрин отидох първо там, но него го нямаше. Боя се, че може да пие някъде.

— Нищо ново, нали? — попита той и тръгна с нея към стъпалата. Датсунът й беше паркиран до бордюра, зад колата на Сам.

Тя го погледна. Беше кратък поглед, но изразяваше много: разстройство, примирение, съчувствие. Сам помисли, че ако разтълкува този поглед, той би казвал: „Не знаеш за какво говориш, но това не е твоя вина.“

— Този път Дейв не е пил вече почти година, но все пак не е добре със здравето. Както казват, да падне от каруцата не е нещо ново за него, но всяко следващо падане може да го убие.

— И аз ще съм виновен. — Смехът му изчезна напълно.

Наоми го погледна леко изненадана.

— Не — каза тя. — Никой няма да е виновен… но това не значи, че искам да се случи. Или че трябва да се случи. Хайде. Ще отидем с моята кола. По пътя може да поговорим.

5.

— Кажи ми какво се е случило с теб — почна тя, докато се отправяха към края на града. — Кажи ми всичко. Не става въпрос само за косата ти, Сам; изглеждаш десет години по-стар.

— Глупости. — В огледалцето на Наоми беше видял не само косата си — беше се разгледал повече, отколкото му се искаше. — По-скоро двайсет. А ги чувствам като сто.

— Какво се е случило? Какво стана?

Сам отвори уста да й каже, помисли как би прозвучало, после поклати глава.

— Не — каза той, — още не. Първо ти ще ми разкажеш нещо. Ще ми кажеш за Арделия Лорц. Онзи ден си помисли, че се шегувам. Тогава не разбрах, но сега разбирам. Така че разкажи ми всичко за нея. Кажи ми коя е била и какво е направила.

Наоми спря до бордюра след старата гранитна сграда на пожарната команда на Джънкшън сити и го погледна. Под лекия грим кожата й беше много бледа, а очите й се бяха разширили.

— Не си? Сам, ти се опитваш да ми кажеш, че не си се шегувал?

— Точно така.

— Но, Сам… — Тя спря и за момент сякаш не знаеше как да продължи. Най-накрая заговори много тихо, като че ли на дете, което е направило нещо, за което не знае, че е неправилно. — Но, Сам, Арделия Лорц е мъртва. Мъртва е от трийсет години.

— Знам, че е мъртва. Искам да кажа, сега знам. Това, което искам да знам, е останалото.

— Сам, тази, която мислиш, че си видял…

— Аз знам кого съм видял.

— Кажи ми какво те кара да мислиш…

— Първо ти ми кажи.

Тя отново включи на скорост, погледна в огледалото за обратно виждане и отново потегли към „Улица Ангъл“.

— Не знам много — каза тя. — Когато е умряла, съм била само на пет години. По-голямата част от това, което наистина знам, съм го чула от слухове. Принадлежала е към първата Баптистка църква в Провърбия — поне е ходела там, — но майка ми не говори за нея. Както не говори за нея никой от по-старите енориаши. За тях тя като че ли никога не е съществувала.

Сам кимна.

— Затова господин Прайс се е отнесъл така с нея в статията, която е написал за библиотеката. Онази, която четях, когато ти сложи ръка на рамото ми и отне около двайсет години от живота ми. Това обяснява и защо майка ти така ми се разсърди, когато споменах името й в събота вечер.

Наоми го погледна с изненада.

— О, Сам — ако досега не си бил в списъка на хората, омразни на майка ми, то вече си.

— О, и преди бях в него, но смятам, че ме е преместила по-нагоре — изсмя се Сам, после трепна. Стомахът все още го болеше от гърча върху стъпалата пред кантората на вестника, но той се радваше, че беше получил този гърч — преди час никога не би повярвал, че може да си върне толкова голяма част от равновесието. Всъщност преди час беше съвсем сигурен, че до края на живота му Сам Пийбълс и равновесието щяха да си останат две взаимно изключващи се понятия. — Продължавай, Наоми.

— Повечето от нещата, които знам, съм чула на срещите, които хората от АА наричат „истинско събрание“ — каза тя. — Когато всички просто се разхождат, пият кафе и приказват за всичко под слънцето.

Той я погледна с любопитство.

— От колко време си в АА, Наоми?

— От девет години — каза спокойно Наоми. — А вече стават шест, откакто не съм пила. Но аз съм алкохолик завинаги. Човек не става алкохолик, Сам. Той се ражда алкохолик.

— О — каза той неловко. После добави: — А за нея говорехте ли? За Арделия Лорц?

— Господи, не — но това не значи, че в АА няма хора, които да си я спомнят. Мисля, че е дошла в Джънкшън сити през 1956 или 1957. Постъпила на работа при господин Лавин в Обществената библиотека. След една или две години той съвсем внезапно умрял — май от сърдечен или мозъчен удар, и градът назначил на мястото му Арделия Лорц. Чувала съм, че била много добра в работата си, но ако се съди от това, което е станало, бих казала, че е била най-добра в заблуждаването на хората.

— Какво е направила, Наоми?

— Убила две деца и после себе си — просто каза Наоми. — През лятото на 1960. Обявили търсене на децата. Никой не помислил да ги търси в библиотеката, защото смятали, че този ден тя е затворена. Намерили ги на следващия ден, когато библиотеката трябвало да бъде отворена, но не била. На покрива на библиотеката има прозорци…

— Знам.

— … но сега вече можеш да ги видиш само отвън, защото вътре библиотеката е променена. Понижили са тавана, за да запазват топлината или нещо друго. Във всеки случай на онези прозорци имало големи месингови халки. Мисля, че за да отвориш прозорците, хващаш халките с дълъг прът и пускаш свеж въздух. Тя вързала въже за една от халките — сигурно е използвала някоя от стълбите на релси покрай рафтовете с книги — и се обесила на нея. Направила го, след като убила децата.

— Разбирам. — Гласът на Сам беше спокоен, но сърцето му биеше бавно и много силно. — А как е… как е убила децата?

— Не знам. Никой никога не ми е казвал, а и аз не съм питала. Сигурно е било ужасно.

— Да. Сигурно е било ужасно.

— Сега ми кажи какво се случи с теб.

— Първо искам да видя дали Дейв е в приюта.

Наоми изведнъж стана строга.

— Аз ще видя дали Дейв е в приюта — каза тя. — Ти ще стоиш мирно в колата. Много ми е мъчно за теб, Сам, и съжалявам, че снощи направих погрешно заключение. Но повече няма да разстройваш Дейв. Аз ще се погрижа за него.

— Наоми, той е част от цялата история!

— Това е невъзможно — каза тя кратко с тон, който говореше: „Дискусията е приключена“.

— По дяволите, цялата история е невъзможна!

Вече приближаваха „Улица Ангъл“. Пред тях открит пикап, пълен с кашони с бутилки и консервени кутии, трополеше към центъра за претопяване.

— Мисля, че не разбираш какво ти казах — каза тя. — Това не ме изненадва — земните хора рядко разбират. Така че отвори си ушите, Сам. Ще ти го повторя с едносрични думи. Ако Дейв пие, Дейв ще умре. Разбра ли? Схвана ли?

Тя хвърли още един поглед към Сам. Погледът беше толкова яростен, че по краищата му излизаше дим и дори от дълбочината на собственото си страдание Сам разбра нещо. Преди — и в двата случая, когато беше излизал с Наоми, той беше решил, че е красива. Сега виждаше, че е прекрасна.

— Какво означава „земни хора“? — попита я той.

— Хора, които нямат проблеми с пиене, таблетки, трева, успокоителни или каквото и да било от нещата, които объркват главите на хората — тя почти се изплю. — Хора, които могат да си позволят да четат морал и да съдят другите.

Пикапът отпред зави към дългия, изровен път, който водеше към центъра за претопяване. „Улица Ангъл“ беше пред тях. Сам видя, че пред верандата е паркирано нещо — но това не беше кола. Беше пазарската количка на Дейв.

— Спри за малко — каза той.

Наоми спря, но не го погледна. Гледаше втренчено пред себе си през стъклото. Челюстта й се движеше. Бузите й се бяха зачервили силно.

— Ти си загрижена за него — каза той — и аз се радвам. Но не си ли загрижена и за мен, Сара? Въпреки че аз съм земен човек?

— Нямаш право да ме наричаш Сара. Аз мога, защото това е част от името ми — кръстена съм Наоми Сара Хигинс. Те също могат, защото са по някакъв начин по-близки с мен, отколкото могат да бъдат всякакви кръвни роднини. Ние всъщност сме кръвни роднини — защото в нас има нещо, което ни прави такива, каквито сме. Нещо в кръвта ни. Но ти, Сам — ти нямаш право.

— Може би имам — каза Сам. — Може би сега аз съм един от вас. Вие си имате пиенето. Аз, земният човек, си имам Библиотечния полицай.

Сега тя го погледна. Очите й бяха разширени и предпазливи.

— Сам, не разби…

— Нито аз. Всичко, което знам, е, че имам нужда от помощ. Отчаяна нужда. Взех две книги от библиотеката, която вече не съществува, а сега и книгите не съществуват. Знаеш ли къде им беше краят?

Тя поклати глава.

Сам посочи наляво, където двама души бяха излезли от кабината на пикапа и започваха да разтоварват кашоните с бутилки.

— Там. Там беше краят им. Претопили са ги. Имам срок до полунощ, Сара, и после Библиотечната полиция ще претопи мен. А от мен едва ли ще остане и обложката.

6.

Сам чака на празната седалка в датсуна на Наоми Хигинс много, много дълго. На два пъти ръката му посягаше към дръжката на вратата и после се отдръпваше. Тя беше малко… омекнала. Ако Дейв искаше да говори с него, и ако Дейв все още беше в състояние да говори, тя щеше да му позволи. Иначе — ядец.

Най-сетне вратата на „Улица Ангъл“ се отвори. Наоми водеше Дейв Дънкан. Беше го хванала през кръста, защото краката му се плетяха. Сърцето на Сам се разтуптя. После, когато излязоха на слънце, той видя, че Дейв не е пиян… или поне може би не е пиян. Огледа го и сякаш по някакъв зловещ начин отново видя това, което беше видял в огледалцето на Наоми. Дейв Дънкан приличаше на човек, който се опитва да преодолее най-тежкия удар в живота си… и не успяваше да го стори добре.

— Ела на верандата — каза Наоми. Гласът й беше едновременно примирен и страшен. — Не вярвам да успее да слезе по стълбите.

Сам отиде до тях. Дейв Дънкан сигурно беше към шейсетте. В събота беше изглеждал на седемдесет или седемдесет и пет. От пиенето, предположи Сам. Но сега, когато в Айова бавно минаваше пладне, той изглеждаше по-стар от всички възрасти. И Сам знаеше, че това е по негова вина. Че е следствие от шока от нещата, които Дейв беше смятал за отдавна погребани.

„Не знаех“ — помисли Сам, но това, колкото и да беше вярно, вече не беше способно да го утеши. Освен разширените вени по носа и бузите му лицето на Дейв беше с цвета на много стара хартия. Очите му бяха воднисти и замаяни. Устните му имаха синкав оттенък, а в дълбоките гънки в ъглите на устата му пулсираха малки мехурчета слюнка.

— Не исках да говори с теб — каза Наоми. — Исках да го заведа при доктор Мелдън, но той отказва да дойде, докато не говори с теб.

— Господин Пийбълс — каза слабо Дейв. — Съжалявам, господин Пийбълс, аз съм виновен за всичко, нали? Аз…

— Няма за какво да се извиняваш — каза Сам. — Ела да седнеш.

Двамата заведоха Дейв до един стол-люлка в ъгъла на верандата и Дейв се отпусна в него. Сам и Наоми придърпаха столове с изтърбушени седалки и седнаха от двете му страни. Известно време седяха, без да говорят, загледани в железопътните релси и равната селска земя зад тях.

— Тя ви преследва, нали? — попита Дейв. — Онази кучка от далечната страна на ада.

— Тя ми изпрати един човек — каза Сам. — Човек, който беше на един от плакатите, които ти си нарисувал. Той е… знам, че звучи идиотски, но той е библиотечен полицай. Дойде да ме види тази сутрин. Направи… — Сам докосна косата си — Направи това. И това. — Посочи малката червена точка в центъра на гърлото си. — И каза, че не е сам.

Дейв мълча дълго, загледан в безкрайността — загледан в равния хоризонт, чиято линия се нарушаваше само от един висок силоз и — на север — от апокалиптичния силует на елеватора за зърно на Хранителната компания на Провърбия.

— Човекът, когото сте видели, не е истински — каза той най-сетне. — Никой от тях не е истински. Само тя. Само дяволската кучка.

— Можеш ли да ни разкажеш, Дейв? — спокойно попита Наоми. — Ако не можеш, кажи. Но ако от това ще ти стане по-добре… по-леко… разкажи ни.

— Мила Сара — каза Дейв, после взе ръката й и се усмихна. — Обичам те — казвал ли съм ти го някога?

Тя поклати глава и също се усмихна. В очите й като мънички зрънца слюда проблеснаха сълзи.

— Не. Но се радвам, Дейв.

— Аз трябва да разкажа — каза той. — Не е въпрос на по-добре или по-леко. Това не може повече да продължава. Знаеш ли какво си спомням за първото ми събрание в АА, Сара?

Тя поклати глава.

— Как казаха, че това е програма на честността. Как казаха, че трябва да разказваш всичко — не само на Бога, а на Бога и на друг човек. Помислих си: „Ако това е, което трябва, за да заживееш трезвен живот, аз съм загазил. Ще ме хвърлят на някакво място горе, на хълма Уейвърн — в тази част на гробището, която е отделена за алкохолиците и за вечните неудачници, които никога не са имали гърне, в което да се изпикаят, нито прозорец, през който да го изхвърлят.“ Защото никога не бих могъл да разкажа всички неща, които съм виждал — всички неща, които съм направил. Всички отначало мислим така. Знам. Но няма много хора, които да са виждали нещата, които съм виждал аз, или да са направили нещата, които аз съм направил. Все пак правех всичко, каквото можех. Малко по малко правех всичко, което можех. Сложих ред в собствената си къща. Но онези неща, които съм виждал и съм правил навремето… за тях никога не съм разказвал. На никого, на ничий Бог. Намерих една стая в подземието на сърцето си и оставих онези неща в нея, а после заключих вратата.

Той погледна Сам и Сам видя сълзите му — търкаляха се бавно и уморено по дълбоките бръчки в повехналите му бузи.

— Да. Направих го. И когато вратата беше заключена, заковах дъски върху нея. А когато дъските бяха заковани, поставих листова стомана върху дъските и я занитих здраво. А когато нитовете бяха поставени, придърпах едно бюро до цялата конструкция и преди да реша, че е добре, и да се отдалеча, натрупах тухли върху бюрото. И всичките тези години оттогава прекарах, като си казвах, че съм забравил всичко за Арделия и странните й работи, за нещата, които тя искаше от мен, нещата, които ми казваше, обещанията, които даваше и каква беше в действителност. Взех много от лекарството за забравяне, но то не ми подейства никога. И когато отидох в АА, това беше единственото нещо, което ме връщаше. Нещото в тази стая, нали разбирате, това нещо си има име, господин Пийбълс — и името му е Арделия Лорц. След като изтрезнявах малко, започвах да сънувам лоши сънища. Най-често плакатите, които бях направил за нея — онези, които така плашеха децата — но това не бяха най-лошите сънища. — Гласът му беше спаднал до треперещ шепот. — Далеч не бяха най-лошите.

— Може би е по-добре да си починеш малко — каза Сам. Беше открил, че колкото и много да зависеше от това, което имаше да разкаже Дейв, някаква част от него не искаше да го чуе. Някаква част от него се боеше да го чуе.

— Не е до почивката — продължи Дейв. — Докторът казва, че имам диабет, че панкреасът ми е на каша, а черният ми дроб се разпада. Много скоро ще изляза в постоянна почивка. Не знам дали ще отида на небето, или в ада, но съм съвсем сигурен, че и на двете места баровете и будките за алкохол са затворени и благодаря на Бога за това. Но сега не е време за почивка. Ако трябва някога да говоря, то трябва да бъде сега. — Той внимателно погледна Сам. — Вие знаете, че сте попаднали в беда, нали?

Сам кимна.

— Да. Но не знаете колко лоша е бедата ви. Затова трябва да говоря. Мисля, че тя трябва… трябва известно време да си лежи спокойно. Но времето й на спокойствие е отминало и тя е избрала вас, господин Пийбълс. Затова трябва да говоря. Не защото искам. Снощи излязох, след като Наоми си беше отишла, и си купих едно шише. Занесох го в задния двор и седнах там, където съм седял много пъти досега — между бурените, саждите и натрошеното стъкло. Отвъртях капачката, поднесох шишето до носа си и го помирисах. Знаете ли как мирише шише с вино? На мен винаги ми мирише като тапетите в евтините хотелски стаи или като вада, която тече някъде през градското бунище. Но въпреки това винаги съм харесвал тази миризма, защото тя мирише и на спане.

През цялото време, докато държах това шише и го миришех, чувах как онази кучка говори от стаята, където я заключих. Иззад тухлите, бюрото, листовата стомана, дъските и ключалките. Говореше като някой, който е погребан жив. Гласът й беше малко приглушен, но я чувах отлично. Чувах я как казва: „Така е, Дейв, това е отговорът, това е единственият отговор, който съществува за хора като теб, единственият, който върши работа, и ще бъде все още единственият отговор, от който се нуждаеш, докато отговорите имат значение.“

Надигнах шишето за хубаво, дълго отливане, но в последната секунда то ми замириса на нея… и си спомних лицето й в края — цялото покрито с малки бръчици… и как се беше изменила устата й… и изхвърлих шишето. Разбих го в релсите. Защото тази гадост трябва да свърши. Няма да позволя да вземе нова жертва от този град.

Гласът му премина в треперещ, но мощен старчески вик.

— Тази гадост продължава прекалено дълго!

Наоми постави ръка върху ръката на Дейв. Лицето му беше изплашено и пълно с тревога.

— Какво, Дейв? Какво е то?

— Искам да съм сигурен — каза Дейв. — Първо вие ми разкажете, господин Пийбълс. Разкажете ми всичко, което ви се е случило, и не пропускайте нищо.

— Добре — каза Сам, — при едно условие.

Дейв се усмихна немощно.

— Какво е това условие?

— Трябва да обещаеш да ме наричаш Сам, а в замяна аз вече никога няма да те наричам Мръсния Дейв.

Усмивката му се разшири.

— Разбрахме се, Сам.

— Добре. — Сам пое дълбоко въздух и започна: — Всичко беше по вина на онзи проклет акробат…

7.

Отне повече време, отколкото мислеше, но да разкаже всичко, без да спестява нищо, му донесе неизразимо облекчение — почти радост. Разказа на Дейв за Невероятния Джо, за обаждането на Крейг за помощ и съвета на Наоми да оживи материала си. Разказа им за това как беше изглеждала библиотеката и за срещата си с Арделия Лорц. Докато говореше, очите на Наоми все повече се разширяваха. Когато стигна до частта за плаката с Червената шапчица на вратата на Детската библиотека, Дейв кимна.

— Единственият, който не съм рисувал аз — каза той. — Беше й отпреди. И все пак се обзалагам, че не са го намерили. Обзалагам се, че той все още е у нея. Тя харесваше моите, но този й беше любимият.

— Какво искаш да кажеш? — попита Сам.

Дейв само поклати глава и го помоли да продължи.

Той им каза за читателската карта, за книгите, които беше взел, и за странния спор, който бяха провели, когато си отиваше.

— Ето, това е — каза безизразно Дейв. — Това е било достатъчно. Може да не повярваш, но аз я познавам. Ти си я накарал да побеснее… и сега тя се опитва да те хване.

Сам завърши разказа си, колкото можа по-бързо, но когато стигна до посещението на Библиотечния полицай със сивия като мъгла шлифер, гласът му пресекна и той почти спря. А когато завърши, почти плачеше и ръцете му отново затрепериха.

— Ще може ли чаша вода? — дрезгаво попита той Наоми.

— Разбира се — каза тя и стана, за да я донесе. Направи две крачки, после се върна и го целуна по бузата. Устните й бяха хладни и меки. И преди да отиде, за да му донесе вода, каза в ухото му две благословени думи:

— Вярвам ти.

8.

Сам вдигна чашата към устните си с две ръце, за да бъде сигурен, че няма да я разлее, и изпи половината на една глътка. После я остави и каза:

— А ти, Дейв? Ти вярваш ли ми?

— Да — каза Дейв. Говореше почти отсъстващо, като че ли това беше предварително решено заключение. Сам предполагаше, че за Дейв беше така. Все пак той беше познавал мистериозната Арделия Лорц лично и неговото опустошено, състарено лице даваше да се разбере, че отношенията им не са били пълни с любов.

Известно време Дейв не каза нищо друго, но част от цвета на лицето му се беше върнал. Той погледна през релсите към незасетите ниви. След шест или седем седмици те щяха да са зелени от растяща царевица, но сега изглеждаха голи. Очите му гледаха сянката на един облак, която премина като сянка на гигантски ястреб над пустошта на Средния запад.

Най-сетне той сякаш се събуди и се обърна към Сам.

— Моят Библиотечен полицай — този, който нарисувах за нея — нямаше белег…

Сам помисли за дългото, бяло лице на непознатия. Белегът си беше там — през бузата, под окото и върху носа, в тънка права линия.

— Така ли? — попита той. — Какво означава това?

— За мен това не означава нищо, но мисля, че значи нещо за вас, господин… Сам. Знам за значката… това, което наричаш значка с много лъчи. Открих я в една книга по хералдика — тук, в библиотеката на Джънкшън сити. Нарича се малтийски кръст. Християнските рицари са ги носили по средата на гърдите си, когато са отивали на бой по време на кръстоносните походи. Смятало се е, че са магически. Толкова бях завладян от формата, че я сложих на картината. Но… белег? На моя Библиотечен полицай нямаше белег. Кой е твоят Библиотечен полицай, Сам?

— Не… не знам за какво говориш — каза бавно Сам, но онзи глас — слаб, насмешлив, натрапчив изникна отново: „Ела с мене, синко… аз съм полицай.“ И устата му отново се напълни с онзи вкус. Сладко-лигав вкус на червени дъвчащи бонбони. Вкусовите му рецептори се сгърчиха; стомахът му се преобърна. Но това беше глупаво. Наистина много глупаво. Никога през живота си не беше ял червени дъвчащи бонбони. Мразеше ги.

„Ако никога не си ги ял, откъде знаеш вкуса им?“

— Наистина не те разбирам — каза той високо.

— Нещо ти става — каза Наоми — Изглеждаш, като че ли някой току-що те е ритнал в стомаха.

Сам я погледна с раздразнение. Тя спокойно отговори на погледа му и Сам почувства, че ритъмът на сърцето му се ускорява.

— Остави това засега — каза Дейв, — въпреки че не можеш да го оставиш задълго — особено ако искаш да запазиш надеждата си да се измъкнеш от това нещо. Нека ти разкажа моята история. Никога досега не съм я разказвал и никога повече няма да я разкажа, но сега вече е време.

ГЛАВА 11

ИСТОРИЯТА НА ДЕЙВ

1.

— Аз не съм бил винаги Мръсния Дейв Дънкан — в началото на петдесетте години бях просто обикновения Дейв Дънкан и хората си ме обичаха. Бях член на същия „Ротари клуб“, пред който говори онази вечер, Сам. Защо не? Имах си собствено занятие и с него правех пари. Бях художник на плакати, и то дяволски добър. Имах толкова работа, колкото можех да поема — в Джънкшън сити и Провърбия, но понякога поработвах и в Сидар Рапидс. Веднъж нарисувах реклама за цигари „Лъки страйк“ за стената на дясното поле на едно игрище чак в Омаха. Бях много търсен и си го заслужавах. Бях добър. Бях това, което сега наричат „художник график“, но тогава си бях просто най-добрият рисувач на плакати по тези места. Останах тук, защото това, от което се интересувах, беше сериозната живопис и мислех, че с нея мога да се занимавам на всяко място. Нямах висше художествено образование — опитах се, но не ме приеха — и знаех, че това ме сваля надолу в класирането, така да се каже, но знам художници, които са успели и без такива мъки — например Грандма Моузис[1]. На нея не й трябваше шофьорска книжка — влизаше си право в града и без нея. Може би дори щях да успея. Продадох няколко платна, но не много — нямах нужда, защото не бях женен и преживявах добре от работата си с плакати. Освен това пазех повечето от картините си, така че да мога да правя изложби, както се предполага, че правят художниците. Направих и аз няколко. Първо тук, в града, после в Сидар Рапидс, а после в Демойнс. За последната написаха в „Демократ“, изкараха ме, че съм направо втори Джеймс Уистлър[2].

Дейв замълча за момент и се замисли. После вдигна глава и отново погледна към опустелите, незасети полета.

— В АА все говорят за хора, които били с единия крак в бъдещето, а с другия — в миналото, и затова в днешно време не успявали да направят нищо. Но понякога човек се чуди какво ли би станало, ако навремето е постъпил другояче.

Той погледна почти виновно към Наоми, която се усмихваше и стискаше ръката му.

— Защото бях добър и наистина постигах нещо. Но много пиех още тогава. Не мислех много за това — по дяволите, бях млад. Бях силен и освен това не са ли пили всички велики художници? Аз мисля, че са пили. И въпреки това за известен период можех да постигна много — поне да направя нещо, — но тогава в Джънкшън сити дойде Арделия Лорц. И когато дойде, бях загубен.

Той погледна към Сам.

— Познах я от разказа ти, Сам, но тогава тя не изглеждаше така. Човек обикновено очаква да види някоя стара библиотекарка и това подхождаше за нейните цели, а и точно то е, което ти наистина си видял. Но когато дойде в Джънкшън сити през лятото на петдесет и седма, косата й беше пепеляворуса, а единствените места, в които беше пухкава, бяха местата, където една жена просто трябва да бъде пухкава.

Тогава живеех в Провърбия и ходех в Баптистката църква. Не бях много религиозен, но там имаше няколко добре изглеждащи жени. Мамчето ти беше една от тях, Сара.

Наоми се разсмя както се смеят жените, когато чуят нещо, което не могат да повярват.

— Арделия веднага се хареса на местните хора. Сега, когато хората от онази църква заговорят за нея — ако въобще заговарят — обзалагам се, че казват неща като например: „Още отначало си знаех, че нещо не е наред с тази Лорц“ или „Никога не ми е харесвал погледът на тази жена“, но да ви кажа, тогава не беше така. Те се въртяха около нея — и жени, и мъже — като пчели около първите пролетни цветя. Тя получи работа като помощник на господин Лавин по-малко от месец, след като беше дошла в града, но още две седмици преди това вече учеше малките в неделното училище в Провърбия. Не ми се иска да мисля на какво ги е учила — човек може да заложи последния си долар, че не е било на химни или на Евангелието от Матея — но ги учеше. И всеки се кълнеше колко много я обичат малките. Те също се кълняха в това, но когато го казваха, в очите им се четеше… четеше се, че не са сигурни къде са, а дори и кои са. Е, тя ми хареса… и аз й харесах. Не бихте го допуснали от начина, по който изглеждам сега, но в онези дни бях доста симпатичен младеж. От работата на открито винаги бях загорял, имах мускули, косата ми беше почти изрусяла от слънцето, а коремът ми беше плосък като дъската ти за гладене, Сара. Арделия беше наела една селска къща на миля и половина от църквата — спретната къщичка, но имаше нужда от боядисване така, както човек има нужда от вода в пустинята. Затова след църква, на втората седмица, я забелязах — не ходя често на църква, а беше средата на август, и й предложих да боядисам къщата. Тя имаше най-големите очи, които сте виждали. Повечето хора биха казали, че са сиви, но когато погледне право в тебе, може да се закълнеш, че са сребърни. А този ден след църква тя погледна право в мен. Слагаше си някакъв парфюм, който дотогава не бях помирисвал и не съм помирисвал оттогава. Лавандула, ако не се лъжа. Не мога да го опиша, но знам, че винаги ми навяваше мисли за малки бели цветя, които цъфтят само след залез-слънце. И се влюбих. Моментално. Тя стоеше близо до мен — толкова близо, че телата ни почти се докосваха. Носеше една такава старомодна черна рокля — каквито носят старите дами, шапка с мрежеста воалетка, и държеше чантичката си пред себе си. Съвсем строго и прилично. Но очите й не бяха строги. О, не. Не бяха прилични. Изобщо не бяха.

„Надявам се, нямате намерение да поставяте върху новата ми къща реклами за белина и тютюн за дъвчене“ — казва тя.

„Не, госпожице — отвръщам й аз — мислех просто два пъти да я мина с проста бяла боя. Иначе не боядисвам къщи, но понеже сте нова в града, реших, че ще бъде по съседски…“

„Много мило“ — казва тя и ме докосва по рамото.

Дейв погледна виновно към Наоми.

— Мисля, че трябва да ти дам възможност да ни оставиш, ако искаш. Скоро ще започна да разказвам някои мръсни неща, Сара. Срам ме е, но искам да си разчистя сметките за отношенията си с нея.

Тя го потупа по старата, напукана ръка и каза тихо:

— Продължавай. Кажи всичко.

Той пое дълбоко въздух и продължи.

— Когато тя ме докосна, разбрах, че трябва да я спечеля или да умра. Това едничко докосване ме накара да се почувствам по-добре — и по-лудо, — отколкото докосването на която и да е жена през целия ми живот. Тя също разбра. Видях го в погледа й. Дяволит поглед. И малко нахален, но все пак нещо в него ме развълнува невероятно.

„Това би било по съседски, Дейв — казва тя, — а аз искам да бъда много добър съсед.“ — И така, аз я изпратих до вкъщи. Може да се каже, че всички други младежи, които стояха до вратата на църквата, останаха с пръст в уста и без съмнение, ме проклинаха. Не ме интересуваше изобщо, а, изглежда, и нея също. Излязохме на пътя „Труман“, който тогава още не беше павиран, макар че на всеки две или три седмици го поливаха, за да се слегне прахта. Когато стигнахме на средата, тя спря. Бяхме само двамата — на пътя „Труман“, точно по пладне на летния ден, имаше около милион акра царевица на Сам Ордей от едната страна и близо два милиона на Бил Хъмп от другата — израсли високо над главите ни и шумолящи така, както шумолят царевичните ниви дори и когато няма вятър. Дядо ми обичаше да казва, че това бил звукът, когато царевицата растяла. Не знам дали е истина, или не, но е зловещ звук. Повярвайте ми.

„Виж! — казва тя и посочва надясно. — Виждаш ли?“ — Погледнах, но не видях нищо — само царевица. Казах й.

„Ще ти покажа!“ — казва тя и изтичва в царевицата — както си е с неделна рокля и обувки с високи токове. Дори не си свали онази шапка с воалетката. Останах така няколко секунди малко слисан. После чух смеха й. Чух смеха й в царевицата. Затичах се след нея — донякъде, за да видя какво толкова има, но повече заради този смях. Много се бях наточил. Просто не е за разправяне.

Видях я да стои в реда, в който бях и аз, после прескочи в съседния със смях. Разсмях се и аз и я последвах, без да ме е грижа, че мачкам нивата на Сам Ордей. Нямаше да му стане нищо — при толкова много акри. Но когато прескочих и обрах с раменете си царевичната коса, а във връзката ми като още една игла се заби зелено листо, бързо спрях да се смея, защото нея я нямаше. После я чух от другата страна. Нямах представа как може да се е върнала там, без да я видя. Тръгнах обратно и я видях да тича в съседния ред. Около половин час си играхме на криеница и не успях да я хвана. Само ставах все по-ядосан и нетърпелив. Тъкмо когато мислех, че е на един ред пред мен и отивах там, я чувах на два реда зад мен. Понякога зървах част от крака й, а тя оставяше и следи в меката земя, но това не помагаше, защото следите, изглежда, бяха пръснати на всички страни. После точно когато започнах да побеснявам — бях се изпотил през хубавата си риза, връзката ми се беше развързала, а обувките ми се бяха напълнили с пръст, минах през един ред и видях, че шапката й виси на едно царевично стъбло, а воалетката се развява на лекия ветрец, който беше излязъл в царевицата.

„Ела да ме хванеш, Дейв!“ — вика тя. Хванах шапката й и се промуших наведен през следващия ред. Нямаше я — виждаше се само как царевицата се люлее на мястото, през което беше преминала — но там бяха и двете й обувки. На следващия ред намерих един от копринените й чорапи да виси върху едно стъбло. И все още чувах смеха й. Тя беше зад мен, а как беше отишла там, само Бог знае. Но това нямаше значение. Смъкнах връзката си и се втурнах след нея — отново и отново, обикалях като глупаво куче, което не се сеща да легне на земята в горещ ден. И ще ви кажа нещо — навсякъде, откъдето минах, изпочупвах царевицата. Оставях зад себе си цели пътеки измачкани и полегнали стъбла. Но тя не счупи нито едно. Когато минаваше, те само леко се разклащаха, като че ли това за нея не беше нищо повече от лек летен ветрец. Намерих роклята, комбинезона и корсета й. После намерих сутиена и пликчетата й. Вече не я чувах да се смее. Нямаше никакъв друг звук освен на царевицата. Стоях в един от редовете, пуфтях като пробит парен котел и притисках до гърдите си всичките й дрехи. Усещах в тях миризмата на парфюма й и това ме подлудяваше.

„Къде си?“ — извиках, но нямаше никакъв отговор. Е, най-накрая у мен изчезна и последната част от здравия разум… и, разбира се, тя искаше точно това. — „Къде си, по дяволите?“ — изкрещях аз, а дългата й бяла ръка се протегна между царевицата точно до мен и ме погали по врата. Направо ми изкара акъла.

„Чаках те — каза тя. — Защо се забави толкова? Не ме ли…“ — Хвана ме и ме потегли през царевицата, и я видях да стои там, с крака, забити в земята, без нито една драскотина, а очите й бяха със сребристия цвят на дъжд в мъглив ден.

[1] „Грандма“ Моузис (1860–1961) — американска художничка, известна с платната си от селския живот. ↑

[2] Джеймс Уистлър (1834–1903) — американски художник, близък до импресионизма. ↑

2.

Дейв отпи голяма глътка вода, затвори очи и продължи.

— Това, което правихме тогава в царевицата, не беше любов — за цялото време, което я познавах, никога не сме правили любов. Правихме нещо. Имах Арделия почти по всички начини, по които един мъж може да има една жена, а мисля, че я имах и по някои начини, за които бихте си помислили, че са невъзможни — не мога да си ги спомня всички, но помня тялото й — колко бяло беше, как изглеждаха краката й, как пръстите на краката й се прегъваха и като че ли опипваха растенията, които излизаха от земята; спомням си как прекарваше нокти напред-назад по кожата на врата и гърлото ми. Продължавахме да го правим — отново и отново. Не знам колко пъти, но знам, че не се изморявах. Когато започнахме, се чувствах толкова възбуден, че можех да изнасиля Статуята на свободата, а когато свършихме, се чувствах по същия начин. Не можех да й се наситя. Както при пиенето. Просто нямаше начин някога да й се наситя. И тя също го знаеше. Най-после все пак спряхме. Тя сложи ръце зад главата си, разкърши рамене в черната пръст, в която лежахме, погледна ме с онези нейни сребърни очи и каза: „Е, Дейв? Все още ли сме съседи?“ — Казах й, че искам да започнем отново, а тя рече да не бъда прекалено лаком. Опитах се все пак да легна върху нея, а тя ме отблъсна със същата лекота, с която майката отблъсква от себе си бебе, което не иска вече да кърми. Опитах отново и тя замахна към лицето ми с такава сила, че ме одра на две места. Тук най-сетне парата ми се свърши. Беше бърза като котка и двойно по-силна. Щом видя, че съм разбрал, че времето за игра е свършило, тя се облече и ме поведе извън царевицата. Тръгнах, кротък като агънце. Вървяхме бавно към къщата й. Никой не мина покрай нас и по-добре, че не мина. Целите ми дрехи бяха покрити с пръст и царевична коса, ризата ми се беше измъкнала от панталоните, връзката ми беше напъхана в задния джоб и се развяваше зад мен като опашка, а и усещах как всяко място, до което се търкаха дрехите ми, гореше. Тя обаче — тя изглеждаше гладка и студена като сода със сладолед в стъклена чаша. Нито косъм разрошен, нито прашинка по обувките й, нито влакънце от царевична коса по полата й. Стигнахме до къщата и докато аз я оглеждах и се опитвах да реша колко боя ще е необходима, тя ми донесе питие във висока чаша. В него имаше сламка и стрък от мента. Помислих, че е чай с лед, докато не отпих глътка. Беше чисто уиски.

„Господи“ — казвам почти задавен.

„Не искаш ли? — пита ме тя и се усмихва подигравателно, винаги се усмихваше така. — Може би предпочиташ кафе с лед.“

„О, искам“ — казвам аз. Но не беше само това. Имах нужда. Тогава се опитвах да не пия през деня, защото така правят само алкохолиците. Но с това беше свършено. Останалото време, през което я познавах, пиех почти през целия ден, всеки ден. За мен последните две години, през които Айк беше президент, представляваха едно постоянно пиянство. Докато боядисвах къщата й — и правех всичко, което ми разрешаваше да правя с нея, когато можех, — тя започна работа в библиотеката. Господин Лавин я нае, без да я познава и я направи отговорник на Детската библиотека. Ходех там при всеки удобен случай, а това беше много често, защото сам си бях началник. Когато господин Лавин ми направи забележка, че прекарвам много време там, аз обещах безплатно да боядисам цялата библиотека. Тогава ми позволи да ходя, колкото често поискам. Арделия ми каза, че така нещата ще се уредят, и беше права както обикновено. Нямам никакви свързани спомени за времето, което прекарвах под магията й — а точно това представлявах — очарован мъж, попаднал под магията на жена, която всъщност изобщо не беше жена. Това не беше пропадането на паметта, което понякога се случва на пияниците — беше желание да забравиш нещата, след като са отминали. Така че спомените ми са откъслечни, но са наредени в редица като онези острови в Тихия океан, Лапагоски ли бяха, не мога да се сетя. Спомням си как тя закачи плакат на Червената шапчица на вратата на детската стая близо месец преди смъртта на господин Лавин и си спомням как заведе едно момченце за ръка до плаката. „Виждаш ли това момиченце?“ — попита го Арделия. „Да“ — казва то. „Знаеш ли защо онова лошо нещо се готви да го изяде?“ — пита Арделия. „Не“ — отвръща детето, а очите му са големи, уплашени и пълни със сълзи. „Защото то е забравило да върне навреме книгите от библиотеката — казва тя. — Ти никога няма да правиш така, нали, Уили?“ „Не, никога“ — казва момченцето, а Арделия казва — „Внимавай.“ А после пак за ръка го заведе в детската зала за Часа на приказките. А детето — беше Уили Клемарт, дето после го убиха във Виетнам — погледна назад през рамо към мен, бях се качил върху скелето с четка в ръка, и аз видях очите му като заглавие във вестник. „Спасете ме от нея — казваха очите му. — Моля ви, господин Дънкан.“ Но как можех да го направя? Не можех да спася и себе си.

Дейв извади чиста, но смачкана голяма носна кърпа от дълбините на задния си джоб, изхрачи се и силно се изсекна в нея.

— Господин Лавин отначало мислеше, че Арделия е направо съвършена, но след известно време промени мнението си. Около седмица, преди той да умре, те се скараха ужасно за плаката с Червената шапчица. Той не му харесваше. Може би нямаше ясна представа какво става в Часа на приказките — скоро ще стигна до това, — но не беше съвсем сляп. Виждаше как децата гледат този плакат. Най-накрая й каза да го свали. Тогава започна кавгата. Не я чух цялата, защото бях върху скелето — високо над тях, — но чух достатъчно. Той каза нещо за това, че плакатът ужасява децата или може би, че ги тормозел, а тя му отвърна, че й помагал да овладее „буйния елемент“ у тях. Тя го наричаше средство за обучение — точно каквото е жилавата пръчка. Но той държеше на своето и най-накрая тя трябваше да го свали. Тази вечер, в къщата, тя приличаше на тигър в зоологическата градина, който цял ден е бил дразнен с пръчка от някое дете. Ходеше напред-назад на големи тегели с каменно лице и развяваща се коса. Аз бях в леглото, пиян до козирката. Но си спомням, че тя се обърна и очите й бяха преминали от сребърно в яркочервено, сякаш мозъкът й пламтеше, а устата й изглеждаше страшно, като че ли се опитваше да се откъсне от лицето. Изплаши ме почти до изтрезняване. Не бях виждал нищо подобно и никога не ми се искаше да го видя отново.

„Аз ще го оправя — каза тя. — Ще оправя този стар дебел сводник, Дейв. Почакай и ще видиш.“ Казах й да не прави глупости, да не се поддава на гнева си и много други щуротии, които едва ли можеха да й направят впечатление. Тя ме слуша известно време и после изтича през стаята… всъщност не знам как да го кажа… В един миг беше от другата страна на стаята, до вратата, а в следващия вече скачаше върху мен, а очите й бяха червени и блестящи, устата й се издаваше от лицето, сякаш искаше да ме целуне с такава сила, че изпъваше кожата си, за да го направи, и този път си помислих, че вместо да ме одраска, ще забие ноктите си в гърлото ми и ще ме обели до гръбначния стълб. Но не го направи. Доближи лицето си до моето и ме погледна. Не знам какво видя — сигурно колко съм уплашен, — но това сигурно я направи щастлива, защото тя отметна глава назад, така че косата й падна чак до бедрата ми, и се изсмя. „Стига си приказвал, проклет пияницо такъв — каза тя, — ами ми го напъхай. За какво друго ставаш?“ Така и направих. Защото да й го напъхвам — и да пия — беше вече всичко, за което ставах. Във всеки случай вече не рисувах картини — отнеха ми разрешителното, след като за трети път ме хванаха за проваляне на договори — беше през 1958 или в началото на 1959 — а и получавах лоши отзиви за някои от работите ми. Вече не ме беше грижа как ги правех, нали разбирате — всичко, което исках, беше тя. Започнаха да говорят, че Дейв Дънкан вече не е надежден… но причината да казват това не беше винаги в пиенето. Отношенията ни не станаха известни на околните. Тя внимаваше за това като дявол. Репутацията ми отиде на боклука, но тя не пострада почти никак от това. Мисля, че господин Лавин започна да подозира. Отначало той помисли, че аз просто й досаждам, а нея не я е грижа, защото знаеше какви очи блещех към нея от скелето си, но мисля, че накрая започна да ни подозира. Но после господин Лавин умря. Казаха, че било сърдечен удар, но аз знам какво беше. Бяхме в хамака на задната й веранда вечерта, след като това се беше случило, и онази вечер тя беше ненаситната. Изстиска ме до пълно изтощение. После легна до мен и ме погледна, доволна като котка, която се е наяла със сметана, а в очите й отново имаше онзи яркочервен блясък. Не говоря измислици — виждах отражението на този червен блясък върху кожата на ръката си. И го чувствах. Беше като огнище, което е било запалено и после загасено. „Казах ти, че ще го оправя, Дейв“ — каза тя изведнъж с оня гаден, дразнещ глас. Аз бях пиян и наполовина убит от изтощение и почти осъзнах какво ми казва. Чувствах се, сякаш заспивам в яма от подвижни пясъци. „Какво му направи?“ — попитах в полудрямка.

„Прегърнах го — каза тя. Аз имам специални прегръдки, Дейв — ти не познаваш специалните ми прегръдки и ако имаш късмет, никога няма да ги научиш. Хванах го в хранилището, обгърнах го с ръце и му показах как изглеждам наистина. Тогава той заплака. Толкова беше уплашен. Заплака със специални сълзи, а аз ги изпих с целувките си и след това той падна мъртъв в ръцете ми.“

„Специалните си сълзи“ — така ги нарече. И после лицето й… то се промени. Стана на вълни, сякаш беше под водата. И аз видях нещо…

Дейв спря, загледан в равнината, в елеватора за зърно, в нищото. Ръцете му стискаха парапета на верандата. После омекнаха, разхлабиха се и се отпуснаха.

— Не си спомням — каза той най-сетне. — Или може би не искам да си спомня. Освен едно: това нещо имаше червени очи без клепачи и около устата му имаше много отпусната плът, падаща на гънки и бръчки — но това не беше кожа. Тя изглеждаше… опасна. После тази плът около устата започна някак си да се движи и мисля, че закрещях. После то изчезна. Изчезна съвсем. И отново видях Арделия, която ме гледаше и се усмихваше като красива, любопитна котка.

„Не се тревожи — каза тя. — Няма нужда да виждаш, Дейви. Докато правиш това, което ти казвам, всичко е наред. Докато си един от Любимците на Бога. Докато се държиш прилично. Тази вечер съм много щастлива, защото онзи стар глупак най-сетне го няма. Градският съвет ще ме назначи на неговото място и аз ще подкарам нещата, както си знам.“

„Значи Бог да ни е на помощ“ — помислих си аз, но не го казах. И вие не бихте го казали, ако бяхте видели онова нещо с онези втренчени червени очи, свито до вас в един хамак далеч от хората, така че никой не би могъл да чуе крясъците ви, дори и ако крещите с пълна сила. Малко след това тя влезе в къщата и се върна с две от онези високи чаши, пълни с уиски, и много скоро аз отново бях на двайсет хиляди левги под водата, където нищо нямаше значение. Тя не отвори библиотеката цяла седмица… „от уважение към господин Лавин“, както беше казала, а когато отново отвори, Червената шапчица отново висеше на вратата на детската стая. След седмица или две тя ми каза, че искала да направя няколко нови плаката.

Той спря, после продължи с по-нисък и по-бавен глас.

— Има една част от мен, дори и сега, която иска да заглади всичко, да направи моята роля по-добра, отколкото беше. Бих искал да ви кажа, че съм се бил с нея, че съм спорил, че съм й казвал, че не искам да имам нищо общо с плашенето на децата… но не би било вярно. Направих точно това, каквото тя искаше от мен. Бог да ми е на помощ, направих го. Отчасти това стана, защото тя вече ме плашеше. Но най-вече — защото бях — все още бях луд по нея. А имаше и още нещо. Имаше една подла, гадна част от мен — едва ли я има у всеки, но сигурно я има у мнозина от нас, — която харесваше това, което смяташе да направи тя. Харесваше го. Сега вие се чудите какво направих и аз наистина не мога да ви кажа за всичко. Наистина не си спомням. Спомените ми за онези дни са толкова объркани — като счупени играчки, които изпращаш на Армията на спасението, само за да ги махнеш от тавана. Не съм убил никого. Това е единственото, в което съм сигурен. Тя искаше това от мен… и аз за малко щях да го направя, но накрая се отказах. Това е единствената причина, поради която бях в състояние да продължа да живея със себе си, защото накрая успях да се измъкна. Тя пазеше у себе си част от душата ми — може би най-добрата част, — но никога не я е пазила цялата.

Той погледна замислено Наоми и Сам. Сега изглеждаше по-спокоен, повече се владееше — може би дори беше в мир със себе си, помисли си Сам.

— Спомням си как влязох един ден през есента на 1959 — мисля, че беше 1959 — и тя ми каза, че иска да направя плакат за детската стая. Каза ми точно какво иска и аз се съгласих охотно. Не видях в това нищо лошо. Всъщност помислих си, че е дори забавно. Това, което искаше, разбирате ли, беше плакат на дете, размазано от валяк по средата на улицата. Под него трябваше да пише: „КОЙТО БЪРЗА, БАВНО СТИГА! ДРЪЖТЕ КНИГИТЕ У ВАС ДЪЛГО ВРЕМЕ!“ Помислих, че е просто шега — като онази, в която вълкът преследва заека, но го смачква товарен влак или нещо подобно. Така че се съгласих. Тя беше ужасно доволна. Влязох в кабинета й и нарисувах плаката. Не ми отне много време, защото беше просто карикатура. Въпреки всичко тя не го хареса. Веждите й се събраха и устата й почти изчезна. Бях нарисувал карикатура на момче с кръстчета вместо очи и за по-весело бях направил облаче с думи да излиза от устата на човека, който караше валяка: „Ако имате марка, може да го изпратите като картичка“, пишеше там. Тя дори не се усмихна. „Не, Дейви — казва, — ти не разбираш. Това няма да накара децата да връщат книгите си навреме. Това само ще ги накара да се смеят, а те и без това прекарват в смях твърде много време.“ — „Добре — казвам аз. — Мисля, че не съм разбрал какво искаш.“ Стояхме зад бюрото за връщане на книги, така че никой не ни виждаше от кръста надолу. Тя се пресегна и ме хвана за топките с ръка, погледна ме с големите си сребърни очи и каза: „Искам да го направиш реалистично.“ Минаха секунда или две, докато разбера какво иска да каже всъщност. Когато разбрах, не вярвах на ушите си. „Арделия — казвам, — ти не разбираш какво говориш. Ако детето наистина е прегазено от валяк…“ Тя стисна топките ми, така че да ме заболи, за да ми напомни колко й принадлежа, и каза: „Разбирам добре. Сега ти разбери мен. Не искам те да се смеят, Дейви — искам да плачат. Така че, моля те, върни се обратно вътре и този път го направи добре.“ Върнах се в кабинета й. Не знам какво смятах да правя, но умът ми бързо се подготви. На масата имаше празно парче картон и висока чаша уиски със сламка и стрък мента й бележка от Арделия, която гласеше:

„Д., този път използвай повече червено.“

Той погледна трезво към Сам и Наоми.

— Но тя не беше влизала вътре, разбирате ли? Изобщо не беше влизала.

3.

Наоми донесе на Дейв нова чаша вода и когато се връщаше, Сам забеляза, че лицето й е много бледо и ъглите на очите й изглеждат зачервени. Но тя седна много тихо и махна на Дейв да продължава.

— Аз направих любимото нещо на алкохолиците. — Изпих питието и направих това, което ми бяха казали. Връхлетя ме, както бихте казали, някаква полуда. Прекарах над бюрото два часа с една кутия водни бои, оплесках цялото й бюро с боя и вода, без да ме е грижа кое къде е попаднало. Това, което направих, беше нещо, което не искам да си спомням… но си го спомням. Беше момченце, разплескано върху улица „Рампол“, с отхвърчали обувки и глава, размазана като буца масло, разтопена на слънце. Човекът, който караше валяка, беше само силует, но се обръщаше назад и можеше да се види усмивката на лицето му. Той беше карал колата на плаката, който ти спомена, Сам — онзи, в който се казва децата да не се качват при непознати. Баща ми е оставил майка ми около година, след като съм се родил — просто я е зарязал и сега ми се струва, че той е бил човекът, когото съм се опитал да нарисувам на всички онези плакати. Наричах го „черния човек“ и мисля, че беше баща ми. Мисля, че Арделия по някакъв начин го бе извлякла от мен. А когато й показах втория плакат, тя много го хареса. Засмя му се. „Чудесен е, Дейв! — каза тя. — Ще вкара цяла планина от послушание в главите на уплашените сополанковци! Веднага ще го закача!“ Наистина го закачи — пред бюрото за връщане на книги в детската стая. И като го закачи, видях нещо, от което наистина кръвта ми застина. Аз познавах момченцето, което бях нарисувал, разбирате ли? Беше Уили Клемарт. Бях го нарисувал дори без да осъзная това, а изразът на смазаното му лице беше същият, който бях видял онзи ден, когато тя го беше хванала за ръка и го беше завела в детската стая.

Бях там, когато децата влязоха за Часа на приказките и видяха плаката за пръв път. Бяха уплашени. Очите им се разшириха, а едно момиченце се разплака. А на мен ми харесваше, че бяха уплашени. Помислих си: „Това наистина ще набие в главите им послушание. Това ще ги научи какво се случва, ако й противоречат, ако не правят това, което им казва.“ А част от мен си помисли: „Започваш да мислиш като нея, Дейв. Много скоро ще започнеш да бъдеш като нея и тогава ще си загубен. Ще си загубен завинаги.“ Но все пак продължих. Имах чувството, че имам билет само в едната посока и нямаше да се откажа, докато не пропътувам целия път до края на линията. Арделия беше наела някакви студенти от колежа, но винаги ги поставяше в залата за периодика, в справочната зала и на главното гише. Тя отговаряше за децата, само тя… те бяха най-лесни за сплашване, нали разбирате. А мисля, че бяха и най-добрите за сплашване — тя се хранеше с техния ужас. А аз направих още плакати. Не си ги спомням всички, но си спомням Библиотечния полицай. Той беше на много от тях. В един — наричаше се „БИБЛИОТЕЧНАТА ПОЛИЦИЯ СЪЩО ОТИВА НА ПОЧИВКА“ — той стоеше на брега на един поток и ловеше риба. Само че беше сложил за стръв на куката си момченцето, което децата наричат Глупчо. На друг плакат беше привързал Глупчо на носа на една ракета и дърпаше шалтера, който щеше да го изпрати в космоса. Този се наричаше „НАУЧЕТЕ ПОВЕЧЕ ЗА НАУКАТА И ТЕХНИКАТА В БИБЛИОТЕКАТА — БЪДЕТЕ ПОСЛУШНИ И ВРЪЩАЙТЕ КНИГИТЕ СИ НАВРЕМЕ“. Ние превърнахме детската зала в дом на ужасите за децата, които идваха там — каза Дейв. Говореше бавно и през сълзи. — Тя и аз. Наистина го направихме. Но знаете ли какво? Те винаги се връщаха. Винаги се връщаха за още. И никога, никога не разказваха. Тя се беше погрижила за това.

— А родителите? — възкликна Наоми внезапно и толкова рязко, че Сам подскочи. — Сигурно когато родителите са видели…

— Не! — каза й Дейв. — Родителите им никога не виждаха нищо. Единственият страшен плакат, който можеха да видят, беше този с Червената шапчица и вълка. Арделия го остави да виси през цялото време, но другите ги закачваше само през Часа на приказките — след училище, в четвъртък вечер и неделя сутрин. Тя не беше човешко същество, Сара. Трябва да го разбереш добре. Тя не беше човек. Тя знаеше кога идват възрастни и винаги, преди да дойдат, сваляше плакатите, които бях нарисувал, от стените и слагаше другите — нормалните плакати, в които пишеше неща като „ЧЕТЕТЕ КНИГИ ЗА ЗАБАВЛЕНИЕ“. Спомням си един случай, когато бях там за Часа на приказките — в онези дни, ако можех, никога не се отделях от нея, имах много време, което да прекарваме заедно, защото бях престанал да рисувам картини, всичките ми редовни занимания бяха пропаднали и живеех от малкото, което бях успял да спестя. Скоро парите ми щяха да свършат и трябваше да започна да продавам какво ли не — телевизора си, китарата си, колата си, накрая къщата си. Но това нямаше значение. Това, което имаше значение, беше, че прекарвах много време там и виждах какво ставаше. Малките придърпваха столовете си в кръг, в центъра на който седеше Арделия. Аз бях в дъното на стаята, седнал на едно от онези детски столчета. Най-често бях в старата си изцапана с боя престилка, пиян като каруцар, небръснат, вонящ на уиски. А тя четеше — четеше някоя от специалните си „приказки на Арделия“ — и после спираше и накланяше глава на една страна, като че ли слушаше. Децата започваха да се въртят и изглеждаха неспокойни. Изглеждаха и по още един начин — като че ли се събуждаха от дълбок сън, в който тя ги беше приспала.

„Ще си имаме гости — казваше тя и се усмихваше. — Не е ли хубаво, деца? Има ли Добри дечица доброволци, които да ми помогнат да се подготвим за нашите възрастни гости?“ Когато го казваше, всички вдигаха ръце, защото всички искаха да бъдат Добри дечица. Плакатите, които бях направил, им показваха какво се случваше на Лошите дечица, които не слушат. Дори и аз вдигах ръка, седнал пиян в дъното на стаята в мръсната си престилка, като най-старото, най-умореното дете на света. После те ставаха и някои от тях сваляха моите плакати, а други изваждаха нормалните плакати от най-долното чекмедже на бюрото. Разменяха им местата. После сядаха и тя сменяше ужасното нещо, което им беше разказвала, с някоя приказка от рода на „Принцесата и граховото зърно“ и, съвсем сигурно, след няколко минути някоя майка надникваше и виждаше как Добрите дечица слушат приятната госпожица, която им чете приказка, майките се усмихваха на своите деца и децата им се усмихваха в отговор, и нещата си продължаваха.

— Какво искаш да кажеш с това — „ужасното нещо, което им беше разказвала“? — попита Сам. Гласът му беше дрезгав и устата му беше пресъхнала. Той слушаше Дейв с нарастващо чувство на ужас и отвращение.

— Приказки — каза Дейв. — Но тя ги променяше в разкази на ужасите. Ще се изненадате колко малко беше достатъчно за повечето, за да се променят.

— Аз не бих се изненадала — каза мрачно Наоми. — Аз си спомням тези приказки.

— Сигурно — каза той, — но никога не си ги слушала, както ги разказваше Арделия. А децата ги харесваха — част от тях харесваха приказките, а всички харесваха нея, защото тя ги привличаше и ги очароваше по същия начин, както привличаше мен. Е, не точно, защото го нямаше сексуалния елемент — поне аз мисля така, — но тъмното у нея извикваше тъмното у тях. Разбирате ли ме?

И Сам, който помнеше зловещото си очарование от разказа за Синята брада и танцуващите метли във „Фантазия“, си помисли, че наистина разбира. Децата мразят тъмнината и се боят от нея… но тя ги привлича, нали? Тя ги зове,

(ела с мен, синко)

нали? Тя им пее,

(аз съм полицай)

нали?

Нали?

— Разбирам какво искаш да кажеш, Дейв — каза той.

Дейв кимна.

— Разбра ли вече, Сам? Кой е твоят Библиотечен полицай?

— Все още не разбирам — каза Сам, но си помисли, че част от него разбира. Беше като че ли умът му е пълен с дълбока, тъмна вода, а на дъното й има потопена лодка — но не каква да е лодка. Не — тази беше пиратска шхуна, пълна с плячка и трупове, а сега тя беше започнала да се размества в тинята, в която беше стояла потънала толкова дълго. Скоро, боеше се той, тази призрачна, светеща развалина отново ще излезе на повърхността с разрушените си мачти, обвити в черни водорасли, и с един скелет с усмивка за милион долара, който все още се блъска в гниещите останки на кормилото.

— Мисля, че може би разбираш — каза Дейв — или започваш да разбираш. И това скоро ще стане ясно, Сам. Повярвай ми.

— Аз все още не разбирам всичко за приказките — каза Наоми.

— Една от любимите й, Сара — а тя беше любима и на децата; ти трябва да ме разбереш и да повярваш — беше „Момиченцето и трите мечки“. Знаеш приказката, но не я знаеш по начина, по който я знаят някои хора в този град — хора, които сега са възрастни — банкери, адвокати и едри фермери с цели флотилии от трактори „Джон Диър“. Дълбоко в сърцата си, разбирате ли, те пазят варианта на Арделия Лорц. А може би някои от тях са разказали същите приказки на своите деца, без да знаят, че има и други начини за разказването им. Не ми се ще да мисля, че е така, но в сърцето си знам, че е. Във варианта на Арделия Момиченцето е Лошо детенце, което не слуша. То идва в къщата на трите мечки и нарочно я опустошава — съдира завесите на Мама мечка, събаря прането в калта, разкъсва всички списания и делови документи на Татко мечок и с помощта на един от ножовете на масата изрязва дупки в любимия му стол. После разкъсва всичките им книги. Мисля, че любимата част на Арделия беше, когато Момиченцето разваля книгите. И не изяжда кашата — о, не! Когато Арделия разказваше приказката — не. Във варианта, в който я разказваше Арделия, Момиченцето взима отрова за плъхове от един висок рафт и я изсипва като пудра захар върху кашата. То изобщо не знае кой живее в къщата, но въпреки това иска да убие всички, защото е Лошо детенце.

— Това е ужасно — възкликна Наоми. Беше загубила самообладание — наистина го беше загубила — за пръв път. Ръцете й бяха върху устата, а широко отворените й очи бяха вторачени в Дейв.

— Да. Беше ужасно. Но това не беше всичко. Момиченцето било толкова уморено от опустошаването на къщата, нали разбирате, че когато се качило по стълбите, за да изпокъса спалните им, заспало в леглото на Малкото мече. И когато трите мечки се върнали в къщи и го видели, те се нахвърлили върху него — точно така обичаше да го разказва Арделия — те се нахвърлили върху него и изяли живо това Лошо детенце. Те го изяли, като започнали от краката, а то пищяло и се дърпало. Цялото, освен главата. Оставили му главата, защото знаели какво било направило то с кашата им. Били подушили отровата. „Те можели да правят това, деца, защото били мечки“ — обичаше да казва Арделия, а всички деца — Добрите дечица на Арделия — кимаха, защото виждаха какво може да стане. „Те свалили главата на Момиченцето долу в кухнята, сварили я и изяли мозъка й за закуска. Всички били съгласни, че е много вкусен… и после заживели щастливо.“

4.

На верандата настана пълна почти мъртвешка тишина. Дейв посегна към чашата с вода и треперещите му пръсти почти я събориха от парапета. В последния момент успя да я задържи, хвана я с две ръце и отпи голяма глътка. После я остави и каза на Сам:

— Изненадан ли си, че пиенето ми беше станало малко неуправляемо?

Сам поклати глава. Дейв погледна Наоми:

— Разбираш ли сега защо никога не съм бил в състояние да разкажа тази история? Защо съм я затворил в онази стая?

— Да — каза тя с треперещ, въздишащ глас, който не беше по-силен от шепот. — И мисля, че разбирам и защо децата никога не са разказвали. Някои неща са просто прекалено… прекалено чудовищни.

— За нас, може би — каза Дейв. — А за децата? Не знам, Сара. Едва ли децата толкова добре познават чудовищата от пръв поглед. Родителите им им казват как да разпознават чудовищата. А тя имаше и нещо друго зад себе си. Помните ли, че ви казах как когато казваше на децата, че идва родител, те гледаха като че ли се събуждат от дълбок сън? Те спяха по някакъв странен начин. Това не беше хипноза — поне аз мисля, че не беше, — но беше подобно на хипноза. И когато са си отивали вкъщи, не са помнели, поне в най-горната част на съзнанието си, за приказките и плакатите. Дълбоко подсъзнателно обаче, мисля, че са помнели много… точно както подсъзнателно Сам знае кой е неговият Библиотечен полицай. Мисля, че днес те все още помнят — банкерите, адвокатите и едрите фермери, които някога бяха Добрите дечица на Арделия. Все още ги виждам — облечени с престилки и къси панталонки, седнали на онези малки столчета, загледани с големите си кръгли като тави очи в Арделия, която седи в центъра на кръга. И мисля, че когато се стъмни и започнат бурите или когато заспиват и започнат кошмарите, те отново стават деца. Мисля, че вратите се отварят и те виждат как Трите мечки — Трите мечки на Арделия — изяждат мозъка от главата на Момиченцето с дървените си лъжици за каша, а Малкото мече носи скалпа на Момиченцето върху главата си като дълга златиста перука. Мисля, че се събуждат, плувнали в пот, разстроени и уплашени. Мисля, че тя остави това на този град. Мисля, че му остави наследство от тайни кошмари. Но все още не съм стигнал до най-лошото. Онези приказки, нали разбирате — е, понякога и плакатите, но най-вече приказките — изплашваха някое от децата до плач или пък те започваха да припадат, или нещо подобно. А когато това се случваше, тя казваше на останалите: „Отпуснете глави и починете, докато заведа Били… или Сандра… или Томи… в тоалетната и той се почувства по-добре.“ В същия миг всички отпускаха глави. Бяха като мъртви. Първия път, когато видях как се случва това, изчаках около две минути, след като беше завела някакво момиченце извън стаята, а после станах и отидох до кръга. Първо отидох до Уили Клемарт.

„Уили — пошепнах и го побутнах по рамото. — Добре ли си, Уили?“ Той не се помръдваше, така че го побутнах по-силно и отново го извиках по име. Все още не се помръдваше. Чувах го как диша — малко сополиво и хъркащо — както повечето време правят децата, които винаги имат някакви настинки — но все пак беше като умрял. Клепачите му бяха леко отворени, но виждах само бялото на очите му, а от долната устна беше провиснала дълга лига. Уплаших се и отидох до три или четири от другите, но нито едно от тях нито вдигна очи, нито издаде звук.

— Казваш, че тя ги е омагьосала, така ли? — попита Сам. — Че са били като Снежанка, след като е отхапала от отровната ябълка?

— Да — съгласи се Дейв. — Точно така изглеждаха. Аз също бях в това състояние, но по различен начин. После точно когато понечих да хвана Уили Клемарт и да го разтърся здравата, чух, че тя се връща от тоалетната. Изтичах до мястото си, за да не ме хване. Защото бях повече уплашен какво може да направи с мене, отколкото от всичко, което беше направила с тях. Тя влезе и онова момиченце, което беше сиво като мръсен чаршаф и наполовина в безсъзнание, когато Арделия го беше извела, изглеждаше, сякаш някой го беше напълнил с най-добрия тонизатор за нерви на света. Беше съвсем будно, с рози върху бузите и искрящ поглед. Арделия я потупа отзад и тя се затича към мястото си. После Арделия плесна с ръце и каза: „Всички Добри дечица — вдигнете глави! Соня се чувства много по-добре и иска да довършим приказката, нали, Соня?“. „Да, госпожице“ — изпищя Соня, преизпълнена с готовност. И главите на всички се вдигнаха. Никога не бихте казали, че преди две секунди стаята сякаш е била пълна с мъртви деца. На третия или четвъртия път, когато това се случи, аз я изчаках да излезе и я последвах. Знаех, че ги плаши с цел, нали разбирате, и смятах, че има причина за това. Самият аз бях изплашен до смърт, но исках да разбера каква е тя. Този път беше завела в тоалетната Уили Клемарт. Той беше получил истеричен пристъп по време на „Хензел и Гретел“ във варианта на Арделия. Отворих вратата съвсем леко и тихо и видях Арделия да коленичи пред Уили до мивката. Той беше спрял да плаче, но освен това не можех да видя нищо. Тя беше с гръб към мен, нали разбирате, а Уили беше толкова нисък, че тя, дори и на колене, го скриваше от погледа ми. Виждах, че ръцете му бяха върху жакета, с който беше облечена, и виждах единия ръкав на червения му пуловер, но това беше всичко. После чух нещо — глух звук на смукане — като звук от сламка, когато сте изпили почти целия млечен шейк от чашата си. Смятах, че тя го… разбирате ли, изнасилва, и така си беше, но не по начина, по който мислех. Влязох малко по-навътре и мръднах вдясно, ходех на пръсти. Очаквах, че въпреки това тя ще ме чуе — нали ушите й бяха като радарни чинии, и очаквах да се обърне и да ме прободе с онези нейни червени очи. Но не можех да се спра. Трябваше да видя. И малко по малко, като се премествах надясно, започнах да виждам. Започнах да виждам лицето на Уили през рамото й, постепенно, като луна, която се показва иззад облак. Отначало всичко, което виждах от нея, беше русата й коса — голяма маса от къдри и къдрички — но после започнах да виждам и нейното лице. И видях какво прави. Всичката ми сила изтече от краката като вода от тръба. Нямаше начин да ме видят, освен ако се протегнех и започнех да удрям по една от тръбите над мен. Очите им бяха затворени, но не това беше причината. Те бяха погълнати от това, което правеха, нали разбирате, и бяха потънали в едно и също място, защото бяха свързани един с друг.

Лицето на Арделия вече не беше лице на човек. Беше се разтекло като сироп и беше придобило онази форма на фуния, в която носът й ставаше плосък, а очите й се дръпваха настрани като очи на китаец. Беше заприличала на някакво насекомо… муха или може би пчела. Устата й отново я нямаше — беше се превърнала в онова нещо, което бях започнал да виждам, когато тя уби господин Лавин — през нощта, когато лежахме в хамака. Беше се превърнала в тясната част на фунията. Върху нея се виждаха странни червени ивици и отначало помислих, че това е кръв или може би вени под кожата й, но после разбрах, че е червило. Тя вече нямаше устни, но червената боя показваше къде са били устните й преди. С помощта на това смучещо нещо тя пиеше от очите на Уили.

Сам погледна Дейв като ударен от гръм. За момент се почуди дали този човек не е загубил разсъдъка си. Не ставаше дума за призраци — това беше нещо друго. Нямаше ни най-малка представа какво беше това. И все пак върху лицето на Дейв бяха изписани искреност и честност. „Дори и да лъже, той не го съзнава“ — помисли си Сам.

— Дейв, да не би да искаш да кажеш, че Арделия е пила сълзите му? — попита колебливо Наоми.

— Да… и не. Това, което пиеше, бяха специалните му сълзи. Нейното лице се беше изпънало силно напред, тупкаше като сърце, а чертите й бяха размазани. Приличаше на лице, което си нарисувал върху найлонова торбичка, за да направиш карнавална маска. Това, което излизаше от ъглите на очите на Уили, беше гумено и розово — като кървав сопол или парчета плът, които почти са се втечнили. Тя го смучеше, сърбаше го. Това, което пиеше, беше страхът му. Тя по някакъв начин го беше направила истински и толкова голям, че трябваше или да излезе навън в онези ужасни сълзи, или да го убие.

— Искаш да кажеш, че Арделия е била някакъв вид вампир, нали? — попита Сам.

Дейв изглеждаше облекчен.

— Да. Вярно е. Когато си мисля за този ден — когато се осмелявам да помисля за него — смятам, че тя беше точно това. Всички тези стари истории за вампири, които забиват зъби в гърлото на човек и изпиват кръвта му, не са верни. Почти верни са, но мисля, че в тези работи „почти“ не е достатъчно. Те пият, но не от врата — те пълнеят и стават здрави от това, което взимат от жертвите си, но не взимат кръвта им. Може би това, което взимат, е по-червено и по-кърваво, когато жертвите им са възрастни. Може би тя го е взела от господин Лавин. Мисля, че го е направила. Но това не е кръв. То е страх.

5.

— Не знам колко дълго стоях там и я гледах, но не може да е било твърде дълго — тя никога не излизаше за повече от пет минути. След известно време това, което излизаше от ъглите на очите на Уили, започна да става все по-бледо и по-бледо и все повече намаляваше. Виждах как… разбирате ли… това нейно нещо…

— Смукало — каза тихо Наоми. — Мисля, че трябва да е било смукало.

— Така ли? Добре. Виждах как това смукало се разтяга все повече и повече, за да не изпусне нищо, за да погълне и последната капчица и разбрах, че тя почти е свършила. И когато свърши, те ще се събудят и тя ще ме види. А когато ме види, помислих си, сигурно ще ме убие.

Започнах да отстъпвам — бавно, стъпка по стъпка. Не вярвах, че ще успея, но най-сетне задникът ми опря вратата на тоалетната. Почти изкрещях, защото си помислих, че по някакъв начин тя се е оказала зад мен. Бях сигурен в това, въпреки че я виждах пред мен, застанала на колене.

Затиснах устата си с ръка, за да сподавя крясъка, и излязох през вратата. Останах така, докато тя се затвори на пневматичните си панти. Струваше ми се като цяла вечност. Когато се затвори, тръгнах към главния вход. Бях наполовина полудял — всичко, което исках да направя, беше да изляза оттук и никога да не се връщам. Исках да избягам завинаги.

Слязох във фоайето, където тя беше сложила онази табела, която си видял, Сам — онази, на която пише само: „ТИШИНА!“ — и тогава се опомних. Ако тя беше върнала Уили в детската стая и беше видяла, че ме няма, щеше да разбере, че аз съм видял. Щеше да ме преследва и щеше да ме хване. Дори не мисля, че щеше да й бъде трудно. Спомнях си за онзи ден в царевицата и за това как беше правила безкрайни кръгове около мен, а не бях я видял дори да се изпоти.

И така, все пак се обърнах и се върнах на мястото си в детската стая. Това беше най-трудното нещо, което съм правил през целия си живот, но по някакъв начин успях да го направя. Не минаха и две секунди, откакто бях седнал, когато ги чух, че идват. И, разбира се, Уили беше много щастлив, усмихнат и в добро здраве, също както и тя. Арделия изглеждаше готова да изкара три рунда с Роки Марчиано и здравата да го натупа.

„Всички Добри дечица — вдигнете глави! Уили се чувства много по-добре и иска да довършим приказката, нали, Уили?“

„Да, госпожице“ — каза Уили. Тя го целуна и той изтича на мястото си. Приказката продължи. Аз седях и слушах. А когато този Час на приказките свърши, започнах да пия. И оттогава чак до края всъщност никога не съм спирал.

6.

— Как всъщност свърши всичко? — попита Сам. — Какво знаеш за това?

— Не толкова много, колкото щях да знам, ако не бях толкова мъртвопиян през цялото време, но повече, отколкото бих искал да знам. А последната част — дори не съм сигурен колко дълго продължи. Сигурно около четири месеца, но може да са били шест или дори осем. Тогава вече много не обръщах внимание на годишните времена. Когато пияница като мене започне наистина да пропада, Сам, единственото време, което забелязва, е съдържанието на бутилката. Все пак знам две неща и те са наистина двете единствени неща, които имат значение. Някой наистина я подозираше това беше първото нещо. И за нея беше време да заспи отново. Да се промени. Това беше второто. Спомням си една нощ в нейната къща — тя никога не идваше в моята — нито веднъж — тя ми каза: „Ставам сънлива, Дейв. През цялото време ми се спи. Скоро ще дойде време за дълга почивка. Когато това време дойде, искам да заспиш с мен. Знаеш ли, аз те обикнах, нали разбираш.“ Аз, разбира се, бях пиян, но все пак това, което ми каза, ме смрази. Мислех, че знам за какво говори, но когато я попитах, тя само се изсмя. „Не, не това — каза тя и ми хвърли презрителен и удивен поглед. — Говоря за сън, а не за смърт. Но ще трябва да се храниш с мен.“ От това веднага изтрезнях. Тя не знаеше, че знам за какво говори, но аз знаех. Бях видял. След това тя започна да ми задава въпроси за децата. Кои не харесвам, за кои мисля, че са неискрени, кои са прекалено шумни, кои са най-досадни. „Това са Лоши дечица и те не заслужават да живеят казваше тя. — Те са груби, развалят всичко, връщат книгите си, надраскани с молив и с откъснати страници. Кои от тях ти мислиш, че заслужават да умрат, Дейви?“ Тогава разбрах, че трябва да избягам от нея и ако единственият начин за това беше да се самоубия, трябваше да го направя. Нещо ставаше с нея, нали разбирате. Косата й потъмняваше, а кожата й, която винаги беше била съвършена, започваше да се покрива с петънца. А имаше и нещо друго — виждах онова нещо, в което се превръщаше устата й — през цялото време — точно под повърхността на кожата й. Но то започваше да изглежда набръчкано и увиснало и по него имаше нишки, подобни на паяжина. Една нощ, когато бяхме в леглото, тя видя как разглеждам косата й и каза: „Ти виждаш промяната в мен, нали, Дейви? — Погали ме по лицето. — Всичко е наред, това е съвсем естествено. Винаги става така, когато се подготвям да заспя отново. Ще трябва да го направя скоро и ако искаш да дойдеш с мен, трябва скоро да вземеш едно от онези деца. Или две. Или три. Колкото повече, толкова по-добре! — Тя се засмя по своя луд начин и когато ме погледна отново, очите й пак бяха станали червени. — Във всеки случай не искам да те изоставям. Освен всичко друго, това няма да е безопасно. Знаеш го, нали?“ Казах, че знам.

„Значи, ако не искаш да умреш, Дейви, това трябва да стане скоро. Много скоро. И ако си решил да не умираш, трябва да ми го кажеш сега. Можем да завършим всичко приятно и безболезнено тази вечер.“ Тя се наведе към мен и усетих дъха й. Миришеше на развалена кучешка храна и не можех да повярвам, че някога съм целувал тази уста и съм мирисал това, което излиза от нея — било трезв, било пиян. Но имаше една част от мен — някаква малка част, — която все още искаше да живее, и й казах, че наистина искам да тръгна с нея, но ми трябва малко време да се подготвя. Да се подготвя в мислите си.

„Искаш да кажеш да пиеш — каза тя. — Би трябвало да коленичиш и да благодариш на мизерните си, нещастни звезди за мен, Дейв Дънкан. Ако не съм аз, до една година, или дори по-малко, ще бъдеш мъртъв в някоя канавка. С мен можеш да живееш почти вечно.“ Устата й се разтегли само за секунда, разтегли се, докато докосна бузата ми. И по някакъв начин аз успях да не изкрещя.

Дейв ги погледна с дълбоки, призрачни очи. После се усмихна. Сам никога нямаше да забрави тази свръхестествена усмивка — тя завинаги щеше да го посещава в сънищата му.

— Но това беше тогава — каза той. — Оттогава насам някъде дълбоко вътре в мен аз не преставам да крещя.

7.

— Искам да ви кажа, че в края на краищата разчупих хватката, с която ме държеше. Беше просто щастливо стечение на обстоятелствата — или както биха казали суеверните хора — висша воля. Трябва да разбирате, че през 1960 аз бях изцяло откъснат от останалата част на града. Нали помниш, Сам, казах ти, че навремето бях член на „Ротари клуб“? Е, през февруари 1960 те биха ме наели само да им чистя тоалетната. От гледна точка на Джънкшън сити аз бях само едно Лошо детенце, което водеше живот на скитник. Хора, които бях познавал цял живот, минаваха на другата страна на улицата, когато виждаха, че идвам. Преди телосложението ми беше като на бронзов орел, но пиенето ме разяждаше, а това, което пиенето не успяваше да вземе, го взимаше Арделия Лорц. Неведнъж се питах дали ще ме превърне в това, което й трябваше, но тя не го направи. Може би в моето състояние не й вършех работа… но едва ли това е била причината. Мисля, че не ме обичаше — мисля, че не можеше да обича никого — но мисля, че беше самотна. Мисля, че беше живяла — ако това, което правеше, можеше да се нарече живот — много дълго и че беше имала…

Дейв прекъсна. Свитите му пръсти неспокойно барабанеха върху коленете ми и очите му, сякаш за успокоение потърсиха елеватора на хоризонта.

— … компаньони е думата, която най-добре приляга. Мисля, че беше имала компаньони за този свой дълъг живот, но мисля, че преди да дойде в Джънкшън сити, дълго време не беше имала. Не ме питайте какво ми е казала, за да ме накара да изпитвам това, защото не си спомням. То е изгубено, както почти всичко останало. Но съм съвсем сигурен, че е истина. И беше използвала мен за тази работа. Съвсем сигурен съм, че щеше и да ме вземе със себе си, ако не я бяха разкрили.

— Кой я разкри, Дейв? — попита Наоми и се наведе напред. — Кой?

— Заместник-шерифът Джон Пауър. По онова време областен шериф беше Норман Биймън, а Норм е най-добрият аргумент за това, че шерифите трябва да се назначават, а не да се избират. Гласоподавателите го избраха на този пост, когато той се върна в Джънкшън сити през 1945 с цял куфар медали, които беше заслужил по време на настъплението на армията на Патън в Германия. Беше голям куражлия и никой не му го отрича, но като областен шериф не струваше и пукната пара. Това, което притежаваше, беше най-широката, най-бялата усмивка, която сте виждали, и огромен товар с глупости. И, разбира се, беше републиканец. А това винаги е било най-важното нещо за областта. Мисля, че Норм все още щяхме да го избираме, ако не падна мъртъв от мозъчен удар в бръснарницата на Хюги през лятото на 1963. Спомням си това доста точно — тогава Арделия от известно време вече я нямаше, а аз бях започнал малко да идвам на себе си. За успеха на Норм имаше две тайни — освен широката му усмивка и глупавите приказки, искам да кажа. Първо, беше честен. Доколкото знам, никога не беше взел и стотинка подкуп. Второ, винаги гледаше да има поне един заместник-шериф, който да мисли бързо и да не се стреми да заеме мястото му. Винаги беше откровен с тези хора — когато някой от тях решеше да напусне, винаги получаваше отлични препоръки. Норм сам се грижеше за това. Да ви кажа, ако се замисли човек, ще излезе, че по целия Среден запад има пръснати шест или осем началници на градската полиция и полковници от щатската полиция, които са прекарали две или три години тук, в Джънкшън сити, в изриване на тор вместо Норм Биймън. Но между тях не е Джон Пауър. Той е мъртъв. Ако погледнете в некролога му, там пише, че е умрял от инфаркт, въпреки че нямаше и трийсет години и нямаше никой от лошите навици, които понякога карат машинките на хората да спират рано. Аз знам истината — не инфаркт уби Джон, както и не инфаркт уби Лавин. Тя ги уби.

— Откъде знаеш това, Дейв? — попита Сам.

— Знам, защото в този последен ден в библиотеката трябваше да бъдат убити три деца.

Гласът на Дейв все още беше спокоен, но Сам чуваше как под повърхността като електрически заряд с ниско напрежение тече ужасът, с който този човек беше живял толкова дълго. Ако дори половината от това, което Дейв им беше разказал този следобед, беше истина, то той беше преживял последните трийсет години с ужаси, които бяха просто невъобразими. Не беше чудно, че бутилката му беше помагала да държи на разстояние най-лошите от тях.

— Две наистина умряха — Патси Харигън и Том Гибсън. Третото трябваше да бъде цената, която аз трябваше да платя, за да участвам в цирка, който се командваше от Арделия. Това трето дете беше детето, което Арделия наистина искаше, защото тъкмо то беше обърнало прожектора към нея точно тогава, когато тя най-много имаше нужда да работи в тъмнина. Това трето дете трябваше да е мое, защото на него не му разрешаваха вече да идва в библиотеката и Арделия не беше сигурна, че ще може да се доближи до него. Това трето Лошо детенце беше Танси Пауър — дъщерята на заместник-шерифа Пауър.

— Не говориш за Танси Райън, нали? — попита Наоми. Гласът й почти умоляваше.

— Точно за нея говоря. Танси Райън от пощата, Танси Райън, която идва на нашите събрания, Танси Райън, която едно време беше Танси Пауър. Много от децата, които преди идваха в Часовете за приказки на Арделия, сега са в АА по нашите места, Сара — разбирай го, както искаш. През лятото на 1960 аз бях много близо до убийство на Танси Пауър… но това не е най-лошото. Де да беше.

8.

Наоми се извини за малко и когато минаха няколко минути, Сам стана и отиде да я търси.

— Остави я — каза Дейв. — Тя е чудесна жена, Сам, но има нужда от малко време да се възстанови. И ти щеше да имаш нужда, ако беше разбрал, че един от членовете на най-важната група в живота ти е бил близо до убийство на най-близкия ти приятел. Остави я да свикне с това. Тя ще се върне — Сара е силна.

След няколко минути тя наистина се върна. Беше измила лицето си — косата на слепоочията й беше все още мокра и залепнала — и носеше поднос с три чаши чай с лед.

— Е, стигнахме най-сетне до трудната част, нали, мили мои? — каза Дейв.

Наоми направи върховно усилие да отвърне на усмивката му.

— Крайно време беше. Просто не можеш да го задържаш повече.

Сам помисли, че усилието, което правеше тя, беше не само върховно — то беше благородно. И все пак, докато стоеше, ледът в чашите говореше вместо нея с кратки, накъсани фрази. Сам отново стана и взе подноса от неспокойните й ръце. Тя го погледна с благодарност.

— Свършвай, Дейв — каза тя и седна. — Разкажи го докрай.

9.

— Много от това, което остава, са нещата, които тя ми каза — започна отново Дейв, — защото аз вече непосредствено виждах всичко, което ставаше. Някъде към края на 1959 Арделия ми каза вече да не идвам в Обществената библиотека. Каза, че ако ме види там, ще ме изхвърли, а ако се въртя наоколо, ще изпрати полицаите да ме хванат. Каза, че видът ми е много опърпан и ако ме видят там, ще започнат приказки.

„Приказки за нас двамата? — попитах аз. — Арделия, кой ще повярва?“

„Никой — каза тя. — Не приказките за нас двамата ме засягат, идиот такъв.“

„Тогава какво те засяга?“

„Приказките за теб и децата“ — каза тя. — Мисля, че тогава за пръв път наистина осъзнах колко ниско съм паднал. Ти си ме виждала в това състояние в годините, след като започнахме заедно да ходим на събранията на АА, Сара, но толкова ниско не си ме виждала никога. И се радвам за това.

— Оставаше само къщата й. Там беше единственото място, където ми се позволяваше да я виждам, а единственото време, когато ми се позволяваше да идвам, беше много след като се стъмни. Каза ми, след като стигна фермата на Ордей, да не вървя по пътя. После трябваше да вървя през нивите. Каза ми, че ако се опитам да я измамя, ще разбере, и аз й повярвах — когато сребърните й очи станеха червени, Арделия виждаше всичко. Обикновено идвах някъде между единайсет и един след полунощ в зависимост от това, колко имах за пиене, и обикновено бях почти напълно гипсиран. Не мога да ви разкажа много за тези месеци, но мога да ви разкажа, че през 1959 и 1960 в щата Айова зимата беше ужасно студена. Имаше много нощи, в които според мен трезвен човек щеше да умре от замръзване сред царевичните ниви. Но през нощта, за която искам да ви разкажа, нямаше никакъв проблем — трябва да е било юли 1960 и беше горещо като в ада. Помня как изглеждаше луната онази нощ — размита и червена, надвиснала над нивите. Сигурно всяко куче в областта е вило на тази луна. Да отида през онази нощ в къщата на Арделия, за мен беше, като да се движа по ръба на циклон. В онази седмица — а мисля и през целия месец — тя беше вяла и сънлива, но не и през онази нощ. В онази нощ тя беше напълно будна и бясна. Не я бях виждал такава от нощта, когато господин Лавин й беше казал да махне плаката с Червената шапчица, защото плашел децата. Отначало тя даже не разбра, че съм там. Ходеше напред-назад по стълбите, гола, както я е майка родила — ако въобще някой я беше родил — с наведена глава и ръце, свити в юмруци. Беше бясна като ранен звяр. Когато беше вкъщи, тя обикновено сресваше косата си на плитка, навита върху главата й като на стара мома, но когато аз влязох през кухненската врата, тя беше разпусната и понеже Арделия ходеше много бързо, се развяваше след нея. Чух как издава леко пращене, като че ли беше заредена с електричество. Очите й бяха кървавочервени и светеха като онези железопътни лампи, които поставяха едно време, когато някъде линията е прекъсната, и като че ли щяха да изскокнат от орбитите. Тялото й лъщеше от пот и дори и в моето състояние усещах миризмата й — вонеше като разгонен рис. Спомням си, че видях големи, лъщящи капки да се търкалят по гърдите и корема й. Устните и бедрата й блестяха. Беше една от онези спокойни, задушни нощи, които понякога се случват тук през лятото — въздухът ухае на зелено и те притиска в гърдите като купчина старо желязо, и сякаш заедно с него вдишваш царевична коса. В нощ като тази ти се иска да загърми и да засвятка, а после да се излее пороен дъжд, но това не става. Желаеш поне да задуха вятър и не само защото би те охладил, но и защото би направил звука на царевицата по-поносим… звука от израстването на царевицата от земята навсякъде около теб, който прилича на артрит на старец, който сутрин се опитва да стане от леглото, без да събуди жена си. После забелязах, че този път тя е уплашена до смърт — някой наистина беше вселил Божия страх в нея. А промяната й се ускоряваше. Каквото и да беше това, което се случваше с нея, то беше превключило на по-висока скорост. Тя не изглеждаше по-стара в пълния смисъл — изглеждаше сякаш присъства по-малко. Косата й беше започнала да изтънява като бебешка коса. През нея се виждаше черепът й. А кожата й сякаш започваше да пуска своя собствена кожа — тази фина, мъглява паяжина по бузите й, около ноздрите й, в ъглите на очите й, между пръстите й. Навсякъде, където по кожата й имаше гънка, това се виждаше най-добре. Докато вървеше, то леко трептеше. Искате ли да чуете нещо налудничаво? Сега, когато областният панаир идва в града, не мога да се приближа до щандовете за захарен памук. Знаете ли машината, с която го правят? Прилича на курабийка и се върти безкрай, а човекът поставя в нея хартиена фуния и изсипва розова захар. Така беше започнала да изглежда кожата на Арделия — като онези фини нишки от въртяща се захар. Мисля, че сега знам какво съм видял тогава. Тя правеше това, което правят гъсениците, когато се подготвят за сън. Навиваше около себе си какавида. Останах известно време на вратата и я гледах как върви назад-напред. Тя дълго не ме забелязваше. Беше твърде заета да се върти в леглото от коприва, в което беше паднала. На два пъти удряше с юмрук стената и я пробиваше докрай — тапети, мазилка и дъски. Звукът беше като чупене на кости, но като че ли въобще не я заболяваше и нямаше никаква кръв. Всеки път тя изкрещяваше, но не от болка. Това, което чувах, беше звук, издаван от ядосана котка… но, както казах, под този гняв не се криеше страх. А това, което крещеше, беше името на помощник-шерифа.

„Джон Пауър! — изкрещяваше и — бам! Юмрукът й преминаваше през стената. — Проклет да си, Джон Пауър! Ще те науча да не се бъркаш в моите работи! Искаш ли да ме видиш? Чудесно! Но аз ще те науча как да го направиш! Ще те науча, малкото ми момченце!“ После продължаваше да ходи — толкова бързо, че почти тичаше, а босите й крака стъпваха с такава сила, че цялата къща се тресеше. Ходеше и си говореше нещо. После устната й се извиваше, очите й светваха — по-червени от всякога — и бам! юмрукът й потъваше в стената и от дупката излизаше прах от мазилка. „Джон Пауър, да не си посмял! — изръмжаваше тя. — Да не си посмял да ми противоречиш!“ Но трябваше само да я погледнете в лицето, за да разберете, че той беше посмял. И ако познавахте заместник-шерифа, щяхте да знаете, че тя има право да се тревожи. Той беше умен и не го беше страх от нищо. Беше добър като заместник-шериф и лош, когато му противоречат. При четвъртата или петата обиколка на къщата тя мина по коридора пред кухнята и изведнъж ме видя. Очите й блеснаха срещу моите, а устата й започна да се разтяга в онази форма на рог — само че сега цялата беше покрита с тънката като дим паяжина — а аз помислих, че съм мъртъв. Ако не можеше да хване Джон Пауър, щеше да се задоволи с мен. Тръгна към мен и аз се свлякох по кухненската врата в нещо като локва. Арделия видя това и спря. Червената светлина изчезна от очите й. Тя се промени за едно мигване на окото. Гледаше и говореше, като че ли бях дошъл на някакъв разкошен коктейл, уреден от нея, а не бях влязъл в къщата й посред нощ и не я бях намерил да фучи наоколо гола и да пробива дупки в стените.

„Дейви! — каза тя. — Толкова се радвам, че си тук! Налей си едно питие. Всъщност налей си две!“ Искаше да ме убие — аз видях това в очите й, — но имаше нужда от мен и не само за компаньон — вече не. Имаше нужда от мен, за да убия Танси Пауър. Тя знаеше, че е в състояние да се погрижи за полицая, но искаше той да знае, че дъщеря му е мъртва, преди да се разправи с него. За това й бях нужен аз.

„Няма много време — каза тя. — Познаваш ли помощник-шерифа Пауър?“ Казах, че би трябвало да го познавам. Арестувал ме беше половин дузина пъти за пиянство на обществени места.

„Какво мислиш за него?“ — попита тя.

„Мисля, че не си поплюва“ — казвам аз.

„Е, майната му, майната ти и на тебе!“ Не отвърнах нищо. Така изглеждаше по-мъдро.

„Този проклет тъпак днес следобед влезе в библиотеката и поиска да види препоръките ми. И постоянно ми задаваше въпроси. Искаше да знае къде съм била, преди да дойда в Джънкшън сити, къде съм ходила на училище, къде съм израсла. Трябваше да видиш начина, по който ме гледаше, Дейви — но аз ще го науча как трябва да се гледа дама като мен. Ще видиш, че ще го направя.“

„Няма ли да сбъркаш със заместник-шерифа Пауър — казах. — Него едва ли го е страх от нещо.“

„Страх го е — страх го е от мен. Той просто още не го знае“ — каза тя, но отново открих проблясък на страх в очите й. Той беше избрал възможно най-лошия момент за задаване на въпроси — тя се подготвяше за периода на сън и промяна и това някак я отслабваше.

— Арделия ли ти каза как е разбрал? — попита Наоми.

— Това е очевидно — каза Сам. — Дъщеря му му е казала.

— Не — каза Дейв, — не попитах. Не посмях, особено при състоянието, в което беше — но мисля, че Танси не е казала на баща си. Мисля, че не е могла — поне не с толкова много думи. Когато децата напускаха детската стая, нали разбирате, те забравяха всичко, което им беше говорила… и беше правила с тях вътре. И това не беше и просто забравяне — тя поставяше в главите им други спомени — фалшиви спомени, така че те си отиваха вкъщи от весели по-весели. Повечето от родителите им мислеха, че Арделия е най-чудесният човек, работил в библиотеката на Джънкшън сити.

Мисля, че бащата на Танси се беше разтревожил от това, което тя беше взела от нея и мисля, че заместник-шерифът Пауър беше направил доста голямо разследване, преди да отиде в библиотеката, за да се срещне с Арделия. Не знам каква разлика беше забелязал у Танси, защото всички деца бяха толкова бледи и безмълвни, колкото хората, чиято кръв е изпита във филмите за вампири, а на шиите им нямаше никакви белези. Но тя все пак взимаше нещо от тях и Джон Пауър го беше видял или почувствал.

— Дори и да е видял нещо, защо това го е накарало да подозира Арделия? — попита Сам.

— Казах ви, че имаше голям нюх. Мисля, че е задал на Танси няколко въпроса — нищо пряко, всичко по заобиколен път, ако разбирате какво искам да кажа — и отговорите, които е получил, трябва да са били достатъчни, за да го насочат в правилната посока. Когато дошъл в библиотеката този ден, той не е знаел нищо… но е подозирал нещо. Достатъчно, за да накара Арделия да побеснее. Помня, че това, което я беше разгневило най-много — и уплашило най-много, — беше начинът, по който я бил погледнал. „Ще те науча как да ме гледаш“ — казваше тя. Отново и отново. Чудех се от колко време никой не я беше поглеждал с истинско подозрение… от колко време никой не се беше приближавал на толкова близко разстояние, че да я подуши какво представлява. Сигурен съм, че това я е изплашило и по друга причина. Сигурно я беше накарало да се замисли дали не е изгубила силата си.

— Може да е говорил и с някое от другите деца — каза Наоми колебливо. — Сравнил е разказите им и е получил отговори, които не съвпадат докрай. Може би те дори и нея са виждали по различен начин. Точно както ти и Сам сте я видели по различен начин.

— Може и да е така — всички тези неща може да са верни. Каквото и да е било обаче, той я бе изплашил и тя беше решила да ускори плановете си.

„Утре ще бъда в библиотеката цял ден — каза ми тя. — И ще направя така, че да ме видят много хора. Но ти — ти ще направиш посещение в къщата на заместник-шерифа Пауър, Дейви. Ще наблюдаваш и ще чакаш, докато видиш онова дете само̀ — едва ли ще трябва да чакаш дълго — и тогава трябва да я хванеш и да я отведеш в гората. Прави с нея каквото искаш, но гледай последното нещо, което направиш, да бъде да й прережеш гърлото. Прережи й гърлото и я остави там, където ще могат да я намерят. Искам онова копеле да разбере, преди аз да се срещна с него.“

Не можах да кажа нищо. Вероятно това, че бях като с вързан език, беше добре за мен, защото каквото и да кажех, щеше да бъде разбрано погрешно и тя вероятно щеше да ми откъсне главата. Но аз само седях до кухненската й маса с питие в ръка, гледах я втренчено и тя сигурно е взела мълчанието ми за съгласие.

След това отидохме в спалнята. Беше последният път. Помня, че мислех, че няма да съм в състояние да го направя с нея, че уплашен мъж не става за нищо. Но беше добре, Господ да ми е на помощ. Арделия притежаваше и този вид магия. Ние продължихме още и още, и в някакъв момент аз или съм заспал, или съм изпаднал в безсъзнание. Следващото нещо, което си спомням, е, че тя ме избутва с босия си крак от леглото — изхвърля ме на пода, осветен, от ранното утринно слънце. Беше шест и четвърт, стомахът ми беше пълен с киселини, а главата ми пулсираше като надут плондер, пълен с гной.

„Време е да се заемеш с работата си — каза тя. — Гледай никой да не те види като се връщаш в града. Закарай я в гората и се погрижи за нея. Скрий се, докато се стъмни. Ако те хванат преди това, няма да мога да направя нищо за тебе. Но ако стигнеш дотук, ще бъдеш в безопасност. Днес ще се погрижа утре в библиотеката да дойдат две деца, въпреки че ще е затворена. Вече съм ги избрала — двете най-лоши отрочета в града. Ще отидем заедно в библиотеката… те ще дойдат… и когато останалите глупаци ни открият, ще мислят, че всички сме мъртви. Но ти и аз няма да бъдем мъртви, Дейви — ще бъдем свободни. Те ще останат с пръст в уста, нали?“ После започна да се смее. Седеше гола на леглото си, аз се гърчех в краката й — чувствах се като плъх, погълнал отровна примамка, а тя все се смееше ли, смееше. Много скоро лицето й отново започна да се променя в лице на насекомо, смукалото отново се издаде от лицето й — почти като един от онези рогове на викингите, — а очите й се разтеглиха настрани. Разбрах, че всичко в червата ми ще започне бързо да излиза навън, затова изхвърчах от стаята и повърнах в бръшляна. Зад себе си я чувах как се смее ли, смее.

Обличах дрехите си край къщата, когато тя заговори от прозореца. Не я виждах, но я чувах отлично. „Да не ме измамиш, Дейви — каза тя. — Да не ме измамиш, защото ще те убия. И няма да умреш бързо.“

„Няма да те измамя, Арделия“ — казах аз, но не се обърнах да я видя как се е надвесила от прозореца на спалнята си. Знаех, че не мога да понеса да я видя дори още веднъж. Бях стигнал до своя предел. И все пак… част от мен искаше да отида с нея, дори ако това означаваше първо да полудея, а по-голямата част от мен мислеше, че наистина ще отида с нея. Освен ако в плановете й влизаше да ме изиграе по някакъв начин и да отговарям за всичко това. След нея нямаше да мога да се оправя. След нея нямаше да мога да се оправя с нищо. Тръгнах обратно към Джънкшън сити през царевицата. Обикновено тези разходки ми действаха малко отрезвяващо, а с потта излизаше най-лошата част от махмурлука. Този ден не беше така. Спирах на два пъти, за да повърна, а при втория път си помислих, че няма да мога да престана. Най-сетне престанах, но царевицата, до която бях спрял, за да коленича, беше цялата опръскана с кръв, а докато стигна до града, главата ми ме болеше повече от всякога и зрението ми се беше раздвоило. Помислих, че умирам, но не преставах да мисля за това, което беше казала: „Прави с нея каквото искаш, но гледай последното нещо, което направиш, да бъде да й прережеш гърлото.“ Не исках да причиня зло на Танси Пауър, но помислих, че въпреки това ще го направя. Няма да мога да се съпротивлявам на това, което искаше Арделия… и ще бъда проклет завинаги. А най-лошото нещо, мислех си, може да стане, ако Арделия казва истината и аз просто продължа да живея… да живея почти вечно и с това нещо в мислите си. По онова време на гарата имаше два товарни склада и товарна рампа, която не се използваше много, на северната страна на втория. Пропълзях под нея и заспах за няколко часа. Когато се събудих, се чувствах малко по-добре. Знаех, че няма никакъв начин да я спра или да спра себе си, затова тръгнах към къщата на Джон Пауър, за да намеря това момиченце и да го отвлека. Вървях направо през центъра на града, без да поглеждам към никого, и всичко, за което продължавах да мисля — отново и отново — беше: „Мога да я довърша бързо — мога да направя поне това. Ще пречупя врата й за миг и тя няма да усети нищо.“

Дейв отново извади носната си кърпа и избърса челото си със силно трепереща ръка.

— Бях стигнал до магазина за играчки „Пет и десет“. Сега го няма вече, но тогава това беше последният магазин на улица „О’Кейн“, а след него започваше отново жилищен квартал. Оставаха ми още четири квартала и си помислих, че когато стигна до къщата на Пауър, ще видя Танси на двора. Тя ще бъде сама… а гората не беше далече. Но погледнах във витрината на магазина и това, което видях, ме накара да замръзна. Беше камара мъртви деца — всички с опулени очи и счупени крака. Извиках и запуших устата си с ръце. Затворих здраво очи. Когато отново ги отворих, видях, че това са струпани кукли, които старата госпожа Сигър подготвяше за витрината. Тя ме видя и размаха една от тях към мен — махай се, пияница проклет. Но аз не се махнах. Продължих да гледам куклите. Опитах се да си кажа, че това са само кукли, че всеки може да види това. Но когато затворех здраво очи и отново ги отворех, те отново ставаха трупове. Госпожа Сигър подреждаше купчина малки трупове на витрината на магазина си и дори не знаеше за това. Реших, че някой се опитва да ми предаде послание и може би това послание гласи, че все още не е твърде късно — дори и сега. Може би не можех да спра Арделия, но може и да можех. А дори и да не можех, може би можех да се спася и да не падна в ямата след нея.

Това беше първият път, когато наистина се помолих, Сара. Помолих се за сила. Не исках да убивам Танси Пауър, но не беше само това — исках да спася всички, ако мога.

Тръгнах обратно към бензиностанцията на „Тексако“ през един квартал оттам — сега там е магазинът „Пигли-Уигли“[1]. По пътя спрях и взех няколко камъчета от канавката. До гарата имаше телефонна будка — май и сега си е там. Влязох и се сетих, че нямам нито цент. С последна надежда бръкнах в отвора за връщане на монети. Вътре имаше десет цента. От онази сутрин насетне, когато някой ми казва, че не вярва, че има Бог, мисля за това — какво изпитах, когато пъхнах пръсти в отвора за връщане на монети и намерих онези десет цента.

Помислих си да звънна на госпожа Пауър, после реших, че ще бъде по-добре, ако се обадя в кантората на шерифа. Някой ще предаде съобщението на Джон Пауър и ако той има подозрения, както си мислеше Арделия, може да предприеме съответни стъпки. Затворих вратата на будката и потърсих номера — това беше още по времето, когато все още в телефонната кабинка можеше при малко късмет да намериш телефонен указател — и после, преди да го набера, сложих в устата си камъчетата, които бях събрал.

Телефона вдигна самия Джон Пауър и сега си мисля, че това е причината Патси Харигън и Том Гибсън да умрат… и Джон Пауър да умре… и да не спрат Арделия още тогава. Очаквах да вдигне диспечерката — тогава диспечерка беше Хана Верил — и щях да й кажа това, което имах да казвам, а тя щеше да го предаде на заместник-шерифа. Вместо това чух твърдия, невъзмутим глас: „Заместник-шерифът Пауър на телефона, с какво мога да ви бъда полезен?“. За малко щях да глътна камъчетата и цяла минута не можах да кажа нищо. Чух го да казва: „Проклети деца“ и разбрах, че се готви да затвори.

„Чакайте!“ — казвам. Камъчетата направиха гласа ми да звучи сякаш устата ми беше пълна с памук. „Не затваряйте, заместник-шериф!“

„Кой е на телефона?“ — попита той.

„Няма значение — отвръщам му. — Изведете дъщеря си извън града, ако ви е мила, и каквото и да правите, не я пускайте близо до библиотеката. Това е сериозно. Тя е в опасност.“ После затворих. Само толкова. Ако беше отговорила Хана, мисля, че щях да кажа повече. Щях да кажа имената — на Танси, на Том, на Патси… също и на Арделия. Но той ме уплаши — почувствах, че ако остана на линията, той сякаш ще погледне по нея и ще ме види на другия край — как стоя в будката и смърдя като торба с гнили праскови. Изплюх камъчетата в шепа и бързо излязох от будката. Нейната власт над мене беше разкъсана — телефонното обаждане беше направило това — но аз бях в паника. Виждали ли сте птичка, която е влетяла в гараж и се стрелка наоколо, блъска се в стените — толкова лудо се стреми да излезе? Така бях и аз. Изведнъж престанах да се тревожа за Патси Харигън, за Том Гибсън, или за Танси Пауър. Чувствах се, сякаш Арделия беше тази, която ме гледа, че Арделия знае какво съм направил и ме преследва.

Исках да се скрия — по дяволите, трябваше да се скрия. Тръгнах по главната улица и когато стигнах до края, почти тичах. В този момент в ума ми Арделия вече беше се объркала с Библиотечния полицай и черния човек — онзи, който караше валяка и колата с Глупчо в нея. Очаквах да видя как тримата завиват по главната улица в стария буик на черния човек и ме търсят. Излязох при склада до железопътната линия и отново пропълзях под платформата за товари. Свих се там — целия треперех и дори плачех, очаквах я да се покаже и да се разправи с мен. Продължаваше да ми се струва, че като вдигна очи, ще видя лицето й да се подава изпод бетонния под на платформата с червени блестящи очи, с уста, която се превръща в нещо като рог. Пропълзях обратно до края и открих половин шише вино под купчината сухи листа и стари паяжини. Бях го скътал там Бог знае кога и съвсем бях забравил за него. Изпих виното на три големи глътки. После запълзях обратно към предната част на мястото под платформата, но по средата припаднах. Когато отново отворих очи, първо помислих, че никакво време не е минало, защото светлината и сенките бяха съвсем същите. Само главоболието ми беше отминало и стомахът ми ревеше за храна.

— Ти си проспал цяло денонощие, така ли? — предположи Наоми.

— Не — почти две денонощия. Бях се обадил в канцеларията на шерифа около десет часа сутринта в понеделник. Когато тръгнах да излизам изпод платформата все още с празното шише от вино в ръка, беше минало седем сутринта в сряда. Само че това не беше спане, съвсем не. Трябва да помните, че аз не бях пил цял ден. Не бях и след седмичен запой. Бях пил непрестанно през по-голямата част от последните две години, но това не беше всичко — бяха ми се струпали и Арделия, и библиотеката, и децата, и Часът на приказките. Бяха две години на адска въртележка. Мисля, че тази част от разсъдъка ми, която все още е искала да живее и да оздравее, е решила, че единственото нещо, което може да се направи, е да дръпне шалтера и да се изключи. А когато се събудих, всичко беше свършило. Все още не бяха намерили телата на Патси Харигън и Том Гибсън, но все пак беше свършило. И аз знаех това още преди да промуша главата си навън изпод товарната платформа. В мен имаше празно място — като празно място във венеца, когато ти падне някой зъб. Само че празното място беше в ума ми. И аз разбрах. Нея я нямаше. Арделия я нямаше.

Изпълзях навън и едва не припаднах от глад. Видях Брайън Кели, който тогава беше началник на склада. Броеше торби с нещо върху другата товарна платформа и отбелязваше цифрите на дъската. Успях да стигна до него. Той ме видя и на лицето му се появи изражение на отвращение. Навремето се бяхме черпили в „Доминото“ — крайпътно заведение, което изгоря много преди ти да дойдеш, Сам, — но тези дни отдавна бяха отминали. Всичко, което той виждаше сега, беше един мръсен, опърпан пияница с кал по косата — пияница, който смърдеше на урина и нечистотии.

„Изчезвай оттук, негоднико, или ще извикам полиция“ — каза той. Този ден беше по нещо пръв за мен. Когато си пияница, ти винаги слизаш по-надолу. Това беше първият път, когато съм просил пари. Попитах го дали не може да ми даде четвърт долар, за да си купя чаша кафе и сандвич от фургона на „Шосе 32“. Той порови в джоба си и извади някакви дребни. Не ми ги даде — просто ги хвърли към мен. Аз трябваше да се наведа и да се ровя в пепелта, за да ги намеря. Едва ли беше хвърлил парите, за да ме унижи. Просто не искаше да се докосва до мен. И не го обвинявам. Когато видя, че съм взел парите, Кели каза: „Дим да те няма, приятелче. И ако те видя тук отново, наистина ще извикам полиция.“

„Дадено“ — казах аз и тръгнах по пътя си. Той не разбра кой съм и се радвам за това.

Когато бях изминал половината път до фургона, минах покрай една от онези кутии за вестници, в които имаше „Газет“ от същия ден. Тогава разбрах, че съм спал не един ден, а два. Датата не означаваше нищо за мен — тогава не се интересувах много от календари — но знаех, че когато Арделия ме беше изритала от леглото си за последен път и аз се бях обадил по онзи телефон, беше понеделник сутрин. Тогава видях заглавията. Май бях проспал най-големия ден за новини в историята на Джънкшън сити. От едната страна пишеше „ТЪРСЕНЕТО НА ИЗЧЕЗНАЛИТЕ ДЕЦА ПРОДЪЛЖАВА“. Имаше снимки на Том Гибсън и Патси Харигън. Заглавието на другата страна гласеше „ОБЛАСТНИЯТ СЪДЕБЕН ЛЕКАР ТВЪРДИ, ЧЕ ЗАМЕСТНИК-ШЕРИФЪТ Е УМРЯЛ ОТ ИНФАРКТ“. Под него имаше снимка на Джон Пауър.

Взех един вестник и оставих пет цента върху купчината, както беше прието в онези дни, когато хората все още си вярваха. После седнах — направо на тротоара — и прочетох и двете статии. Тази за децата беше по-кратка. Всъщност никой още не се тревожеше за тях — шерифът Биймън го смяташе за случай на бягство.

Беше избрала децата, които трябва — тези наистина не бяха стока, а краставите магарета през девет баира се подушват. Играеха винаги заедно. Живееха в един и същи квартал, а в статията пишеше, че майката на Патси Харигън ги била хващала да пушат в задния двор. Момчето на Гибсън имаше някакъв съмнителен чичо с ферма в Небраска и Норм Биймън беше сигурен, че са се отправили натам — казах ви, че много не му сечеше пипето. Но откъде можеше да знае? А и беше прав за едно — те не бяха от тези деца, които падат в ями или се давят при плуване в река Провърбия. Но аз знаех къде са те и знаех, че Арделия отново е ритнала камбаната. Знаех, че ще ги намерят и тримата заедно, по-късно през деня. Бях спасил Танси Пауър и себе си, но не намирах голямо утешение в това. Статията за заместник-шерифа Пауър беше по-дълга. Тя беше втора по въпроса, защото бяха открили Пауър в понеделник следобед. Във вестника от вторник бяха съобщили за смъртта му, но не и за причините. Бяха го намерили клюмнал на кормилото на патрулната си кола на около миля западно от фермата на Ордей. Това беше място, което познавах много добре, защото обикновено там излизах от пътя и тръгвах през царевицата към къщата на Арделия. Можех чудесно да запълня белите полета. Джон Пауър не беше от хората, които дълго умуват и сигурно беше тръгнал към къщата на Арделия веднага, след като бях затворил слушалката на онзи телефон до бензиностанцията на „Тексако“. Сигурно първо се е обадил на жена си и й е казал да държи Танси вкъщи, докато той не й се обади. Това, разбира се, не го пишеше във вестника, но бях сигурен, че е постъпил така. Когато е стигнал, тя сигурно е разбрала, че съм я издал и играта започва. И го е убила. Тя… тя го е прегърнала смъртоносно, както беше направила с господин Лавин. Той беше костелив орех, както й бях казал, но и от костеливия орех можеш да извадиш ядката, ако имаш твърд нож. Тя явно имаше. А когато е умрял, тя сигурно го е закарала със собствената му кола до мястото, където са го намерили. Въпреки че по този път — пътя „Гарсън“ — тогава нямаше голямо движение, голям кураж се е искало да го направи. Но какво друго е могла да направи? Да се обади на шерифа и да му каже, че Джон Пауър е получил инфаркт, докато са си говорили? Това щеше да предизвика много повече въпроси още преди някой въобще да е помислил за нея. И, нали разбирате, дори Норм Биймън щеше да полюбопитства защо Джон Пауър е бързал толкова, за да приказва с градската библиотекарка. И така, тя го е закарала на пътя „Гарсън“ почти до фермата на Ордей, паркирала е колата му на банкета и се е върнала в къщата си така, както правех аз — през царевицата.

Дейв погледна от Сам към Наоми и после отново към Сам.

— Обзалагам се, че знам и какво е направила след това. Обзалагам се, че е започнала да търси мен. Не искам да кажа, че е скочила в колата си и е започнала да обикаля Джънкшън сити и да надзърта във всичките дупки, където можех да бъда — нямаше нужда да го прави. Много пъти за онези години тя се беше появявала там, където бях аз, когато й бях нужен, или изпращаше сгъната бележка по някое от децата. Без значение дали седях в купчина кашони зад бръснарницата, ловях риба в река Грейлинг, или просто бях пиян зад товарната гара, тя знаеше къде да ме намери. Това беше една от способностите й.

Но не и последния път — точно когато най-много от всичко е искала да ме намери — и мисля, че знам защо. Казах ви, че след като се обадих по телефона, не бях заспал, а дори и не бях припаднал — бях по-скоро в нещо като кома, дори като мъртъв. И когато тя е обърнала очите, които притежаваше в ума си, навън, за да ме намери, не е могла да ме види. Не знам колко пъти през онзи ден и онази нощ очите й са преминали над мястото, където съм лежал, и не искам да знам. Знам само, че ако ме беше открила, нямаше да изпрати дете със сгъната бележка. Щеше да дойде сама и дори не мога да си представя какво щеше да направи с мен за това, че съм попречил на плановете й.

И вероятно пак щеше да ме намери, ако беше имала повече време, но нямаше. Първо, беше подготвила плановете си. Второ — промяната й постоянно се ускоряваше. Часът й за заспиване идваше и тя не можеше да губи време да ме търси. Освен това сигурно е знаела, че все някога ще има още един шанс. И сега шансът й е настъпил.

— Не разбирам какво искаш да кажеш — каза Сам.

— Много добре разбираш — отвърна Дейв. — Кой взе книгите, които те вкараха в тази беля? Кой ги изпрати за претопяване заедно с вестниците ти? Аз. Мислиш ли, че тя не знае това?

— Мислиш ли, че ти все още й трябваш?

— Да, но по друг начин. Сега иска само да ме убие. — Той завъртя глава и светлите му, тъжни очи се вгледаха в очите на Сам. — Сега ти си този, който й трябва.

Сам се засмя неспокойно.

— Сигурен съм, че преди трийсет години е била огън жена — каза той, — но сега е остаряла. Наистина не е моят тип.

— Виждам, че все още не разбираш — каза Дейв. — Тя не иска да те има, Сам — тя иска да се превърне в теб.

[1] „Пигли-Уигли“ — верига супермаркети в САЩ. ↑

10.

— Почакай. Просто задръж малко — успя да каже Сам след няколко мига.

— Ти ме чу, но не си разбрал всичко със сърцето си както трябва — каза му Дейв. Гласът му беше търпелив, но уморен, ужасно уморен. — Нека ти кажа още нещо. След като Арделия е убила Джон Пауър, тя го е закарала достатъчно далеч, за да не бъде първата, върху която да падне подозрението. После е отишла и е отворила библиотеката — следобед, както винаги. Отчасти защото виновният изглежда по-подозрителен, ако направи отклонение от обичайните си задължения, но това не е било всичко. Промяната в нея е настъпвала бързо и животът на онези деца й е трябвал. Дори не мислете да ме питате защо, защото не знам. Може би тя е като мечка, която трябва да се натъпче, преди да заспи зимен сън. Всичко, в което мога да бъда сигурен, е, че тя непременно е трябвало да проведе Час на приказките онзи понеделник следобед… и го е направила. В един момент през време на този Час на приказките, когато всички деца са седели около нея в транс както обикновено, тя е казала на Том и Патси, че иска да дойдат в библиотеката във вторник сутринта, макар че във вторник и четвъртък през лятото библиотеката беше затворена. Те са дошли и тя ги е довършила, а после е заспала… с този сън, който така много прилича на смърт. И сега се появяваш ти, Сам — след трийсет години. Ти ме познаваш, а Арделия все още има да урежда сметки с мен, така че за начало е добре… но има и нещо много по-добро. Ти знаеш и за Библиотечната полиция.

— Не знам откъде…

— Да, не знаеш откъде знаеш, и това е още по-добре. Защото тайните, които са толкова лоши, че трябва да ги крием и от самите себе си… за някой като Арделия Лорц — това са най-добрите тайни от всички. Освен това — виж предимствата — ти си млад, живееш сам, нямаш близки приятели. Това е вярно, нали?

— До днес бих казал, че е така — каза Сам след моментен размисъл. — Бих казал, че единствените ми добри приятели, които съм имал, след като дойдох в Джънкшън сити, са се преместили другаде. Но сега смятам, че ти и Наоми сте моите приятели, Дейв. Смятам, че сте ми наистина много добри приятели. Най-добрите.

— Благодаря ти — каза Дейв, — но това няма значение, защото тя има намерение да унищожи и мен, и Сара. Колкото повече — толкова по-добре, както ми бе казала веднъж. Трябват й човешки животи, за да прекара времето си за промяна… а събуждането за нея трябва също да е време за промяна.

— Искаш да кажеш, че тя има намерение по някакъв начин да притежава Сам, така ли? — попита Наоми.

— Мисля, че искам да кажа нещо повече от това, Сара. Мисля, че тя има намерение да разруши това, което е вътре в Сам, което го прави Сам — мисля, че има намерение да го изчисти по начина, по който децата изчистват тиквите, за да направят от тях карнавални фенери, и смята да го облече, както човек облича нов костюм. А след като това стане — ако стане, — той ще продължава да изглежда като мъж на име Сам Пийбълс, но няма да бъде вече мъж, не повече, отколкото Арделия Лорц някога е била жена. Има нещо нечовешко, някакво то, което се крие под кожата й, и мисля, че винаги съм го знаел. То е вътре… но си остава винаги външно. Откъде е дошла Арделия Лорц? Къде е живяла, преди да дойде в Джънкшън сити? Мисля, че ако проверите, всички препоръки, които е показала на господин Лавин, ще излязат лъжа и че ще се окаже, че никой в града всъщност не я е познавал. Мисля, че именно любопитството на Джон Пауър по този въпрос е решило съдбата му. Но мисля, че някога е имало истинска Арделия Лорц… в Пас Крисчън, щата Мисисипи… или в Харисбърг, щата Пенсилвания… или в Портланд, щата Мейн… но това то я е завладяло и я е облякло. Сега тя иска да направи всичко отново. Ако оставим това да се случи, мисля, че по-късно тази година, в някой друг град, в Сан Франциско, щата Калифорния… или Бът, щата Монтана… или Кингстън, щата Роуд Айлънд… ще се появи мъж на име Сам Пийбълс. Повечето хора ще го харесат. Ще го харесат особено децата… въпреки че може би и ще се боят от него — по някакъв начин, който не разбират и за който не могат да говорят. И, разбира се, той ще бъде библиотекар.

ГЛАВА 12

ПО ВЪЗДУХА ДО ДЕМОЙНС

1.

Сам погледна часовника си и остана поразен, като видя, че е почти три следобед. До полунощ оставаха само девет часа, а тогава щеше да се върне високият човек със сребърните очи. Или щеше да се върне Арделия Лорц. А може би и двамата.

— Какво според тебе трябва да направя, Дейв? Да отида в местното гробище, да намеря трупа на Арделия и да пробода сърцето й с кол?

— Това би било добър номер, стига да можеше — отвърна Дейв, — понеже тази дама беше кремирана.

— О! — каза Сам. Облегна се назад на стола си с лека безпомощна въздишка.

Наоми отново го хвана за ръката.

— Във всеки случай няма да правиш нищо сам — каза тя твърдо. — Според Дейв тя иска да се разправи с нас, както и с теб, но това почти няма значение. Когато си в беда, приятелите ти идват на помощ. Нали са приятели?

Сам повдигна ръката й до устните си и я целуна.

— Благодаря ти — но не знам какво можеш да направиш. Както и аз. Май не можем да направим нищо. Освен ако… — Той погледна към Дейв с надежда. — Освен ако избягам?

Дейв поклати глава.

— Тя — или то — вижда. Казах ти вече. Предполагам, че ако натиснеш газта докрай и ченгетата не те хванат, преди полунощ ще успееш да стигнеш почти до Денвър, но когато излезеш от колата, Арделия Лорц ще бъде там, за да те поздрави. Или на някое тъмно място по пътя ще видиш, че на седалката до тебе седи Библиотечният полицай.

Мисълта за това — бялото лице и сребърните очи, осветени само от зелената светлина на уредите по арматурното табло — накараха Сам да потрепери.

— Тогава какво?

— Мисля, че и двамата знаете какво трябва да се направи първо — каза Дейв. Той допи чая си с лед и остави чашата на верандата. — Просто помислете малко и ще разберете.

За известно време всички останаха така, загледани в елеватора за зърно. В ума на Сам цареше объркване — всичко, което достигаше до него, бяха само отделни откъси от историята на Дейв Дънкан и гласът на Библиотечния полицай с неговото странно фъфлене, с думите: „Не искам да слушам извиненията ви… Имате време до полунощ… тогава ще дойда отново.“

Но на лицето на Наоми изведнъж се изписа просветление.

— Разбира се! — каза тя. — Колко глупаво! Но…

Тя зададе въпрос на Дейв, а когато Сам разбра за какво става дума, собствените му очи се разшириха от изненада.

— Доколкото си спомням, в Демойнс има едно място — каза Дейв. — „При Пел“. Ако някой може да помогне, то това са точно тези хора. Защо не им се обадиш, Сара?

2.

Когато тя отиде да се обажда, Сам каза:

— Дори и те да могат да помогнат, едва ли бихме могли да стигнем там до края на работното време. Мисля, че мога да се опитам…

— Нямам предвид да отидете с кола — каза Дейв. — Не. Ти и Сара трябва да отидете на летището в Провърбия.

Сам премига.

— Не знаех, че в Провърбия има летище.

Дейв се усмихна.

— Е… аз малко преувеличавам. Има половин миля набита пръст, която Стан Соумс нарича писта. В антрето на Стан се намира кантората на „Чартърни полети на Айова“. Ти и Сара ще му се обадите. Той има един малък „Навахо“. Ще ви закара до Демойнс и ще ви върне до осем часа — най-късно до девет.

— А ако не е там?

— Тогава ще се опитаме да измислим нещо друго. Но мисля, че ще е там. Единственото нещо, което обича повече от летенето, е земеделието, а дойде ли пролетта, фермерите не чакат дълго. Вероятно ще ви каже, че не може да ви закара заради градината си и че преди няколко дни си е уредил среща с момчето на Картър да му помогне в работата. Ако го каже, заявете му, че ви изпраща Дейв Дънкан и че Дейв е казал, че е време да си плати за бейзболните топки. Ще запомниш ли?

— Да, но какво означава това?

— Не те засяга — каза Дейв. — Той ще ви закара — това е важното. А когато ви върне, няма нужда да идвате тук. Карайте направо в града.

Сам почувства, как в тялото му започна да се прокрадва ужас.

— В библиотеката?

— Точно така.

— Дейв, това, което Наоми каза за приятелите, е много хубаво — може би дори е вярно, — но мисля, че оттук нататък аз трябва да поема нещата. Никой от вас двамата не трябва да се забърква. Аз съм виновен, че я възбудих отново…

Дейв се протегна и стисна китката на Сам с изненадваща сила.

— Ако наистина мислиш така, значи не си чул нито дума от това, което казах. Ти не си виновен за нищо. На моята съвест тежи смъртта на Джон Пауър и двете деца — да не говорим за ужасите, които са преживели много други деца, — но и аз не съм виновен. Наистина не съм. Не съм станал нарочно компаньон на Арделия Лорц, както не съм бил нарочно алкохолик в продължение на трийсет години. И двете неща просто се случиха. Но тя ми има зъб и ще дойде да си отмъсти, Сам. Ако не съм с тебе, когато дойде, тя ще посети първо мен. И няма да съм единственият, когото ще посети. Сара беше права, Сам. Не, ние с нея трябва да сме до теб, за да те защитим — тримата трябва да сме един до друг, за да се защитаваме. Ако Арделия още не знае това, тя ще го научи веднага, щом се появи. Тя планира да напусне Джънкшън сити, превърната в теб, Сам. Мислиш ли, че ще остави да има някой, който знае коя е тя?

— Но…

— Но нищо — каза Дейв. — В края на краищата всичко се свежда до един наистина прост избор, който дори един стар пияница като мен може да разбере — или трябва да бъдем заедно, или ще умрем в ръцете й.

Той се наведе напред.

— Ако искаш да спасиш Сара от Арделия, Сам, недей да се правиш на герой, а започни да си спомняш кой е твоят Библиотечен полицай. Налага се. Защото не вярвам, че Арделия може да хване просто когото и да е. В тази работа има само едно съвпадение, но то е убийствено — някога и ти си имал Библиотечен полицай. И трябва да си възстановиш този спомен.

— Опитах се — каза Сам и знаеше, че това е лъжа.

Защото всеки път, когато умът му се връщаше към

(ела с мен, синко… аз съм полицай)

онзи глас, той се стряскаше. Усещаше вкус на червени дъвчащи бонбони, които никога не беше ял и винаги беше мразил… и това беше всичко.

— Трябва да опиташ по-усилено — каза Дейв, — иначе няма надежда.

Сам пое дълбоко въздух и го изпусна отново. Ръката на Дейв го докосна по тила и леко го стисна.

— Това е ключът — каза Дейв. — Може дори да откриеш, че това е ключът към всичко, което те е безпокоило в живота ти. Към самотата и тъгата ти.

Сам го погледна изненадан. Дейв се усмихна.

— О, да — каза той. — Ти си самотен, тъжен и си откъснат от другите хора. Приказките, които говориш, са хубави, но и ти не си вярваш. До днес аз не бях нищо за теб освен Мръсния Дейв, който идва да събира вестниците ти всеки месец, но човек като мен вижда много, Сам. А това стига, за да опознаеш човек.

— Ключът към всичко — размишляваше Сам. Чудеше се дали наистина могат да съществуват такива способности, като се изключат популярните романи и филми на седмицата, които гъмжаха от смели психиатри и разстроени пациенти.

— Наистина — настояваше Дейв. — Подобни неща са ужасни със силата си, Сам. Не те обвинявам, че не искаш да го търсиш. Но ти можеш, ако искаш. Трябва да направиш този избор.

— Тия неща да не си ги научил в АА, Дейв?

Дейв се усмихна.

— Е, и там учат на тях — каза той, — но мисля, че винаги съм го знаел.

Наоми се върна на верандата. Усмихваше се и очите й блестяха.

— Не е ли прекрасна? — попита тихо Дейв.

— Да — каза Сам. — Наистина. — Той разбра две неща: че се влюбва и че Дейв Дънкан го знае.

3.

— Толкова дълго проверяваха, че чак се разтревожих — но имаме късмет.

— Добре — каза Дейв. — Тогава вие двамата отивате при Стан Соумс. Библиотеката все още ли работи, до осем през учебната година, Сара?

— Да — сигурна съм.

— Тогава ще съм там към пет часа. Ще се срещнем отзад, където има една товарна платформа — между осем и девет. Около осем ще е по-добре — и по-безопасно. За Бога — опитайте се да не закъснявате.

— Как ще влезем вътре? — попита Сам.

— Аз ще се погрижа за това, не се безпокой. Просто тръгвайте.

— Може би трябваше да се обадим на онзи… на Соумс, оттук — каза Сам. — Да проверим дали си е вкъщи.

Дейв поклати глава.

— Няма да има полза. Жената на Стан го напусна заради друг преди четири години — твърдеше, че бил женен за работата си, което винаги е било добро извинение за жена, която се чуди как да избяга. Нямат деца. Той ще бъде отвън на нивата си. Хайде, тръгвайте. Денят минава.

Наоми се наведе и целуна Дейв по бузата.

— Благодарим ти, че ни разказа — каза тя.

— Радвам се, че го направих. Почувствах се много по-добре.

Сам понечи да стисне ръка на Дейв, после се отказа. Наведе се към стареца и го прегърна.

4.

Стан Соумс беше висок, мършав човек със сърдити очи, които светеха на спокойното му лице — човек, който вече имаше летен загар на кожата, въпреки че календарната пролет беше още в първия си месец. Сам и Наоми го откриха на нивата зад къщата му точно както им беше казал Дейв. На шейсет метра от трактора, чийто мотор работеше, Сам видя нещо като черен път… но тъй като на единия му край имаше малък самолет, покрит с брезент, а на другия — ветропоказател, който се развяваше на ръждясал пилон, той предположи, че точно това е единствената писта на летището на Провърбия.

— Няма да стане — каза Соумс. — Тази седмица имам да обръщам петдесет акра и никой освен мен не може да го направи. Трябваше да ми се обадите два-три дни предварително.

— Случаят е спешен — каза Наоми. — Наистина, господин Соумс.

Той въздъхна и разпери ръце, сякаш искаше да обхване цялата ферма.

— Знаете ли какво значи спешен случай? — попита той. — Спешен случай е това, което правителството прави на ферми като тази и на хора като мен. То е спешен случай. Вижте, в Сидар Рапидс има един човек, който би могъл…

— Нямаме време да отидем в Сидар Рапидс — каза Сам. — Дейв ни каза, че вероятно ще кажете…

— Дейв? — каза Стан Соумс. — Дейв кой?

— Дънкан. Заръча ми да ви кажа, че е време да си платите за бейзболните топки.

Соумс свъси вежди. Ръцете му се свиха в юмруци и за миг Сам си помисли, че този човек ще се нахвърли върху тях. После изведнъж той се разсмя и поклати глава.

— След толкова години Дейв излиза от гората с разписка за дълг в ръка! По дяволите!

Той тръгна към трактора. Докато вървеше, обърна глава към тях и извика, за да го чуят през бодрия грохот на машината.

— Тръгнете към самолета, докато аз махна това нещо! Внимавайте мочурището накрая на пистата да не ви глътне обувките!

Соумс включи трактора на скорост. Трудно беше да се каже в целия този шум, но Сам помисли, че той все още се смее.

— Мислех си, че онзи стар негодник ще умре, преди да се разплатя за дълга си!

Тракторът с рев премина покрай тях и се отправи към хамбара. Сам и Наоми се спогледаха.

— За какво ставаше дума? — попита Наоми.

— Не знам. Дейв не поиска да ми каже. — Той й подаде ръка. — Госпожице, бихте ли повървели с мен?

Тя я пое.

— Благодаря, господине.

Направиха опит да заобиколят тресавището, за което им беше казал Стан Соумс, но не успяха напълно. Кракът на Наоми затъна до глезена, а когато тя го издърпа, калта задържа обувката й. Сам се наведе, взе я, после взе Наоми на ръце.

— Сам, не! — извика тя и избухна в смях — Ще си счупиш кръста!

— Няма — каза той. — Ти си лека.

Тя беше лека… и изведнъж главата му също олекна. Той я отнесе по терасирания насип на пистата до самолета и я постави на крака. Очите на Наоми го погледнаха спокойно, осветени от някаква вътрешна светлина. Без да мисли, той се наведе и я целуна. След миг тя обви с ръце врата му и също го целуна.

Когато отново я погледна, едва си поемаше дъх. Наоми се усмихваше.

— Можеш да ме наричаш Сара, когато поискаш — каза тя.

Сам се засмя и отново я целуна.

5.

Да пътуваш в „Навахо“, пилотиран от Стан Соумс, беше като да караш подскачаща пръчка „пого“. Те подскачаха нагоре-надолу под поривите на пролетния вятър и Сам един или два пъти си помисли, че могат да измамят Арделия по начин, който не би предвидило и онова странно същество — като се размажат върху царевичните ниви на Айова.

Стан Соумс не изглеждаше разтревожен — той пееше на възможно най-висок глас разни стари песни, като „Сладката Сю“ и „Тротоарите на Ню Йорк“, докато самолетът се носеше на тласъци към Демойнс. Наоми беше слисана, гледаше през прозореца към пътищата, нивите и къщите под тях с ръце, вдигнати отстрани на очите, за да засенчи блясъка.

Най-после Сам я потупа по рамото.

— Държиш се сякаш никога не си летяла със самолет! — извика той през жуженето на мотора.

Тя се обърна за малко към него и се ухили като прехласната ученичка.

— Не съм! — И веднага пак се обърна към прозореца.

— По дяволите! — каза Сам и когато самолетът започна още един от гигантските си, поривисти скокове, затегна колана си.

6.

Когато „Навахо“-то се спусна от небето и се приземи на областното летище в Демойнс, беше четири и двайсет. Стан докара самолета до терминала на гражданската авиация, спря мотора, после отвори вратата. Сам остана малко удивен от прилива на ревност, който изпита, когато Соумс хвана Наоми през кръста, за да й помогне да слезе.

— Благодаря — каза задъхано тя. Бузите й се бяха изчервили силно, а очите й танцуваха. — Беше чудесно!

Соумс се усмихна и в този момент изглеждаше на четирийсет, а не на шейсет.

— Винаги съм обичал да летя и това е по-хубаво, отколкото да измъчвам бъбреците си на онзи трактор… истина ви казвам. — Погледна към Сам. — Можете ли да ми кажете какво толкова спешно има? Ако мога, ще ви помогна — дължа на Дейв повече от един подскок от Провърбия до Демойнс и обратно.

— Трябва да отидем в града — каза Сам — на едно място, което се нарича „Книжарница на Пел“. Те ни пазят няколко книги.

Стан ги погледна с разширени очи.

— Как казахте?

— На Пел…

— Познавам я — каза той. — Отпред са новите книги, отзад са старите. На рекламите пише „Най-големият избор в Средния запад“. Това, което се опитвам да изясня, е следното: вие ме откъснахте от градината и аз ви докарах чак дотук, за да вземете някакви книги!

— Те са много важни книги, господин Соумс — каза Наоми. Тя го докосна по грубата му фермерска ръка. — Точно сега те са може би най-важното нещо в живота за мен… и за Сам.

— Също и за Дейв — каза Сам.

— Ако ми кажете какво става — попита Соумс, — ще мога ли да го разбера?

— Не — каза Сам.

— Не — съгласи се Наоми и едва се усмихна.

Соумс изпусна дълбока въздишка през ноздрите си и пъхна ръце в джобовете на панталоните си.

— Е, предполагам, че не е толкова важно. Задължен съм на Дейв от десет години и е имало случаи, когато това доста ми е тежало. — Лицето му светна. — И успях да повозя тази млада дама за пръв път през живота й. А единственото, което е по-красиво от момиче след първия й полет, е момиче след първото й…

Той спря и заизтрива калта от обувките си. Наоми тактично се загледа в хоризонта. Точно тогава се доближи една цистерна. Соумс бързо отиде до нея и започна дълъг разговор с шофьора.

— Направила си голямо впечатление на нашия безстрашен пилот — каза Сам.

— Може и да е така — каза тя. — Чувствам се чудесно, Сам. Не е ли лудост?

Той прибра един непослушен кичур коса зад ухото й.

— Беше луд ден. Най-лудият ден, откакто се помня.

Но тогава заговори вътрешният му глас — той излезе от онова дълбоко място, където все още се криеха и други важни неща — и му каза, че не е съвсем прав. Имаше един друг ден, който беше не по-малко луд. По-луд. Денят на „Черната стрела“ и червените дъвчащи бонбони.

В него отново се надигна онази странна, сподавена паника и той затвори ушите си за този глас.

„Ако искаш да спасиш Сара от Арделия, Сам, недей да се правиш на герой, а започни да си спомняш кой е твоят Библиотечен полицай.

Не! Не мога! Не трябва!

Трябва да върнеш този спомен.

Не трябва! Не е позволено!

Трябва да опиташ по-усилено или няма надежда.“

— Наистина трябва да си отида вкъщи — промърмори Сам Пийбълс.

Наоми, която беше се отдалечила, за да разгледа крилата на „Навахо“-то, го чу и се върна.

— Каза ли нещо?

— Нищо. Няма значение.

— Изглеждаш много блед.

— Много съм напрегнат — каза раздразнено той.

Стан Соумс се върна и посочи през рамо с палец водача на цистерната.

— Доусън казва, че може да ми даде на заем колата си. Аз ще ви закарам до града.

— Можем да повикаме такси — започна Сам.

Наоми клатеше глава.

— Няма време за това — каза тя. — Благодаря ви много, господин Соумс.

— А, по дяволите — каза Соумс и после хвърли към нея момчешка усмивка. — Можете да ме наричате Стан. Да вървим. Доусън казва, че имало фронт на ниско налягане, който идвал от Колорадо. Искам да се върна в Джънкшън сити, преди да е започнал дъждът.

7.

Книжарницата на Пел беше голяма постройка, подобна на хамбар, на края на търговската част на Демойнс — пълна противоположност на книжарниците от пешеходната зона. Наоми попита за Майк. Насочиха я към бюрото за обслужване на клиентите — гише, което стоеше като митническа будка между секцията, в която се продаваха нови книги, и по-голямата, в която се продаваха стари.

— Казвам се Наоми Хигинс. С вас ли говорихме днес по телефона?

— А, да — каза Майк. Разрови се в един от задръстените рафтове и извади две книги. Едната беше „Любими стихове на американския народ“, а другата — „Помагало за оратора“ под редакцията на Кент Аделмен. Никога през живота си Сам Пийбълс не беше се радвал толкова от вида на две книги и едва устоя на импулса да ги грабне от ръцете на продавача и да ги притисне към гърдите си.

— „Любими стихове“ е лесна — каза Майк, — но „Помагало за оратора“ е изчерпана. Предполагам, че „Книжарницата на Пел“ е единствената оттук до Денвър, в която има толкова добър екземпляр… освен библиотечните екземпляри, разбира се.

— И двете ми изглеждат отлични — каза развълнувано Сам.

— За подарък ли са предназначени?

— Нещо такова.

— Можем да ви ги опаковаме като подарък, ако желаете — ще стане за секунди.

— Не е необходимо — каза Наоми.

Общата цена на двете книги беше двайсет и два долара и петдесет и седем цента.

— Не мога да повярвам — каза Сам, когато излязоха от книжарницата и тръгнаха към мястото, където Стан Соумс беше паркирал взетата на заем кола. Той държеше торбата здраво в ръка. — Не мога да повярвам, че е толкова просто… само да се върнат книгите.

— Не се радвай още — каза Наоми. — Няма да бъде просто.

8.

Докато караха обратно към летището, Сам попита Стан Соумс дали не може да им разкаже за Дейв и бейзболните топки.

— Ако е нещо лично, недейте. Просто съм любопитен.

Соумс погледна към торбата, която Сам държеше в скута си.

— И аз съм любопитен за тези книги — каза той. — Предлагам ви сделка. Това нещо с бейзболните топки се случи преди десет години. Аз ще ви разкажа за това, ако след десет години вие ми кажете за книгите.

— Готово — каза Наоми от задната седалка и после добави това, което Сам също си мислеше. — Ако все още сме живи, разбира се.

Соумс се разсмя.

— Да… Мисля, че винаги съществува тази възможност, нали?

Сам кимна.

— Понякога се случват отвратителни неща.

— Наистина. Едно от тях се случи с момчето ми през 1980. Докторите го наричат левкемия, но то си беше точно както казахте — едно от онези отвратителни неща.

— О, толкова съжалявам — каза Наоми.

— Благодаря. От време на време започвам да мисля, че съм го забравил, но то ме заобикаля отзад и ме удря отново. Мисля, че някои неща не минават много дълго време, а други въобще не минават.

„Някои неща въобще не минават.

Ела с мен, синко… аз съм полицай.

Наистина трябва да си отида вкъщи… платена ли е глобата ми?“

Сам докосна ъгълчето на устата си с трепереща ръка.

— Е, по дяволите, когато това се случи, познавах Дейв от дълго време — каза Стан Соумс. Минаха покрай табела, на която пишеше „ЛЕТИЩЕ 3 МИЛИ“. — Ние израснахме заедно, ходихме заедно на училище, доста време заедно ходихме извън правия път. Единственото нещо беше, че аз се обърнах и влязох в пътя. Дейв просто си продължи.

Соумс поклати глава.

— Пиян или трезвен, той беше едно от най-добрите момчета, които съм познавал. Но така се случи, че той беше по-често пиян, отколкото трезвен и постепенно престанахме да се виждаме. Като че ли най-лошото време за него беше в края на петдесетте години. През онези години той беше постоянно пиян. След това започна да ходи в АА и изглеждаше, че се е пооправил… но винаги падаше от влака с трясък. Аз се ожених през шейсет и осма и исках той да ми стане кум, но не посмях. Както се случи, той се оказа трезвен — този път, — но не можех да разчитам, че ще бъде трезвен.

— Разбирам какво искате да кажете — каза тихо Наоми.

Стан Соумс се засмя.

— Е, малко се съмнявам — такава малка сладурана като вас едва ли знае в какви неприятности може да се забърка един непоправим пияница, — но да речем, че разбирате. Ако бях помолил Дейв да ми бъде кум на сватбата, Лора — това е бившата ми жена — щеше да бълва змии и гущери. Но Дейв наистина дойде и след като през 1970 се роди момчето ни, Джо, започнахме да се виждаме по-често. Дейв, изглежда, хранеше особени симпатии към всички деца през годините, когато се опитваше да се откъсне от бутилката.

Това, което Джоуи обичаше най-много, беше бейзболът. Беше луд по него — събираше картички, картинки от дъвки… дори ме тормозеше да купя сателитна антена, за да можем да гледаме мачовете на „Роялс“ — „Роялс“ бяха неговите любимци — също и „Къбс“ по телевизионния канал от Чикаго. Когато стана на осем години, знаеше средните показатели на всички титулярни играчи на „Роялс“ и съотношението победи-загуби на почти всички хвърлячи от Американската лига. Дейв и аз три или четири пъти го водихме на мачове. Беше все едно, че водиш дете на обиколка в небесата. Дейв самичък го заведе два пъти — тогава имах работа. На Лора хич не й беше приятно — каза, че щял да си дойде пиян до козирката, а момчето щяло да остане някъде по улиците на Канзас сити или в някоя полицейска кола да чака някой да дойде да го прибере. Но нищо такова не се случи. Доколкото ми е известно, когато беше с момчето, Дейв никога не пиеше.

Когато Джо се разболя от левкемия, най-лошото от всичко беше, че докторите му казаха, че няма да може да ходи на никакви мачове — до юни или може би въобще. Това го потискаше повече от мисълта, че е болен от рак. Когато Дейв дойде да го види, Джо се разплака. Дейв го прегърна и му каза: „Ако ти не можеш да ходиш на мач, Джоуи, нищо — аз ще ти доведа «Роялс».“

Джо го гледа втренчено и каза: „Искаше да кажеш лично ли, чичо Дейв?“ — така го наричаше — чичо Дейв.

„Не мога да направя това — каза Дейв, — но мога да направя нещо почти толкова добро.“

Соумс спря колата до входа на терминала на гражданската авиация и наду клаксона.

Вратата с шум се отмести върху релсите си и той закара колата до мястото, където беше паркиран „Навахо“-то. Спря мотора и просто остана за момент зад кормилото, загледан в ръцете си.

— Винаги съм знаел, че Дейв е талантлив негодник — каза той най-сетне. — Но не знаех, че може да направи това така ужасно бързо. Всичко, което мога да преценя, е, че сигурно е работил денонощно, защото бе свършил за десет дни… а онези юнаци наистина бяха добри. Само че той знаеше, че трябва да бърза. Докторите бяха казали истината на мен и Лора, нали разбирате, а аз бях казал на Дейв. Джо нямаше големи шансове да се оправи. Бяха му открили болестта твърде късно. Тя бушуваше в кръвта му като степен пожар. Около десет дни, след като Дейв даде това обещание, той пристигна в болничната стая на сина ми с по една хартиена пазарска торба във всяка ръка. „Какво носиш, чичо Дейв?“ — пита Джо и се изправя в леглото. В този ден му беше много лошо — мисля, че главно защото му падаше косата — по онова време, ако някое момче нямаше коса, която да стига до гърба му, го смятаха за второ качество, — но когато Дейв влезе, той веднага светна.

„“Роялс", разбира се — отговори Дейв. — Нали ти обещах?"

После сложи онези две пазарски торби на леглото и ги изсипа. И никога, никога в живота си не сте виждали такова изражение на лицето на малко момче. То грееше като коледна елха… и… по дяволите, не знам…

Гласът на Стан Соумс постепенно спадаше. Сега той тежко се облегна напред върху кормилото на буика на Доусън и клаксонът засвири. Стан извади голяма носна кърпа от задния си джоб, изтри очите си с нея, после си издуха носа.

Наоми също се беше навела напред. Тя притисна ръка о бузата на Соумс.

— Ако ви е толкова трудно, господин Соумс…

— Не — каза той и едва се усмихна.

Сам видя как една сълза, която Стан Соумс беше пропуснал да изтрие, се търкулна незабелязано по бузата му и заблестя на късното следобедно слънце.

— Просто разказът ми като че ли го връща. Какъвто беше. От това боли, госпожице, но ми става и добре. Тези две чувства се преплитат.

— Разбирам — каза тя.

— Дейв обърна онези торби и от тях се изсипаха… от тях… бяха бейзболни топки — над две дузини. Но те не бяха просто бейзболни топки, защото на всяка имаше нарисувано лице и всяко лице беше на играч от бейзболния отбор за 1980 година на „Канзас сити Роялс“. И рисунките не бяха онези, как им викат, карикатури. Бяха не по-лоши от лицата, които рисуваше Норман Рокуел за „Сатърдей ивнинг пост“. Виждал съм работи на Дейв — работи, които бе правил, преди да започне да пие наистина тежко — и те бяха добри — но нито една от тях не беше толкова добра, колкото тези. Там бяха и Уили Ейкънс, и Франк Уайт, и Ю. Л. Уошингтън, и Джордж Брет… Уили Уилсън и Еймъс Отис… Дан Куинсбъри, който изглеждаше свиреп като убиец от стар уестърн… Пол Сплиторф и Кен Брет… не си спомням всички имена, но беше целият отбор, включително и треньорът — Джим Фрей.

А и беше успял, след като ги беше завършил, но преди да ги даде на сина ми, да ги отнесе в Канзас сити и всички играчи ги бяха подписали, освен един. Този, който не се беше подписал, беше Даръл Постър — хващачът. Беше болен от грип, но обещал, че ще подпише топката със своето лице веднага, щом може. И го направи.

— Охо — каза тихо Сам.

— И всичко това беше работа на Дейв — човека, над когото чувам да се надсмиват хората в Джънкшън сити и да го наричат Мръсния Дейв. Казвам ви, понякога, като чуя да го наричат така и си спомня какво направи за Джо, когато Джоуи умираше от левкемия, ми идва…

Соумс не довърши, но ръцете му се свиха в юмруци върху широките му бедра. А Сам — който беше използвал това име до днес и се беше смял с Крейг Джонс и Франк Стивънс над стария пияница с пазарската му количка, пълна с вестници — почувства как по бузите му избива досадна и срамна горещина.

— Направил е чудесно нещо, нали? — каза Наоми и отново докосна бузата на Стан Соумс. Тя плачеше.

— Трябваше да видите лицето му — каза замечтано Соумс. — Няма да повярвате как изглеждаше, докато седеше на леглото и разглеждаше всички тези лица с бейзболните шапки върху кръглите глави. Не мога да го опиша, но никога няма да го забравя. Трябваше да видите лицето му. Преди края Джо беше много зле, но никога не му беше толкова зле, че да не гледа „Роялс“ по телевизията — или да не ги слуша по радиото — и държеше всички тези топки в стаята си. Най-почетното място обаче беше на перваза на прозореца до леглото му. Там подреждаше деветимата, които играеха в мача, който гледаше или слушаше по радиото. Ако Фрей извадеше хвърляча, Джо го сваляше от перваза и слагаше на негово място резервния хвърляч. А когато всеки от тях беше наред да бие, Джо го държеше в ръце. Така…

Стан Соумс рязко прекъсна и скри лицето си в носната кърпа. Гърдите му на два пъти се надигнаха и Сам видя как гърлото му се задавя от хлип. После той отново изтри очите си и бързо пъхна носната кърпа в задния си джоб.

— И така, вие знаете защо ви закарах до Демойнс днес и защо бих ви закарал и до Ню Йорк, за да вземете тези две книги, ако това ви беше необходимо. Това не е моя заслуга, а на Дейв. Той е изключителен човек.

— Мисля, че може би и вие сте такъв — каза Сам. Соумс му се усмихна — странна, крива усмивка — и отвори вратата на буика на Доусън.

— Е, благодаря ви — каза той. — Много ви благодаря. А сега мисля, че трябва да потегляме, ако искаме да изпреварим дъжда. Не забравяйте книгите, госпожице Хигинс.

— Няма — каза Наоми и излезе, здраво хванала в ръка торбата. — Повярвайте ми, няма.

ГЛАВА 13

БИБЛИОТЕЧНИЯ ПОЛИЦАЙ (II)

1.

Двайсет минути след като отлетяха от Демойнс, Наоми се откъсна от гледката — тя следеше шосе 79 и се удивляваше на колите, които се движеха назад-напред по него като играчки — и се обърна към Сам. Това, което видя, я уплаши. Той беше заспал и беше подпрял глава в един от прозорците, но на лицето му не се виждаше спокойствие — приличаше на лице на човек, който изпитва дълбока и лична болка.

Изпод затворените му клепачи бавно излизаха сълзи и се стичаха по лицето му.

Тя се наведе напред, за да го събуди, и чу как той казва с треперещия глас на малко момче:

— Ще имам ли неприятности, господине?

„Навахо“-то се стрелна към облаците, които се натрупваха над западна Айова и се заклатушка, но Наоми почти не забеляза. Ръката й за миг спря над рамото на Сам, после се дръпна.

„Кой беше ТВОЯТ Библиотечен полицай, Сам?“

„Който и да е бил — помисли си Наоми, — мисля, че той го е намерил отново. Мисля, че е с него сега. Съжалявам, Сам… но не мога да те събудя. Сега не. Точно сега мисля, че си там, където трябва да бъдеш… където си длъжен да бъдеш. Съжалявам, но продължавай да сънуваш. И помни какво си сънувал, когато се събудиш. Помни. Помни.“

2.

В съня си Сам Пийбълс виждаше как Червената шапчица излиза от бисквитена къщичка с покрита кошница под ръка — беше тръгнала към къщата на баба си, където вълкът я чакаше, за да я изяде, като започне от краката. Накрая щеше да я скалпира и после да изяде мозъка й от черепа, като си послужи с дълга дървена лъжица.

Само че нищо от това не беше вярно, защото Червената шапчица в този сън беше момче и бисквитената къщичка беше двуетажната къща в Сейнт Луис, където той беше живял с майка си, след като баща му беше умрял, а в покритата кошница нямаше храна. В кошницата имаше книга. „Черната стрела“ от Робърт Луис Стивънсън и той я беше прочел — дума по дума — и не отиваше към къщата на бабата, а към отделението на Обществената библиотека на Сейнт Луис, което се намираше на авеню „Бригс“, защото вече беше забавил книгата с четири дни.

Това беше сън, в който той гледаше.

Гледаше как Беличкия Сам чака на ъгъла на улица „Дънбар“ и авеню „Джонстаун“ светлината на светофара да се смени. Гледаше как той изтърчава през улицата с книгата в ръка… кошницата вече я нямаше. Гледаше как Беличкия Сам влиза в магазина на улица „Дънбар“ и после също беше вътре, миришеше смесените миризми на камфор, бонбони и тютюн за лула, гледаше как Беличкия Сам отива до тезгяха с пакетче продълговати дъвчащи бонбони марка „Десятка“ — любимите му. Гледаше как малкото момче внимателно изважда доларовата банкнота, която майка му грижливо беше пъхнала в джоба на подвързията на „Черната стрела“. Гледаше как продавачът взима долара и връща деветдесет и пет цента… повече от достатъчно, за да плати глобата. Гледаше как Беличкия Сам излиза от магазина и спира отвън на улицата, за да сложи рестото в джоба си и да разкъса със зъби опаковката. Гледаше как Беличкия Сам продължава по пътя си — вече само на три преки от библиотеката — и яде дългите червени сладки резенчета.

Опита се да извика на момчето.

„Пази се! Пази се! Вълкът те чака, момченце! Пази се от вълка! Пази се от вълка!“

Но момчето продължаваше и ядеше дъвчащите си бонбони — вече беше на авеню „Бригс“ и библиотеката беше пред него — огромен куб от червени тухли.

В този момент Сам — Големият бял Сам — се опита да се измъкне от съня си. Усещаше, че Наоми и Стан Соумс и светът на реалните неща бяха нещо далечно, извън това адско яйце на кошмара, в който се намираше. Чуваше бученето на мотора на „Навахо“-то зад звуците на съня: движението по авеню „Бригс“, звънливото „дзъннн!-дзъннн!“ от звънеца на велосипеда на някое дете, чуруликането на птиците в гъстите листа на летните брястове. Затвори сънуващите си очи и закопня за този свят извън черупката, за света на реалните неща. И още — усети, че може да го достигне, че може да разбие черупката…

„Не — каза Дейв. — Не, Сам, не прави това. Не трябва да правиш това. Ако искаш да спасиш Сара от Арделия, не мисли да прекъсваш този сън. В тази работа има само едно съвпадение, но то е убийствено: някога и ТИ си имал Библиотечен полицай. И трябва да си го припомниш.“

„Не искам да виждам. Не искам да знам. Тогава ми беше достатъчно зле.“

„Нищо не е толкова зле, колкото това, което те очаква, Сам. Нищо.“

Той отвори очи — не външните си очи, а вътрешните — сънуващите очи.

Сега Беличкия Сам е на бетонната алея, по която се отива до източната страна на Обществената библиотека — бетонната алея, която води до детското крило. Той се движи бавно, с някакво предчувствие, всяка негова стъпка е като мекото цъкане на махалото в стъкленото гърло на голям часовник и всичко е ясно — мъничките искри от слюда и кварц, които блестят по бетонната алея; веселите рози, които ограждат дебелата стена от зелени храсти покрай стената на сградата; пълзящият бръшлян върху червената тухлена стена, странният и някак заплашителен латински девиз „Fuimus, non sumus“[1], гравиран в полукръг над зелените врати с дебели армирани стъкла.

И Библиотечният полицай, застанал до стъпалата, е ясен.

Той не е блед. Той е зачервен. По челото му има пъпки — червени и възпалени. Не е висок, а е със среден ръст, с извънредно широки рамене. Не носи шлифер, а палто и това е много странно, защото е летен ден — горещ летен ден в Сейнт Луис. Очите му може би са сребърни — Беличкия Сам не може да види цвета им, защото Библиотечният полицай носи кръгли черни очила — очилата на слепец.

„Той не е библиотечен полицай! Той е вълкът! Пази се! Той е вълкът! Библиотечният ВЪЛК!“

Но Беличкия Сам не чува. Беличкия Сам не се бои. Нали все пак е посред бял ден, а градът е пълен със странни — и понякога удивителни — хора. Той е живял цял живот в Сейнт Луис и не го е страх от него. Това ще се промени.

Той се доближава до мъжа и когато стига по-близо, забелязва белега — мъничка бяла ивица, която започва високо на лявата буза, минава под лявото око и се изгубва върху хрущяла на носа.

„Здравей, синко“ — казва мъжът с кръглите черни очила.

„Здравейте“ — казва Беличкия Сам.

„Имаш ли нещо против да ми кажеш нещо за книгата, която държиш, преди да влезеш вътре? — пита мъжът. Гласът му е мек и учтив — изобщо не е заплашителен. На върха на езика му се усеща леко фъфлене, защото заваля някои от звуците «с». — Аз работя в библиотеката, нали разбираш.“

„Нарича се «Черната стрела» — учтиво казва Беличкия Сам, — и е от господин Робърт Луис Стивънсън. Той е мъртъв. Умрял е от тубер-клу-роза. Много е хубава. Има много големи битки.“

Момчето очаква мъжът с кръглите черни очила да отстъпи и да му позволи да влезе, но мъжът с кръглите черни очила не отстъпва. Мъжът само се навежда, за да го разгледа по-добре. Дядо, защо са ти толкова кръгли и черни очите?

„Още един въпрос — казва мъжът. — Закъснял ли си с книгата?“

Сега Беличкия Сам се уплашва повече. „Да… но само малко. Само четири дни. Беше много голяма, нали разбирате, а аз трябваше да тренирам, да ходя на лагер и…“

„Ела с мен, синко… Аз съм полицай.“ Човекът с черните очила и палтото протяга ръка. За миг Сам почти хуква да бяга. Но той е дете — мъжът е възрастен. Този мъж работи в библиотеката. Този мъж е полицай. Изведнъж този мъж — този страшен мъж с белега и черните очила — е цялата Власт. Не можеш да избягаш от Властта — тя е навсякъде.

Сам боязливо се доближава до мъжа. Започва да вдига ръка — тази, в която държи пакетчето с червени дъвчащи бонбони, което сега е почти празно — и после, в последния момент, се опитва да я дръпне обратно. Твърде късно. Мъжът я хваща. Пакетчето с дъвчащи бонбони пада на алеята. Беличкия Сам никога вече няма да яде дъвчащи бонбони.

Мъжът придърпва Сам към себе си и го завърта, както рибарят завърта конеца на макарата на въдицата. Ръката, хванала Сам, е много силна. Причинява му болка. Сам заплаква. Все още е слънчево, тревата все още е зелена, но изведнъж целият свят започва да изглежда далечен — не повече от жесток образ, на който за кратко време му е било позволено да повярва.

Той усеща миризмата на „сен-сен“ в дъха на мъжа.

„Ще имам ли неприятности, господине?“ — пита той, като с всяка фибра от съществото си се надява, че мъжът ще каже „не“.

„Да — казва мъжът. — Да, ще имаш. МНОГО неприятности, а ако искаш да се отървеш от неприятностите, трябва да правиш точно това, което кажа аз. Разбираш ли?“

Сам не може да отговори. Никога не се е боял толкова. Само гледа мъжа с широки, опулени очи.

Мъжът го разтърсва.

„Разбираш ли, или не?“

„Д-да!“ — изохква Сам. Чувства почти непреодолима тежест в пикочния мехур.

„Нека ти кажа точно кой съм аз — казва мъжът, като издишва миризма на «сен-сен» в лицето на Сам. — Аз съм полицаят на библиотеката на авеню «Бригс» и имам задължението да наказвам момчета и момичета, които закъсняват с книгите си.“

Беличкия Сам се разплаква по-силно. „Аз нося парите! — успява да каже през хлиповете си. — Имам деветдесет и пет цента! Вземете ги! Вземете ги всичките!“

Опитва се да извади монетите от джоба си. В същия миг Библиотечният полицай се оглежда и широкото му лице изведнъж се изостря — изведнъж става лице на лисица или вълк, който е успял да се вмъкне в курника, но сега подушва опасност.

„Хайде“ — казва той и дръпва Беличкия Сам извън алеята — в гъстите храсти, които растат около стената на библиотеката. „Когато полицаят ти казва да дойдеш, ти ИДВАШ!“ Тук е тъмно — тъмно и тайнствено. Въздухът мирише на кисели хвойнови плодове. Земята е почерняла от гнили листа. Сега Сам плаче много силно.

„Млъкни!“ — изръмжава Библиотечният полицай и силно го разтърсва. Костите на ръката на Сам болезнено изскърцват. Главата му се люшва. Стигнали са до малък отвор в джунглата от храсти — заливче, в което хвойните са смачкани, а папратите са откъснати и Сам разбира, че това не е просто място, което Библиотечният полицай познава — това е място, което той е направил.

„Млъкни или глобата ще бъде само началото! Ще се наложи да извикам майка ти и да й кажа колко лошо момче си! Това ли искаш?“

„Не! — изплаква Сам. — Ще платя глобата! Ще я платя, господине, но моля ви, не ме бийте!“

Библиотечният полицай завърта Беличкия Сам.

„Опри ръце на стената! Разкрачи си краката! Веднага! Бързо!“

Все още хлипащ, но в ужас, че майка му може да открие, че е направил нещо толкова лошо, та да заслужи такова отношение, Беличкия Сам прави това, което му казва Библиотечният полицай. Червените тухли са хладни — хладни под сянката на храстите, които растат от тази страна на сградата в разбъркан куп. Той вижда тесен прозорец на нивото на земята. Прозорецът гледа към помещението на парното отопление на библиотеката. Голи крушки, засенчени с кръгчета от тенекия, като китайски шапки, висят над гигантския парен котел; тръбите на парното отопление хвърлят зловещи сенки като пипала на октопод. Той вижда един дежурен, който стои до отсрещната стена, с гръб към прозореца, отчита показанията на уредите и ги отбелязва в бележник.

Библиотечният полицай хваща панталоните на Сам и ги смъква. Заедно с тях падат и долните му гащи. Той потръпва, когато хладният въздух облъхва задника му.

„Спокойно — изпъшква Библиотечният полицай. — Не мърдай. След като платиш глобата, синко, всичко ще свърши… — и никой няма да узнае.“

Нещо тежко и горещо се притиска в задника му. Беличкия Сам отново потръпва.

„Спокойно“ — казва Библиотечният полицай. Сега той пъшка по-тежко. Сам чувства горещите струи на дъха му върху лявото си рамо и миризмата на „сен-сен“. Примрял е от ужас, но ужасът не е всичко — има също и срам. Завлекли са го в тъмното, накарали са го да понесе това гротескно, неизвестно наказание, защото е закъснял да върне „Черната стрела“. Само ако знаеше, че глобите могат да бъдат такива големи…!

Тежкото нещо се забива в задника му, разтваря бутовете му. Ужасна, разкъсваща болка прониква нагоре към вътрешните органи на Беличкия Сам. Никога не е имало такава болка — никога на света.

Той пуска „Черната стрела“ и пъха китката си напреки в устата си, за да преглътне собствените си викове. „Спокойно“ — изпъшква Библиотечният полицай и сега ръцете му се спускат върху раменете на Сам и той се заклаща назад-напред, навътре и навън, назад-напред, навътре и навън. „Спокойно… спокойно… о-о-о! Спооооокоооооойно…“

С охкане и клатене Библиотечният полицай натиква това нещо, подобно на огромна гореща стоманена пръчка, навътре и навън в задника на Сам; Сам гледа с втренчени разширени очи в мазето на библиотеката, което е в друга вселена — правилна вселена, където тъжни неща като това никога не се случват. Той гледа как дежурният кимва, слага бележника си под мишница и тръгва към вратата в далечния край на стаята. Ако съвсем малко обърне глава и леко повдигне очи, ще забележи лицето, което го гледа през прозореца — пребледнялото лице с разширени очи на малко момче с червен сироп по устните. Част от Сам иска дежурният да направи точно това — да го спаси по начин, по който ловецът е спасил Червената шапчица, — но по-голямата част от него знае, че само ще се обърне, отвратен от гледката на още едно лошо момче, което понася справедливото си наказание в ръцете на Библиотечния полицай от авеню „Бригс“.

„Спокоооооойно!“ — шепнешком крещи Библиотечният вълк, когато дежурният излиза през вратата и отива в останалата част от правилната вселена, без да се огледа. Вълкът прониква още повече напред и за една секунда болката става толкова непоносима, че Беличкия Сам е сигурен, че коремът му ще се пръсне, че това, което Библиотечният полицай е пъхнал в задника му, просто ще го разкъса и ще излезе отпред, избутвайки пред себе си червата му.

Библиотечният полицай пада върху него, мокър от вкиснала пот, пъшкащ тежко, и под теглото му Сам пада на колене. Масивният предмет — който вече не е така масивен — излиза от него, но Сам чувства целия си задник мокър. Той се бои да сложи ръцете си отзад. Бои се, че като ги махне, ще открие, че е станал на Червения кървящ Сам.

Библиотечният полицай изведнъж хваща Сам за рамото и го завърта с лице към себе си. Лицето му е по-червено от всякога, цялото на червени издути ивици, сякаш се е боядисал като индианец, поел по бойната пътека.

„Виж се! — казва Библиотечният полицай. Лицето му се изкривява във възел от презрение и отвращение. — Виж се на какво приличаш със свалени панталони! Хареса ти, нали? ХАРЕСА ти!“

Сам не може да отговори. Може само да плаче. Той дърпа нагоре бельото и панталоните си. Чувства, че в тях има гнили листа, които дразнят разкъсания му задник, но това не го интересува. Той започва да отстъпва пред Библиотечния полицай, докато гърбът му опира в тухлената стена на библиотеката. Усеща твърди клонки бръшлян — като кости на голяма ръка без плът, която го мушка в гърба. Това обаче не го интересува. Всичко, което го интересува, е срамът, ужасът и чувството на невзрачност, които сега го обземат, а от трите най-голямото е срамът. Срамът е необятен.

„Мръсно момче! — Библиотечният полицай плюе по него. — Мръсно малко момче!“

„Наистина сега трябва да си отида вкъщи — казва Беличкия Сам и думите излизат накъсани на части от силните му хлипове. — Платена ли е глобата ми?“

Библиотечният полицай запълзява на четири крака към Сам, малките му кръгли очи са втренчени в лицето му като слепите очи на къртица и това някак си е последния щрих на комизма. Сам си мисли: „Той ще ме накаже отново“ и при тази мисъл нещо в ума му, някаква пренапрегната подпора или арматура се размества с влажно щракване, което почти може да се чуе. Той не вика и не протестира — сега това е отминало — само гледа Библиотечния полицай с мълчалива апатия.

„Не — казва Библиотечният полицай. — Пускам те, край. Смилявам се над тебе, но ако някога кажеш на някого… някога… ще се върна и ще го направя пак. Ще го правя, докато глобата не бъде платена. И да не съм те хванал тук отново. Разбираш ли?“

„Да“ — казва Сам. Разбира, че ако разкаже, полицаят ще се върне и ще го направи отново. Късно вечер ще бъде в килера, под леглото, кацнал на някое дърво като някакъв гигантски, невероятен гарван. И че когато гледа към мрачното небе, ще вижда в облаците Библиотечният полицай с неговото изкривено, презрително лице. Той ще бъде навсякъде.

От тази мисъл на Сам му прилошава и той затваря очи пред това лудо къртиче лице, пред всичко.

Библиотечният полицай го сграбчва, отново го разтърсва.

„Да, какво?“ — изсъсква той. — „Да, какво, синко?“

„Да, разбирам“ — казва Сам, без да отваря очи.

Библиотечният полицай дръпва ръката си.

„Добре — казва той. — И не забравяй. Когато лошите момчета и момичета забравят, аз ги убивам.“

Беличкия Сам дълго време седи, облегнат до стената, със затворени очи в очакване Библиотечният полицай отново да започне да го наказва или просто да го убие. Иска да заплаче, но няма сълзи. Ще минат години, докато отново успее да заплаче, за каквото и да било. Най-сетне отваря очи и вижда, че е сам в леговището на Библиотечния полицай в храстите. Библиотечния полицай го няма. Тук е само Сам и неговата книга „Черната стрела“, която лежи отворена.

Сам започва да пълзи към дневната светлина на четири крака. Листата гъделичкат потното му лице, обляно в сълзи, клоните драскат гърба му и шибат наранения му задник. Той взима със себе си „Черната стрела“, но не за да я занесе в библиотеката. Той никога няма да отиде в библиотеката, в никоя библиотека, никога — това е обещанието, което дава на себе си, докато изпълзява от мястото на наказанието си. Дава и друго обещание — никой никога няма да разбере за това ужасно нещо, защото той смята да забрави, че се е случвало. Чувства, че може да го направи. Може да го направи, ако се опита много, много силно, а той смята да започне да се опитва много, много силно веднага.

Когато стига до края на храстите, той се оглежда като подгонено зверче. Вижда деца, които минават по тревата. Не вижда Библиотечния полицай, но това, разбира се, няма значение — Библиотечният полицай вижда него. От днес нататък Библиотечният полицай винаги ще бъде наблизо.

Най-сетне тревата е пуста. Малко, разчорлено момче — Беличкия Сам — се измъква от храстите с листа в косата и кал по лицето. Ризата му се развява зад него, неприбрана в панталоните. Той се промъква до бетонните стъпала, хвърля крадешком един ужасен поглед към тайнствения латински девиз, изписан над вратата и после оставя книгата си на едно от стъпалата с всичката грижа и ужас, с които самотно момиче оставя безименното си дете на прага на непозната къща. После Беличкия Сам се затичва през тревата, оставя клона на Обществената библиотека на Сейнт Луис на авеню „Бригс“ зад гърба си и тича, но колкото и бързо да тича, не може да избяга от вкуса на червен сироп на езика и в гърлото си, сладък и лепкав, и колкото и бързо да тича, Библиотечният вълк естествено тича заедно с него, Библиотечният вълк е точно зад рамото му, където не може да го види, и Библиотечния вълк шепне „Ела с мен, синко… аз съм полицай“ и винаги ще шепне това, през всичките години ще шепне това, в онези тъмни сънища, които Сам не смее да си спомни, той ще шепне това, а Сам винаги ще бяга от този глас и ще крещи „Платена ли е вече? Платена ли е вече глобата? О, Боже мой, ПЛАТЕНА ЛИ Е ВЕЧЕ ГЛОБАТА МИ?“ И отговорът, който се връща, винаги е един и същ: „Никога няма да бъде платена, синко, никога няма да бъде платена. Никога. Нико…“

[1] Бяхме, не сме (лат.). ↑

ГЛАВА 14

БИБЛИОТЕКАТА (II)

1.

Кацането на черната писта, която Стан наричаше Летището на Провърбия, никак не беше гладко. „Навахо“-то се спусна опипом през купищата сърдит въздух и се приземи с последен разтърсващ удар. Сам извика сподавено. Очите му се отвориха.

Наоми търпеливо чакаше нещо такова. Тя веднага се наведе напред, без да обръща внимание на колана, който прерязваше кръста й, и го обгърна с ръце. Не обърна внимание на вдигнатите му ръце и първото му инстинктивно отдръпване, както не обърна внимание и на първия горещ и неприятен дъх на ужасеното му дишане. Беше успокоявала много алкохолици в разгара на делириум тременс, а това не беше много по-различно. Притисна се до него и усети биенето на сърцето му. То сякаш щеше да изскочи с плясък от ризата му.

— Всичко е наред, Сам, всичко е наред — аз съм, вече се върнахме. Това беше сън. Отново си тук.

За миг той продължи да се притиска в седалката си. После се отпусна, обезсилен. Ръцете му се вдигнаха и я прегърнаха с паническа сила.

— Наоми — каза той с дрезгав, сподавен глас. — Наоми, о, Наоми, мили Боже, какъв кошмар сънувах, какъв ужасен сън!

Стан беше се обадил по радиото и някой беше дошъл да запали светлините на пистата. Сега те рулираха между тях. Все пак не бяха изпреварили дъжда — той кухо барабанеше по корпуса на самолета. Отпред Сам мучеше някаква песен — приличаше на „Надбягванията в Кемптаун“.

— Беше ли кошмар? — попита Наоми и се отдръпна от Сам, за да го погледне в кръвясалите очи.

— Да. Но беше и истина. Съвсем истина.

— Библиотечният полицай ли беше, Сам? Твоят Библиотечен полицай?

— Да — прошепна той и притисна лице в косата й.

— Знаеш ли кой е той? Сега знаеш ли кой е той, Сам?

След един дълъг, дълъг момент Сам прошепна:

— Знам.

2.

Стан Соумс хвърли поглед към лицето на Сам, докато той и Наоми слизаха от самолета, и каза в изблик на съчувствие:

— Съжалявам, че толкова много друсаше. Наистина помислих, че ще изпреварим дъжда. Само че при насрещен вятър…

— Ще се оправя — каза Сам.

Всъщност той вече изглеждаше по-добре.

— Да — каза Наоми. — Всичко ще бъде наред. Благодаря, Стан. Много ти благодаря. Дейв също ти благодари.

— Е, ако съм успял да ви помогна…

— Да. Наистина ни помогнахте.

— Ще трябва да минем по пистата — каза Стан. — В такава вечер, ако се опитате да минете напряко, онова тресавище ще ви погълне чак до кръста. Елате вкъщи. Ще пием кафе. Мисля, че има и малко ябълков пай.

Сам погледна часовника си. Беше седем и четвърт.

— Ще се възползваме от поканата ви друг път, Стан — каза той. — Наоми и аз трябва веднага да занесем тези книги в града.

— Поне влезте и се изсушете. Докато стигнете до колата, ще бъдете съвсем мокри.

Наоми поклати глава.

— Много е важно.

— Добре — каза Стан. — По вида ви разбирам, че наистина е така. Само не забравяйте, че обещахте да ми разкажете историята.

— Няма да забравим — каза Сам. Погледна Наоми и видя в очите й отражението на собствената си мисъл: „Ако все още сме живи, за да я разкажем.“

3.

Сам караше и едва се сдържаше да не натисне докрай педала на газта. Тревожеше се за Дейв. Едва ли обаче беше нужно да демонстрира тревогата си, като излезе от пътя и преобърне колата на Наоми в крайпътната канавка, а и дъждът, при който се бяха приземили, се беше превърнал в порой, който се носеше от освежаващия вятър. Чистачките не успяваха да се справят с него дори и на бързи обороти, а фаровете не проникваха на повече от пет-шест метра. Сам не смееше да кара по-бързо от четирийсет километра в час. Погледна часовника си, после обърна глава към Наоми, която седеше до него с торбата в скута си.

— Надявам се да успеем до осем — каза той, — но не съм сигурен.

— Просто направи, каквото можеш, Сам.

Светлината от фаровете се виждаше като подводна светлина на водолазен звънец. Сам намали до двайсет километра в час и едва се размина с профучалия покрай тях камион — неясна грамада в мрака на дъжда.

— Можеш ли да говориш за това? За съня си?

— Мога, но няма да го направя — каза той. — Не сега. Не е моментът.

Наоми помисли малко, после кимна.

— Добре.

— Мога да ти кажа само едно — Дейв беше прав, когато каза, че децата са най-добрата храна, беше прав и че това, от което живее тя, е страхът.

Бяха достигнали покрайнините на града. След още един квартал преминаха през първото кръстовище със светофари. През предното стъкло на датсуна светлината се виждаше като светлозелено петно, танцуващо във въздуха над тях.

— Преди да отидем в библиотеката, трябва да спра на едно място. „Пигли Уигли“ е наблизо, нали?

— Да, но ако искаме да се срещнем с Дейв зад библиотеката в осем, наистина нямаме много време за губене. Независимо дали ни харесва, или не, но при такова време не може да се кара бързо.

— Знам — но това няма да отнеме много време.

— Какво ти е необходимо?

— Не съм сигурен — каза той, — но мисля, че ще разбера, когато го видя.

Тя го погледна и за втори път той се удиви от нейната сякаш лисича, крехка красота и не можа да разбере защо до днес не я беше забелязвал.

„Е, нали излиза с нея, трябва да си видял НЕЩО.“

Само че не беше. Беше излизал с нея, защото беше хубава, представителна, необвързана и приблизително на неговите години. Беше излизал с нея, защото за ергените в градове, които току-що са се разраснали, се предполага, че трябва да излизат с жени… ако са ергени, които имат интерес да влязат в местната общност на бизнесмените, така беше. Ако не излизаш с жени, хората… някои хора…

(полицаят)

могат да си помислят, че си малко странен.

„АЗ БЯХ малко странен — помисли си той. — Като помисля по-добре, бях МНОГО странен. Но какъвто и да съм бил, мисля, че сега съм малко по-различен. И се срещам с нея. Това е. Наистина СЕ СРЕЩАМ с нея.“

Самата Наоми беше поразена от пребледнялото му лице и напрежението около очите и устата му. Той изглеждаше странно… но вече не изглеждаше ужасен. Наоми си помисли: „Прилича на човек, който е имал възможност да се върне към най-лошия си кошмар… с някакво мощно оръжие в ръцете си.“

Помисли си, че това е лице, в което може би се влюбва и тази мисъл дълбоко я обезпокои.

— Това спиране… е важно, нали?

— Да, така мисля.

След пет минути спряха на паркинга до магазина на „Пигли Уигли“. Сам излезе незабавно и се втурна под дъжда към вратата.

На средата на пътя се спря. До паркинга имаше телефонна будка — без съмнение същата будка, от която преди толкова години Дейв се беше обадил в кантората на шерифа. Обаждането от тази будка не беше убило Арделия… но беше я извадило от равновесие доста силно.

Сам влезе. Лампата светеше. Нямаше нищо за гледане — просто телефонна будка с числа и надписи, надраскани върху стоманените стени. Телефонния указател го нямаше и Сам си спомни как Дейв беше казал: „Това беше още по времето, когато понякога с малко късмет в телефонната будка можеше да откриеш телефонен указател.“

После погледна към пода и видя това, което търсеше. Беше опаковка. Вдигна я, изглади я и на слабата светлина прочете написаното на нея: „Дъвчащи бонбони «Десятка»“.

Отвън Наоми нетърпеливо натисна клаксона. Сам изскочи от будката с опаковката в ръка, помаха й и изтича в магазина под проливния дъжд.

4.

Продавачът в „Пигли Уигли“ беше млад човек, когото сякаш бяха замразили през 1969 и разтопили едва тази седмица. В очите му светеше червеният, стъклен поглед на наркоман. Косата му беше дълга и хваната с широка лента през челото. На кутрето си носеше сребърен пръстен във формата на знака за мир. Под фирмената му престилка се виждаше екстравагантна риза на цветя. На яката му беше забодена значка, на която пишеше:

НА ЛИНИЯ СЪМ САМО ОЩЕ 5 МИНУТИ. НЕ ПРОПУСКАЙТЕ!

Сам се усъмни дали управителят на магазина би одобрил това… но беше дъждовна вечер и управителят на магазина не се виждаше никъде. Сам беше единственият клиент и продавачът го гледаше хем слисано, хем безразлично как отива до рафта и започва да събира пакетчетата с червени дъвчащи бонбони. Сам взе всички — около двайсет пакетчета.

— Ей, баровец, сигурен ли си, че ти стигат? — попита го продавачът, когато Сам се приближи до тезгяха и струпа върху него съкровището си. — Мисля, че имаме още един-два кашона в склада. Наистина знам какво е, когато ти се прияде нещо.

— Тези ще стигнат. Маркирай ги, ако обичаш. Бързам.

— Да, всички бързат в този свят — каза продавачът. Пръстите му отвориха касата с привичната сънливост на наркоман.

На щанда до някаква реклама на бейзболни картички имаше ластично кръгче. Сам го посочи.

— Мога ли да го взема?

— Заповядай, баровец. Смятай го за подарък от мен — принца на „Пигли Уигли“, за теб, лорда на бонбоните, в дъждовната вечер на този понеделник.

Сам надяна ластичното кръгче на китката си (то увисна като широка гривна). В този миг силен порив на вятъра разклати сградата. Стъклата затракаха. Лампите премигаха.

— Я виж, баровец — каза принцът на „Пигли Уигли“ и вдигна поглед. — Това го нямаше в прогнозата. Казаха само превалявания. — Отново погледна към касата. — Петнайсет и четирийсет и един.

Сам му подаде двайсет долара с лека, горчива усмивка.

— Тези неща бяха много по-евтини, когато бях дете.

— Инфлацията страшно скочи — съгласи се продавачът. Той бавно се връщаше в озоновия облак, в който се беше намирал, когато влезе Сам. — Сигурно страшно ги обичаш, човече. Аз си обичам старите шоколадчета „Марс“.

— Да ги обичам? — засмя се Сам, докато прибираше рестото в джоба си. — Мразя ги. За друг са. Може да се каже, подарък.

Тогава продавачът видя нещо в очите на Сам и изведнъж бързо направи голяма крачка настрани и почти събори една от рекламите.

Сам с любопитство погледна лицето му и реши да не иска торбичка. Събра пакетчетата, пръсна ги по джобовете на спортното си сако, което беше облякъл преди хиляда години, и излезе от магазина. При всяка крачка целофанът в джобовете му шумолеше.

5.

Наоми се беше преместила зад кормилото и кара през останалата част от пътя до библиотеката. Когато потеглиха от паркинга пред „Пигли Уигли“, Сам извади двете книги от торбата на „Книжарницата на Пел“ и за момент ги изгледа със съжаление.

„Колко неприятности — помисли си той. — Колко неприятности за една остаряла книга със стихове и едно ръководство за начинаещи оратори.“ Само че, разбира се, въпросът не беше в това. Въпросът изобщо никога не беше бил в книгите.

Той свали ластика от китката си и обви с него книгите. После извади портфейла си, взе една пет доларова банкнота от намаляващия запас банкноти и я пъхна под ластика.

Това за какво е?

— Глобата. Тази, която дължа за тези две, и още една, от много отдавна — „Черната стрела“ от Робърт Луис Стивънсън. С това въпросът приключва.

Остави книгите между двете удобно вдлъбнати седалки и извади от джоба си пакетче бонбони. Разкъса опаковката и онази стара, сладникава миризма го блъсна в лицето. От носа му тя сякаш отиваше направо в главата, а от главата пропадаше надолу в стомаха му, който веднага се сви в гладък, твърд юмрук. За един ужасен миг Сам помисли, че ще повърне в собствения си скут. Очевидно някои неща не се променяха никога.

Въпреки всичко той продължи да отваря пакетчетата с дъвчащи бонбони, а около него се натрупа купчина от лепкави, восъчни сладки късове. Когато светофарът на следващото кръстовище светна червено, Наоми намали скоростта, после спря, въпреки че Сам не виждаше никаква друга кола да се движи и в двете направления. Дъждът и вятърът се блъскаха в малката й кола. До библиотеката оставаха само четири пресечки.

— Сам, какво правиш, за Бога?

И понеже той всъщност не знаеше точно какво прави, каза:

— Ако храната на Арделия е страхът, трябва да намерим другото нещо — това, което е противоположно на страха. Защото това нещо ще бъде за нея отрова. Така че… какво мислиш, че може да е това нещо?

— Е, съмнява ме да са дъвчащи бонбони.

Той направи нетърпелив жест.

— Откъде си сигурна? Смята се, че кръстовете убиват вампирите — онези, които смучат кръв, — но кръстът е само две пръчки от дърво или метал, поставени под прав ъгъл. Може би по същия начин би подействала една маруля… ако е включена.

Светна зелена светлина.

— Ако е организирана маруля — каза замислено Наоми и потегли напред.

— Правилно! — Сам повдигна шепа дълги сладки късове. — Всичко, което знам, е, че имам само това. Може би е смешно. Вероятно е така. Но не ме е грижа. Това е небожият символ на всички неща, които ми отне моят Библиотечен полицай — любов, приятелство, чувство на принадлежност. През целия си живот съм се чувствал като чужд човек, Наоми, и никога не съм знаел защо. Сега знам. Това е просто още едно от нещата, които той ми е отнел. Тогава обичах тези неща. Сега едва понасям миризмата им. Няма значение — мога да се справя с това. Но трябва да знам как да го включа.

Сам започна да мачка бонбоните между дланите си и постепенно ги превърна в лепкава топка. Досега беше мислил, че най-лошото нещо, с което му влияят тези бонбони, е миризмата, но сега разбра, че греши. По-лоша беше мекотата им… и боята, която излизаше изпод дланите и пръстите му и ги оцветяваше в зловещо червено. Въпреки това продължи, спираше само на всяка половин минута, за да добави съдържанието на ново пакетче към меката маса.

— Може би търся излишно — каза той. — Може би противоположното на страха е обикновената стара храброст. Куражът, ако искаш по-интересна дума. Това ли е? Това ли е всичко? В храбростта ли е разликата между Наоми и Сара?

Тя го погледна с изненада.

— Да не би да питаш дали това, че престанах да пия, е било акт на храброст?

— Не знам какво питам — каза той, — но мисля, че и при тебе е нещо подобно. Няма нужда да питам за страха — знам какво е той. Страхът е емоция, която изключва промяната и пречи на промяната. Когато се отказа от пиенето, това беше ли акт на храброст?

— Аз всъщност никога не съм се отказвала — каза тя. — Алкохолиците никога не го правят. Те не могат да го направят. Вместо това използваш различни обиколни мисли. По веднъж на ден си казваш — по-леко, живей и остави другите да живеят. Но в центъра на нещата е следното: отказваш се от мисълта, че можеш да владееш пиенето си. Тази мисъл е мит, който си си разказвал, и точно от него се отказваш. От мита. Сега кажи ми — това храброст ли е? Разбира се. Но със сигурност не е окопна храброст.

— Окопна храброст — каза тя и се засмя. — Харесва ми. Но ти си прав. Това, което правя аз — което правим ние — тоест да се пазим от първата чашка… не е такъв вид храброст. Въпреки филма „Загубеният уикенд“, мисля, че нашето състояние не е кой знае каква трагедия.

Сам си припомни ужасната апатия, която го беше обхванала, след като беше изнасилен в храстите до библиотеката на авеню „Бригс“ в Сейнт Луис. Изнасилен от мъж, който беше нарекъл себе си полицай. Това също изобщо не беше трагедия. Беше мръсен номер — всичко на всичко мръсен тъпашки номер, изигран на малко дете от душевноболен мъж. Помисли си, че в крайна сметка беше излязъл късметлия — Библиотечният полицай можеше и да го убие.

Пред тях в дъжда мъждукаха кръглите бели глобуси около Обществената библиотека на Джънкшън сити. Наоми каза неуверено:

— Мисля, че истинската противоположност на страха трябва да е честността. Честността и вярата. Как ти звучи това?

— Честност и вяра — каза той тихо, опитваше вкуса на думите. Стисна лепкавата топка от бонбони в дясната си ръка. — Мисля, че не е лошо. Във всеки случай ще трябва да свърши работа. Вече стигнахме.

6.

Мъждукащите зелени цифри на часовника на арматурното табло показваха 7:57. Все пак бяха успели преди осем.

— Може би е по-добре да проверим дали всички са си отишли, преди да обиколим отзад — каза той.

— Добра идея.

Бавно влязоха в празния паркинг срещу главния вход на библиотеката. Глобусите нежно блещукаха в дъжда. Шумът на дърветата не беше толкова нежен — вятърът се усилваше още. Дъбовете издаваха звуци, сякаш сънуват, но всичките им сънища са лоши.

В осем часа и две минути срещу тях спря камионетка с фигура на Котарака Гарфийлд и табела „ТАКСИТО НА МАМА“ на задния прозорец. Прозвуча клаксон и вратата на библиотеката — тя дори и на тази светлина изглеждаше по-малко мрачна, отколкото бе изглеждала при първото посещение на Сам, по-малко приличаше на уста на лицето на огромен гранитен робот — се отвори веднага. Три деца — изглеждаха като ученици в долните гимназиални класове — излязоха и затичаха надолу по стъпалата. Докато стигнат по алеята до „ТАКСИТО НА МАМА“, две от децата вдигнаха якетата на главите си, за да ги прикрият от дъжда. Страничната врата на камионетката се отвори и децата се качиха. Сам чу смеха им и им завидя. Помисли си колко ли е добре да излезеш от библиотека със смях на уста. Не беше изпитал това чувство заради мъжа с кръглите черни очила.

„Честност — помисли си той. — Честност и вяра. — После пак си каза: — Глобата е платена, по дяволите.“ — Отвори последните две пакетчета дъвчащи бонбони и започна да размачква съдържанието им в лепкавата си, отвратително миришеща топка. Докато го правеше, гледаше задната част на „ТАКСИТО НА МАМА“. Виждаше белия пушек, който излизаше и се разсейваше във ветровития въздух. Изведнъж започна да разбира какво ставаше тук.

— Веднъж, когато бях в гимназията — каза той, — видях как група момчета си направиха шега с едно друго момче, което не обичаха. В онези дни гледането беше любимото ми занимание. Те взеха топка глина за моделиране от кабинета по рисуване и я напъхаха в ауспуха на понтиака на момчето. Знаеш ли какво се случи?

Тя го погледна със съмнение.

— Не. Какво?

— Гърнето се разцепи на две части — каза той. — По една от всяка страна на колата. Излетяха като шрапнел. Гърнето беше слабата точка, нали разбираш. Предполагам, че ако газовете се бяха върнали обратно до мотора, направо щяха да откъснат цилиндрите от блока.

— Сам, за какво говориш?

— За надеждата — говоря за надеждата. Предполагам, че честността и вярата трябва да дойдат малко по-късно.

„ТАКСИТО НА МАМА“ се отдели от тротоара. Фаровете му прорязваха сребристите ленти на дъжда.

Когато предната врата на библиотеката се отвори отново, зелените числа на часовника на арматурното табло на Наоми показваха 8:06. Излязоха един мъж и една жена. Мъжът, който несръчно закопчаваше палтото си, а чадърът му беше под мишницата, без съмнение беше Ричард Прайс — Сам го позна веднага, въпреки че го беше виждал само на едничката му снимка в стария вестник. Момичето беше Синтия Бериган — помощник-библиотекарката, с която беше говорил в събота вечер.

Прайс каза нещо на момичето. Сам помисли, че тя се усмихва. Изведнъж осъзна, че седи изправен във вдлъбнатата седалка на датсуна на Наоми, а всеки негов мускул скърца от напрежение. Опита се да се отпусне и разбра, че не може.

„Защо това не ме изненадва?“ — помисли си той.

Прайс вдигна чадъра си. Двамата изтичаха по алеята, скрити под него, а момичето в движение завързваше забрадка от дъждобран на главата си. Разделиха се в дъното на алеята. Прайс се качи в една „Импала“ с размерите на пътнически параход, а момичето в едно „Юго“, паркирано на средата на следващата пряка. Прайс направи обратен завой на улицата (когато светлините от фаровете му светнаха за малко върху колата на Наоми, тя стреснато се сниши) и бипна за поздрав, когато мина покрай „Юго“-то. Синтия Бериган му бипна в отговор, а после потегли в противоположна посока.

Сега бяха само те двамата, библиотеката и може би Арделия, която ги чакаше някъде вътре.

Заедно със стария приятел на Сам — Библиотечния полицай.

7.

Наоми подкара бавно около квартала към улица „Уегман“. Някъде по средата в оградата имаше малък процеп, отбелязан с дискретна табелка. На нея беше написано:

САМО ЗА ДОСТАВКИ НА БИБЛИОТЕКАТА

Връхлетя ги порив на вятъра — толкова силен, че разклати датсуна върху ресорите му, а дъждът затрака по стъклата като пясък. Наблизо се чу трясък от счупване на голям клон или малко дърво. После се чу думкане от падането на клона или дървото на улицата.

— Боже! — каза Наоми с тънък, разстроен глас. — Това не ми харесва!

— И аз не съм възхитен — съгласи се Сам, но почти не я беше чул. Мислеше как беше изглеждала тази глина за моделиране. Как изглеждаше, когато се издуваше от ауспуховата тръба на колата. Приличаше на мехур.

Наоми зави при табелата. Влязоха в къса алея, която водеше до товаро-разтоварната зона. Над малкия павиран правоъгълник светеше единствена електродъгова лампа. Тя хвърляше силна, пронизваща светлина, а сенките от разлюлените клони на дъбовете, които ограждаха товарната зона, танцуваха лудо върху задната фасада на сградата под светлината й. За момент сенките сякаш се сраснаха и образуваха форма, която беше почти човешка: изглеждаше, сякаш някой чака някъде долу — някой, който сега изпълзява, за да ги посрещне.

„Само след една-две секунди — помисли си Сам — оранжевият блясък от лампата ще се отрази в очилата му — малките му, кръгли черни очила — и той ще погледне към мен през предното стъкло на колата. Не към Наоми, само към мен. Ще ме погледне и ще каже: Здравей, синко. Чаках те. Всички тези години те чаках. Ела с мен сега. Ела с мен, защото аз съм полицай.“

Пак се чу трясък и един клон падна върху настилката на метър от багажника на датсуна, разхвърчаха се парчета кора и гнило дърво. Ако беше паднал върху колата, щеше да смачка покрива й като консерва с доматена супа.

Наоми изпищя.

Вятърът, който все още се усилваше, изпищя в отговор.

Сам посегна към нея, искаше да я обгърне с ръка, за да я успокои, когато изведнъж вратата зад товарната платформа се открехна и оттам излезе Дейв Дънкан. Държеше вратата, за да не може вятърът да я изскубне от ръцете му. Лицето на стареца се видя на Сам неестествено бяло и почти гротескно уплашено. Със свободната си ръка старецът правеше отчаяни подканващи движения.

— Наоми, Дейв е там.

— Къде?… О, да, виждам го. — Очите й се разшириха. — Боже мой, изглежда ужасно!

Тя започна да отваря вратата. Вятърът изсвири, откъсна я от ръката й и нахлу в датсуна като малък ураган, повдигна във въздуха опаковките на бонбоните и ги завъртя в луда вихрушка.

Наоми едва успя да дръпне ръката си, за да не я приклещи вратата, която пак се захлопна, и излезе. Косата й се развяваше като в собствена малка буря около главата й, а полата й за миг залепна и очерта бедрата й.

Сам отвори своята врата — вятърът духаше срещу нея и той буквално трябваше да я набута с рамо — и също слезе. От известно време се чудеше — откъде, по дяволите, се беше взела тази буря; принцът на „Пигли Уигли“ беше казал, че в прогнозите няма такива ураганни ветрове и дъждове. Само превалявания, така беше казал.

Арделия. Може би това е бурята на Арделия.

Сякаш за да потвърди това, гласът на Дейв се усили след моментното затишие:

— Бързо! Навсякъде усещам миризмата на нейния парфюм!

Сам почувства неясен ужас при мисълта, че миризмата на парфюма на Арделия може по някакъв начин да предшества материализирането й.

Беше стигнал до средата на пътя до товарната платформа, когато осъзна, че държи сополивата топка от дъвчащи бонбони, но е оставил книгите в колата. Обърна се, отвори със сила вратата и ги взе. Внезапно цветът на светлината се смени — от ярка, пронизващо оранжева — на бяла. Сам видя промяната върху кожата на ръцете си и за миг очите му сякаш замръзнаха в орбитите. Бързо излезе с гръб от колата, с книгите в ръка и се обърна.

Оранжевата електродъгова лампа я нямаше. Беше заменена от старомоден уличен фенер с живачни изпарения. Дърветата, които танцуваха и стенеха около платформата, сега бяха по-дебели — преобладаваха величествените стари брястове, които с лекота закриваха дъбовете. Формата на товарната платформа също се беше сменила и задната стена на библиотеката — стената, която само преди миг беше била гола, бе покрита с извити стъбла бръшлян.

„Добре дошли в 1960 — помисли си Сам. — Добре дошли в Обществената библиотека на Джънкшън сити, марка «Арделия Лорц».“

Наоми се беше качила на платформата. Казваше нещо на Дейв. Дейв отговори, после погледна назад през рамо. Тялото му се разтърси. В същия миг Наоми изпищя. Сам се втурна към стълбите с развято сако. Докато се качваше по стъпалата, видя как една бяла ръка изплува от тъмнината на библиотеката, хвана рамото на Дейв и го дръпна обратно в библиотеката.

— Дръж вратата! — изкрещя Сам. — Наоми, дръж вратата! Не я оставяй да се заключи!

Но тук вятърът им помогна. Той отвори широко вратата, удари Наоми по рамото и тя политна назад. Сам скочи и успя да хване навреме вратата.

Наоми обърна към него ужасените си очи.

— Това беше мъжът, който е идвал у вас, Сам. Високият мъж със сребристите очи. Видях го. Той хвана Дейв.

Нямаше време за мислене.

— Хайде — той хвана Наоми през кръста и я поведе напред към библиотеката. Зад тях поривът на вятъра затръшна вратата с трясък.

8.

Бяха в залата с каталозите. Цареше полумрак. На бюрото на библиотекаря светеше лампа с абажур с червени ресни. Отвъд тази зона, в която бяха разхвърляни кутии и топки смачкани вестници за уплътнение (беше 1960 и плътно прилепващите полиетиленови опаковки още не бяха измислени), започваха рафтовете. На една от пътеките между стените с книги стоеше Библиотечният полицай. Беше хванал Дейв Дънкан в полусън и го държеше с почти безгрижна лекота на десет сантиметра над пода.

Той погледна към Сам и Наоми. Сребърните му очи заблестяха и бялото лице се разтегна в усмивка с форма на полумесец. Приличаше на хромирана луна.

— Нито крачка напред — каза той — или ще счупя този врат като пилешка кост. Ще го чуете.

Сам го послуша, но само за миг. Усети миризма на торбичка с лавандула против молци — тежка и прекалено силна. Отвън вятърът виеше и гърмеше. Сянката на Библиотечния полицай танцуваше по стената като очертания на подемен кран.

„Преди нямаше сянка — осъзна Сам. — Какво ли означава това?“

Може би това означаваше, че Библиотечният полицай сега беше по-истински, повече тук… защото Арделия, Библиотечният полицай и черният човек в старата кола всъщност бяха една и съща личност. Бяха едно и също нещо, просто лицата, които то носеше, бяха различни — слагаше ги и отново ги сваляше с лекота като карнавални маски.

— Искаше да кажеш, че ако стоим далеч от тебе, ще го оставиш жив? Глупости.

И тръгна към Библиотечния полицай.

На лицето на високия мъж се появи странно изражение. Той беше изненадан. Отстъпи една крачка. Шлиферът му се развя под коленете му и се отърка о подвързаните томове, които бяха наредени от двете страни на пътеката.

— Предупреждавам ви!

— Предупреди ни и върви по дяволите — каза Сам. — Нямаш какво да делиш с него. Имаш сметки за уреждане с мен, нали? Добре, да ги уредим.

— Библиотекарката има сметки за уреждане със стареца — каза полицаят, после отстъпи на още една крачка. С лицето му ставаше нещо странно и след миг Сам разбра какво е то. Сребърната светлина в очите на Библиотечния полицай угасваше.

— Тогава нека тя ги уреди — каза Сам. — Моите сметки са с тебе, приятелче, и са от трийсет години.

Мина през светлия кръг, очертан на пода от настолната лампа.

— Добре тогава — изръмжа Библиотечният полицай. Завъртя се и запокити Дейв на пътеката. Дейв политна като торба с пране и извика от страх и изненада. Опита се да вдигне ръка, за да се опре в стената, но това беше само неволен, объркан рефлекс. Блъсна се в пожарогасителя, закачен до стълбите и Сам чу тъпия трясък на счупена кост. Дейв падна, а тежкият червен пожарогасител падна от стената върху стареца.

— Дейв! — изпищя Наоми и се втурна към него.

— Наоми, не!

Но тя не обърна внимание. Усмивката на Библиотечния полицай се появи отново. Той сграбчи Наоми за ръката, докато тя се опитваше да мине покрай него, и я придърпа към себе си. Лицето му се наведе и за момент се скри от кестенявата коса на тила й. Той издаде странно, приглушено покашляне в плътта й и после започна да я целува — или поне така изглеждаше. Дългата му бяла ръка я хвана под мишницата. Наоми отново изпищя и после като че ли започна да се отпуска в обятията му.

Сам беше стигнал до началото на рафтовете. Хвана първата попаднала му подръка книга, измъкна я от рафта, замахна и я хвърли. Тя политна с разперени корици и развети страници и удари Библиотечния полицай отстрани по главата. Той изкрещя гневно и изненадано и вдигна поглед. Наоми се отскубна от прегръдката му и се устреми настрани към един от високите шкафове, размахала ръце за баланс. Удари се в него, а той се люшна назад и падна с оглушителен отекващ трясък. Книгите политнаха от рафтовете, на които можеха да останат необезпокоявани с години, и нападаха по пода като дъжд от удари, които странно приличаха на ръкопляскания.

Наоми не обърна внимание. Стигна до Дейв и коленичи до него. Повтаряше името му — отново и отново. Библиотечният полицай се обърна натам.

— И с нея няма какво да делиш — каза Сам. Библиотечният полицай се обърна към него. Сребърните му очи се бяха сменили с малки черни очила, които придаваха на лицето му сляпо изражение, подобно на това на къртица.

— Трябваше да те убия първия път — каза той и тръгна към Сам. Докато вървеше се чуваше и някакъв странен звук на търкане. Сам погледна надолу и видя, че полите на шлифера на Библиотечния полицай се влачат по пода. Той се смаляваше.

— Глобата е платена — каза тихо Сам. Библиотечният полицай спря. Сам вдигна книгите с петдоларовата банкнота под ластика. — Глобата е платена и книгите са върнати. Всичко свърши, кучко… или кучи сине… или каквото и да си.

Навън вятърът се усили с продължителен, кух вик, който премина под стряхата като звън на стъкло. Библиотечният полицай извади език и облиза устните си. Беше червен и остър. По бузите и челото му бяха започнали да се появяват петна. По кожата му лъщеше мазна пот.

И миризмата на пликче с лавандула беше много по-силна.

— Грешиш! — извика Библиотечният полицай. — Грешиш! Тези не са книгите, които си взел! Аз знам! Старият пиян копелдак прибра книгите, които си взел! Те са били…

— … унищожени! — довърши Сам. Той тръгна отново, доближи се до Библиотечния полицай и с всяка крачка, която правеше, миризмата на лавандула ставаше все по-силна. Сърцето му биеше в гърдите. — Знам и чия беше идеята за това. Но тези са напълно годни за замяна. Вземи ги. — Гласът му прерасна в застрашителен вик. — Вземи ги, дявол да те вземе!

Той протегна книгите и Библиотечният полицай, объркан и уплашен, посегна към тях.

— Не, не така — каза Сам и вдигна книгите над бялата протегната ръка. — Така.

Стовари книгите върху лицето на Библиотечния полицай — стовари ги с всичка сила. Не си спомняше някога през живота си да е изпитвал такова върховно удовлетворение като това, когато „Любими стихове на американския народ“ и „Помагало за оратора“ удариха и счупиха носа на Библиотечния полицай. Кръглите черни очила отхвръкнаха от лицето му и паднаха на пода. Под тях останаха черни орбити, обградени от белезникава течност. Лепкавото вещество потече на малки вадички и Сам помисли за разказа на Дейв — „Изглеждаше сякаш започва да пуска собствена кожа“ беше казал той.

Библиотечният полицай изкрещя.

— Не можеш! — крещеше той. — Не можеш да ми причиниш болка! Ти се страхуваш от мен! Освен това на тебе ти ХАРЕСА! МРЪСНО МАЛКО МОМЧЕ, ХАРЕСА ТИ!

— Грешиш — каза Сам. — Ужасно беше. Сега вземи тези книги. Вземи ги и изчезвай оттук. Защото глобата е платена.

Той удари книгите в гърдите на Библиотечния полицай. И когато ръцете на Библиотечния полицай ги обхванаха, Сам замахна с коляно точно в слабините му.

— Това е за всички останали деца — викна той. — Тези, които си изнасилил, и тези, които тя е изяла.

Съществото зави от болка. Наведе се, за да се хване за слабините, и изпусна книгите. Мазната му черна коса падна върху лицето му и милостиво закри празните му, набраздени орбити.

„Разбира се, че са празни — успя да си помисли Сам. — Аз не видях очите му зад очилата, които носеше в този ден… така че и тя не е могла да ги види.“

— Това не стига за плащане на твоята глоба — каза Сам, — но е стъпка във вярната посока, нали?

Шлиферът на Библиотечния полицай започна да се гърчи и да се вълнува, сякаш под него беше започнало някакво невъобразимо превръщане. И когато той… то… вдигна очи… Сам видя нещо, което го върна отново към ужаса и отвращението.

Мъжът, който беше излязъл наполовина от плаката на Дейв и наполовина от собствените мисли на Сам, се беше превърнал в безформено джудже. Джуджето се превръщаше в нещо друго — в ужасен хермафродит. По лицето му и под гърчещия се, мърдащ шлифер ставаше бурна смяна на пола. Половината от косата все още беше черна; другата половина вече беше пепеляворуса. Едната орбита все още беше празна; от другата едно диво синьо око блестеше от омраза.

— Искам те — изсъска съществото. — Искам те и ще те имам.

— Опитай, Арделия — каза Сам. — Да потанцуваме…

Той посегна към нещото пред себе си, но изкрещя и отдръпна ръката си веднага щом докосна шлифера. Това вече не беше шлифер — беше някаква ужасна отпусната кожа и тя сякаш се опитваше да обхване огромен куп от току-що използвани пликчета чай.

Нещото се плъзна към падналия шкаф за книги и се свлече в сянката зад него. Изведнъж миризмата на пликче с лавандула стана много по-силна.

От сянката се чу жесток смях. Смехът на жена.

— Твърде късно, Сам — каза тя. — Вече е твърде късно. Работата е свършена.

„Арделия се върна“ — помисли Сам, а отвън се чу страхотен, раздиращ трясък. Сградата се заклати под тежестта на дървото, което падна върху нея, и светлините угаснаха.

9.

Останаха в пълна тъмнина само за секунда, но изглеждаше много по-дълго. Арделия се засмя отново и този път смехът й беше странен и пронизителен — като смях, усилен от мегафон.

После се включи едничката аварийна крушка високо на една от стените и хвърли върху отделението с рафтовете книги блед сноп светлина. Навсякъде затанцуваха сенки като разплетени кълба прежда. Сам чу жужащия шум на аварийното захранване. Тръгна към Наоми, която все още беше на колене до Дейв, на два пъти почти се спъна в купчините книги, разпилели се от прекатурения шкаф.

Наоми вдигна очи към него. Лицето й беше бяло, ужасено и обляно в сълзи.

— Сам, мисля, че Дейв умира.

Той коленичи до тях. Очите на стареца бяха затворени и той дишаше с резки, неравни хрипове. От двете му ноздри и от едното ухо течаха тънки струйки. На челото му, точно над дясната вежда, имаше дълбока, смачкана вдлъбнатина. От вида й стомахът на Сам се сви. Една от скулите на Дейв явно беше счупена, а дръжката на пожарогасителя се беше отпечатала отстрани върху лицето му и беше оставила ясни линии от кръв и синини. Приличаше на татуировка.

— Трябва да го закараме в болницата, Сам!

— Мислиш ли, че тя ще ни пусне оттук сега? — попита той и сякаш в отговор на този въпрос към тях политна огромна книга — томът с буквата „Т“ от „Оксфордския речник на английския език“. Идваше от неравния кръг светлина, която хвърляше аварийната лампа, закачена на стената. Сам дръпна Наоми назад и двамата се проснаха върху мръсната пътека. Трите килограма думи — „табу“, „тигър“, „трилър“ и „тумор“ профучаха през мястото, където преди миг беше се намирала главата на Наоми, удариха се в стената и паднаха на пода като разтурена палатка.

От сенките се чу пронизителен смях. Сам се изправи на колене и видя един прегърбен силует да преминава по пътеката зад падналия шкаф. „Тя все още се променя — помисли си Сам. — А в какво, един Господ знае.“ Нещото кривна наляво и изчезна.

— Дръж я, Сам — изхриптя Наоми и го сграбчи за ръката. — Дръж я, Сам, моля те, дръж я.

— Ще се опитам — каза той. Прекрачи проснатите крака на Дейв и навлезе в по-дълбоките сенки зад прекатурения шкаф за книги.

10.

Миризмата го подлудяваше — миризма на лавандула, в пликче, примесена с прашния аромат на книгите от всички отминали години. Тази миризма, прибавена към вятъра, който фучеше отвън като товарен влак, го накара да се почувства като пътешественика във времето на Хърбърт Уелс… а самата библиотека, в утробата на която се намираше, беше неговата машина на времето. Той бавно тръгна по пътеката, стискайки нервно топката от дъвчащи бонбони в лявата си ръка. Книгите го обкръжаваха и сякаш му се мръщеха. Рафтовете бяха два пъти по-високи от него. Чуваше тракането и скърцането на обувките си върху стария линолеум.

— Къде си? — извика той. — Ако ме искаш, Арделия, защо не дойдеш да ме хванеш? Аз съм тук!

Никакъв отговор. Но тя скоро ще излезе, нали? Ако Дейв е бил прав, промяната й беше настъпила и тя нямаше много време.

„Полунощ — помисли си той. — Библиотечният полицай ми даде време до полунощ, така че може би толкова време й остава. Но полунощ е чак след три и половина часа… Едва ли Дейв може да издържи толкова.“

После му хрумна друга мисъл, още по-неприятна: ами ако, докато той се прокрадва тук, в тъмните пътеки, Арделия е обиколила и се насочва към Наоми и Дейв?

Сам стигна до края на пътеката, не чу нищо и премина в следващата. Тя беше празна. Чу слаб, шепнещ звук над себе си, вдигна очи и видя как половин дузина тежки книги се изсипват от един от рафтовете над главата му. Отскочи назад с вик, а книгите паднаха, удариха го по бедрата и той чу лудия смях на Арделия от другата страна на шкафа.

Представяше си я там, залепена за рафтовете като паяк, издут от отровата, и тялото му започна да действа, преди още мозъкът му да успее да помисли. Той се завъртя на пети като пиян войник, който се опитва да направи кръгом, и удари рафта с гръб. Шкафът се наклони от удара, а смехът се превърна в писък на страх и изненада. Сам чу плясък, когато нещото се измъкна от мястото си на лавицата. След секунда шкафът се преобърна.

Това, което се случи после, беше нещо, което Сам не беше предвиждал: шкафът, който беше бутнал, се прекатури на пътеката, разпиля книгите си като водопад и удари следващия. Вторият падна върху третия, третият върху четвъртия и всички започнаха да падат като плочки на домино — по цялата огромна, тъмна зала. С трясък и дрънчене се разпиляваше всичко — от романите на Мариат до „Пълното издание на приказките на Братя Грим“. Той чу как Арделия изпищя отново и се стрелна към полегналия съборен шкаф. Покатери се като по стълба, риташе книгите по пътя си, за да си намери стъпала, и се подпираше с ръка.

Скочи от другата страна и видя бяло, адски безформено същество, което се измъкваше изпод купчина атласи и пътеводители. То имаше руса коса и сини очи, но дотук свършваше всяка прилика с човек. Илюзиите му бяха изчезнали. Съществото беше дебело, голо нещо, чиито ръце и крака завършваха със сраснали нокти. Под врата му като огромна гуша висеше торба от кожа. Тялото му беше омотано от тънки бели влакна. У него имаше нещо, което неприятно напомняше бръмбар, и Сам изведнъж започна да пищи вътрешно — тихи, атавистични писъци, които преминаваха във всичките му кости. Това е то. Бог да ми помага, това е то. Усети отвращение, но скоро ужасът му премина — сега, когато наистина видя нещото, то не беше толкова страшно.

После то започна отново да се променя и чувството на облекчение у Сам изчезна. То нямаше лице в нормалния смисъл, но под изпъкналите му сини очи започна да се издува рогова форма, която излизаше от лицето, взето от представление на ужасите, като къс хобот на слон. Очите се разтегнаха встрани, станаха първо китайски, а после — очи на насекомо.

Беше покрито с трептящи, прашни нишки.

Част от Сам искаше да избяга — пищеше към него да избяга, — но по-голямата част от него искаше да се отбранява. И когато смукалото от плът на нещото го докосна, Сам усети огромната му сила. Изпълни го чувство на летаргия — чувство, че ще е по-добре, ако просто остане неподвижен и остави нещата както са си. Вятърът се беше превърнал в далечен, сънлив вой. Беше някак успокояващ — както звукът от прахосмукачка го беше успокоявал като много малък.

— Сам? — извика Наоми, но гласът й беше далечен, маловажен. — Сам, добре ли си?

Беше ли си помислил, че я обича? Колко глупаво. Направо смешно, като си помислиш… а ако трябва да се избира, с това нещо тук беше много по-хубаво.

Това нещо имаше… приказки за разказване.

Много интересни приказки.

Цялото безформено тяло на бялото нещо сега се стремеше към смукалото — то влезе само в себе си и смукалото се удължи. Цялото същество придоби форма на тръба, а остатъкът от тялото му увисна безполезно и забравено, както беше висяла торбата под шията му. А жизнеността му се беше пренесла в този рог от плът — тръба, през която то щеше да изсмуче жизнеността и същността на Сам в себе си.

И беше приятно.

Смукалото нежно се плъзна по краката на Сам, притисна се за малко до слабините му, после се издигна нагоре и замилва корема му.

Сам падна на колене, за да предостави достъп до лицето си. Почувства как очите му започнаха да парят леко и приятно, а от тях започна да изтича някаква течност — не сълзи, беше по-гъста от сълзи.

Смукалото обхвана очите му; той видя как вътре в него едно розово цветче гладно се отваря и затваря. Всеки път, когато се отваряше, зад него се разкриваше дълбок мрак. После се сви, образувайки дупка в цветчето — тръба в тръбата, и с чувствено забавяне се плъзна по устните и бузата му към този лепкав поток. Безформените сини очи го гледаха гладно.

„Но глобата беше платена.“

Като призова и последната частица от силата си, Сам хвана с дясната си ръка смукалото. То беше горещо и отровно. Мъничките нишки плът, които го покриваха, опариха дланта му.

То потрепери и се опита да се дръпне. За момент Сам почти го загуби, а после сви ръката си в юмрук, забивайки ноктите си в месото на нещото.

„Ето! — извика той. — Ето, имам нещо за теб, кучко! Нося ти го чак от Сейнт Луис!“

Вдигна лявата си ръка и натъпка лепкавата топка от червени дъвчащи бонбони в края на хобота, запуши го така, както децата на онзи отдавнашен паркинг бяха запушили ауспуха на понтиака на Томи Рийд. То се опита да изпищи, но успя само да избръмчи сподавено. После отново се помъчи да се откъсне от Сам. Топката от дъвчащи бонбони се подаваше от единия край на извиващото се смукало като кървав мехур.

Сам успя да се изправи на колене все още със съпротивляващата се плът в ръка и се хвърли върху нещото-Арделия. То се извиваше и пулсираше под него, мъчеше се да го отхвърли. Затъркаляха се върху купчината нападали книги. То беше ужасно силно. За миг Сам се оказа очи в очи с него и беше поразен от омразата и паниката в погледа му.

После усети как то започна да се издува.

Той се отдръпна и пропълзя назад, дишайки тежко. Нещото в осеяната с книги пътека сега приличаше на гротескна плажна топка с хобот — плажна топка, покрита с фини косми, които трептяха като морски водорасли под напора на прилив. То се търкулна по пътеката със смукало, издуто като пожарникарски маркуч, завързан на възел. Сам гледаше, замръзнал от ужас и вцепенение, как нещото, което се беше нарекло Арделия Лорц, се задушаваше от собствените си димящи черва.

Върху опъващата се кожа се изрисува яркочервена пътна карта от кръв. Очите му се опулиха и гледаха към Сам с изражение на огромна изненада. То направи едно последно усилие да изхвърли меката топка от бонбони, но смукалото му беше широко отворено в очакване на храна и бонбоните останаха вътре.

Сам видя какво ще се случи и миг преди експлозията вдигна ръка към лицето си.

Парчета неземна плът се разлетяха във всички посоки. Струи гъста кръв опръскаха ръцете, гърдите и краката на Сам. Той извика със смесено чувство на отвращение и облекчение. След миг аварийната светлина загасна и отново ги потопи в тъмнина.

11.

И сега интервалът на тъмнина беше много кратък, но беше достатъчно дълъг, за да може Сам да усети промяната. Той я почувства в главата си — ясно усещане за неща, които са били излезли от релсите и постепенно се връщат на местата си. Когато аварийните светлини отново се включиха, те бяха вече четири. Захранването им издаваше не силно жужене, а тих, спокоен бръмчащ звук и те бяха много ярки, изгониха сенките и от най-далечните кътчета на залата. Той не знаеше дали светът на 1960, в който бяха попаднали, когато натриевата лампа се беше превърнала в живачна, беше реален или илюзия, но знаеше, че вече го няма.

Прекатурените шкафове за книги отново бяха изправени. На пътеката пред него имаше пръснати книги — около дузина, — но може би той ги беше съборил, докато се мъчеше да стане на крака. А вън шумът на бурята беше спаднал от грохот до мърморене; Сам чуваше как по покрива пада равномерен дъжд.

Нещото-Арделия беше изчезнало. По пода, по книгите и по него нямаше нито петна от кръв, нито парчета плът.

Имаше само една следа от нея — една златна обеца, която бляскаше на пода.

Сам се изправи неуверено на крака и я изрита. После пред очите му се спусна сива пелена и той се олюля, притворил очи, в очакване да припадне.

— Сам! — беше Наоми и гласът й звучеше разплакано. — Сам, къде си?

— Тук! — Той вдигна ръка, хвана в шепа кичур от косата си и дръпна силно. Глупаво може би, но свърши работа. Трептящата сивота не изчезна съвсем, но отстъпи. Сам тръгна обратно към зоната на каталозите. Вървеше с големи, внимателни крачки.

Същото бюро — грозна дървена маса на къси крака, стоеше при каталозите, но лампата с нейния старомоден, украсен абажур беше заменена от флуоресцентна лампа. Разбрицаната пишеща машина беше заменена от компютър „Епъл“. И дори и да не беше сигурен в кое време се намира, един поглед върху кашоните на пода щеше да го убеди — те бяха пълни с разноцветни найлонови опаковки.

Наоми все още стоеше на колене до Дейв в края на пътеката и когато Сам стигна до нея, видя, че пожарогасителят (въпреки че бяха минали трийсет години, той, изглежда, беше същият) отново беше здраво закрепен на стената… но формата на дръжката му все още беше отбелязана върху бузата и челото на Дейв.

Очите на стареца бяха отворени и когато видя Сам, той се усмихна.

— Не е… зле — прошепна той. — Обзалагам се, че не си знаел, че го носиш… в себе си.

Сам почувства огромно самодоволно чувство на облекчение.

— Не. Не знаех.

Той се наведе и показа три пръста пред очите на Дейв.

— Колко пръста виждаш?

— Около… седемдесет и четири — прошепна Дейв.

— Ще извикам „Бърза помощ“ — каза Наоми и се заизправя. Лявата ръка на Дейв я хвана за китката и не й даде да стане.

— Не. Не още. — Очите му се преместиха върху Сам. — Наведи се. Трябва да шепна.

Сам се наведе над стареца. Дейв го обхвана с трепереща ръка зад врата. Устните му гъделичкаха ухото на Сам и Сам с усилие остана неподвижен — гъдел го беше.

— Сам — прошепна той. — Тя чака. Запомни… тя чака.

— Какво? — попита Сам. Почувства се почти абсолютно объркан. — Дейв, какво искаш да кажеш?

Но ръката на Дейв беше паднала. Той гледаше нагоре към Сам, през Сам, а гърдите му се издигаха учестено.

— Отивам — каза Наоми, очевидно разстроена. — До бюрото има телефон.

— Не — каза Сам.

Тя се обърна към него, очите й блестяха, устата й беше оголила в яростна гримаса равните й бели зъби.

— Какво искаш да кажеш? Луд ли си? Най-малкото черепът му е счупен. Той е…

— Той си отива, Сара — каза тихо Сам. — Много скоро. Остани с него. Бъди негов приятел.

Тя погледна надолу и този път видя това, което беше видял Сам. Зеницата на лявото око на Дейв се беше смалила колкото главичка на карфица, а зеницата на дясното му око беше огромна и втренчена.

— Дейв? — прошепна тя, уплашена. — Дейв?

Но Дейв отново гледаше към Сам.

— Запомни — прошепна той. — Тя ча…

Очите му се оцъклиха. Гърдите му още веднъж се надигнаха, спаднаха… и вече не се надигнаха.

Наоми захлипа. Сложи ръката му на бузата си и затвори очите му. Сам мъчително коленичи и я прегърна през кръста.

ГЛАВА 15

„УЛИЦА АНГЪЛ“ (III)

1.

Тази нощ и следващата бяха безсънни за Сам Пийбълс. Той лежеше буден в леглото си, беше запалил всички лампи на втория етаж, и мислеше за последните думи на Дейв: „Тя чака.“

Призори на втората нощ започна да вярва, че разбира какво се беше опитал да каже старецът.

2.

Сам мислеше, че Дейв ще бъде погребан в Баптистката църква в Провърбия и малко се изненада, че той се беше приобщил към католическата вяра в някакъв момент между 1960 и 1990. Службата беше отслужена в църквата „Свети Мартин“ на 11 април — ветровит пролетен ден, в който времето беше ту облачно, ту слънчево.

След службата на гробищата имаше помен на „Улица Ангъл“. Когато Сам пристигна, там имаше почти седемдесет души, които ходеха по стаите на долния етаж или приказваха на групи. Всички бяха познавали Дейв и говореха за него с хумор, уважение или неугасваща любов. Пиеха лимонада в пластмасови чаши и ядяха сандвичи хапки. Сам се местеше от група на група, от време на време разменяше по някоя дума с тези, които познаваше, но не се спираше за разговор. Рядко изваждаше ръката си от джоба на тъмното си сако. На връщане от църквата беше спрял в магазина „Пигли Уигли“ и беше взел половин дузина целофанови пакетчета — четири тънки и дълги и две правоъгълни.

Сара я нямаше.

Смяташе да тръгва, когато забеляза Луки и Рудолф, които седяха в един ъгъл. Между тях имаше колода карти, но не се виждаше да играят.

— Здравейте, момчета — каза Сам, като се доближаваше. — Сигурно не ме помните…

— Как не — каза Рудолф. — За какви ни мислите? За двама слабоумни? Вие сте приятел на Дейв. Дойдохте в деня, когато правехме плакатите.

— Вярно! — възкликна Луки.

— Намерихте ли онези книги, които търсехте? — попита Рудолф.

— Да — каза Сам и се усмихна. — Накрая ги намерих.

— Вярно! — възкликна Луки.

Сам извади четирите плоски целофанови пакетчета.

— Донесъл съм ви нещо, момчета.

Луки погледна надолу и очите му светнаха.

— Локуми, Долф! — каза той и възторжено се ухили. — Виж! Гаджето на Сара ни е донесъл от онези проклети локуми! Прекрасно!

— Ей, дай ми ги, стар пияницо! — каза Рудолф и ги грабна. — Този глупак ще ги изяде всички наведнъж и довечера ще се насере в леглото, нали разбирате — каза той на Сам. После обели един локум и го подаде на Луки. — Вземи, глупако. Другите ще ти ги пазя.

— Вземи си и ти един, Долф. Хайде.

— Знаеш, че не мога, Луки. Тези неща ме изгарят и от двата края.

Сам не обърна внимание на тази интермедия. Той гледаше упорито към Луки.

— Гаджето на Сара? Откъде си чул това?

Луки отхапа наведнъж половината локум, после вдигна очи. Изражението му беше едновременно добродушно и лукаво. Той се почеса по носа и каза:

— Когато си в програмата, чуваш всякакви неща. Така си е.

— Той не знае нищо, господине. Само си чеше езика.

— Това не е нищо, а са глупости — извика Луки и отхапа нова гигантска хапка локум. — Знам, защото Дейв ми каза! Снощи! Сънувах сън и Дейв беше в него, и ми каза, че този човек е гадже на Сара!

— А Сара къде е? — попита Сам. — Мислех, че ще е тук.

— Тя говори с мен след панихидата — каза Рудолф. — Каза ми, че ако искате да я видите, знаете къде да я намерите по-късно. Каза, че веднъж сте я видели там.

— Тя ужасно обичаше Дейв — каза Луки. Внезапно една сълза се появи на ръба на клепача му и се търкулна надолу по бузата. Той я избърса с опакото на ръката си. — Всички го обичахме. Дейв винаги толкова ни помагаше. Сега е много лошо, нали разбирате. Наистина много лошо — и изведнъж избухна в сълзи.

— Е, нека ви кажа нещо — каза Сам. Той приклекна до Луки и му подаде носната си кърпа. Самият той беше близо до сълзите и беше ужасѐн от това, което трябваше да направи… или да се опита да направи. — Накрая той успя. Умря трезвен. Каквито и приказки да чуете, знайте това, защото аз знам, че е вярно. Той умря трезвен.

— Амин — каза почтително Рудолф.

— Амин — съгласи се Луки и се върна. Той подаде на Сам кърпичката му. — Благодаря.

— Няма нищо, Луки.

— Кажи, нямаш ли още от онези проклети локуми, а?

— Не — каза Сам и се усмихна. — Нали знаеш поговорката, Луки — и едно е много, а и хиляда не са достатъчно.

Рудолф се засмя. Луки се усмихна… и отново се почеса по носа.

— А какво ще кажеш за четвърт долар, нямаш ли излишен четвърт долар, а?

3.

Първата мисъл на Сам беше да се върне в библиотеката, но това, което беше казал Долф, беше друго — със Сара той беше ходил в библиотеката веднъж — в онази ужасна нощ, която вече му се струваше, че е била преди десет години, но те бяха били там заедно — не я беше виждал там — както например виждаш някого през прозореца или…

Тогава си спомни кога и къде наистина беше виждал Сара през прозореца — точно тук, на „Улица Ангъл“. Тя беше част от групата на задната полянка и правеше това, което правеха всички, за да се запазят трезвени. Той мина през кухнята, както беше направил през онзи ден, поздрави още няколко души. Бърт Айвърсън и Елмър Баскин бяха в една от групичките, пиеха сладоледов пунш и слушаха с досада една стара жена, която Сам не познаваше.

Отвори кухненската врата и излезе на задната веранда. Денят отново беше станал сив и ветровит. Задният двор беше пуст, но на Сам се стори, че зад храстите, които ограждаха задния двор, се вижда проблясък с пастелен цвят.

Слезе по стъпалата, пресече задния двор и почувства как сърцето му отново започва да бие много силно. Ръката му се плъзна в задния джоб и извади двете останали целофанови пакетчета. Те бяха пълни с червени дъвчащи бонбони „Десятка“. Разкъса ги и започна да омесва топка, много по-малка от онази, която беше направил в датсуна в понеделник вечерта. Сладникавата захарна миризма беше пак така непоносима както винаги. В далечината се чуваше приближаващ се влак и той го накара да помисли за съня му — за този, в който Наоми се беше превърнала в Арделия.

„Твърде късно, Сам. Вече е твърде късно. Злото е сторено.“

„Тя чака. Помни, Сам — тя чака.“

Имаше много истина в сънищата — понякога.

Как беше останала жива през всичките тези години? Всичките тези години? Никога не си бяха задавали този въпрос, нали? Как правеше преминаването от една личност в друга? Не си бяха задавали и този въпрос. Може би това нещо, което приличаше на жена на име Арделия Лорц, беше под блясъка и илюзиите като някоя от онези ларви, които намотават какавидите си между клоните на някое дърво, покриват ги с предпазна паяжина и после отлитат на мястото си за умиране. Ларвите в какавидите лежат тихо и чакат… променят се…

„Тя чака.“

Сам продължи да върви и да меси миризливата топчица, направена от онова вещество, което Библиотечният полицай — неговият Библиотечен полицай — беше откраднал и превърнал във вещество на кошмарите. Това вещество по някакъв начин отново се беше променило с помощта на Наоми и Дейв във веществото на спасението.

Библиотечният полицай, който дърпа Наоми към себе си. Залепя уста върху шията й, сякаш я целува. А вместо това кашля.

Торбата, която виси под шията на нещото-Арделия. Отпусната. Свършена. Празна.

„Моля те, гледай да не стане твърде късно.“

Той влезе в тънката стена от храста. Наоми Сара Хигинс стоеше от другата им страна с ръце, скръстени на гърдите. Тя го погледна кратко и той беше потресен от бледността на бузите й и измъчения поглед в очите й. После тя погледна назад към железопътната линия. Влакът вече беше по-близо. Скоро щяха да го видят.

— Здравей, Сам.

— Здравей, Сара.

Сам я прегърна през кръста. Тя му позволи, но той почувства, че тялото й е твърдо, вдървено, неподатливо. „Моля те, гледай да не стане твърде късно“ — каза си той отново и усети, че мисли за Дейв.

Те го бяха оставили там, в библиотеката, след като подпряха вратата към товарната платформа с гумен клин. Сам се беше обадил за отворената врата от телефонния автомат през две преки. Когато диспечерката го попита за името му, той беше затворил. Така намериха Дейв и, разбира се, заключението беше „нещастен случай“, а тези хора в града, които все пак ги беше грижа, щяха да си помислят очакваното: още един стар пияница е отишъл в небесната кръчма. Щяха да си помислят, че е вървял по алеята с шише, видял е отворената врата, влязъл е вътре и в тъмнината е паднал върху пожарогасителя. Край на историята. Резултатите от аутопсията, които показваха, че алкохолът в кръвта на Дейв е нула, ни най-малко не променяха предположенията дори и за полицията. „Хората просто очакват пияницата да умре пиян — помисли си Сам — дори и когато не е.“

— Как си, Сара? — попита той.

Тя го погледна уморено.

— Не съм добре, Сам. Никак не съм добре. Не мога да спя… не мога да ям… умът ми е пълен с най-ужасни мисли… те въобще не изглеждат като мои мисли… и искам да пия. Това е най-лошото от всичко. Искам да пия… и да пия… и да пия. Събранията не помагат. За пръв път в живота ми събранията не ми помагат.

Тя затвори очи и заплака. Плачът й беше безсилен, плач на безнадеждно изгубен човек.

— Така е — съгласи се той. — Няма да помогнат — не могат. И си мисля, че би й харесало, ако започнеш да пиеш отново. Тя чака… но това не значи, че не е гладна.

Тя отвори очи и го погледна.

— Какво… Сам, за какво говориш?

— Упоритостта, мисля си — каза той. — Упоритостта на злото. Как то може да чака. Как може да бъде толкова умело, толкова издръжливо и толкова силно.

Той бавно вдигна ръка и я отвори.

— Познаваш ли това, Сара?

Тя отскочи при вида на топката от дъвчащи бонбони, която лежеше на дланта му. За момент очите й бяха отворени и напълно будни. В тях блестеше омраза и страх.

И блясъкът беше сребърен.

— Хвърли това! — прошепна тя. — Хвърли това проклето нещо! — Ръката й се вдигна в защита към тила й, където червено-кафявата й коса падаше върху раменете.

— Говоря на теб — каза той спокойно. — Не на нея, а на теб. Обичам те, Сара.

Тя го погледна отново и погледът й отново беше пълен с ужасна умора.

— Да — каза тя. — Може би е така. И може би трябва да се научиш да не ме обичаш.

— Искам да направиш нещо за мен, Сара. Искам да се обърнеш с гръб към мен. Идва влак. Искам да гледаш към влака и да не се обръщаш към мен, докато не ти кажа. Можеш ли да направиш това?

Горната й устна се повдигна. Измъченото й лице отново се оживи от омраза и страх.

— Не! Остави ме на мира! Иди си!

— Това ли искаш? — попита той. — Наистина ли? Ти си казала на Долф къде да те намеря, Сара. Наистина ли искаш да си ида?

Очите й отново се затвориха. Устата й се отпусна, разтреперана от страдание. Когато очите й отново се отвориха, те бяха пълни с призрачен ужас и в тях напираха сълзи.

— О, Сам, помогни ми! Нещо не е наред и аз не знам нито какво е то, нито какво да правя!

— Аз знам какво да правя — каза й той. — Вярвай ми Сара, и вярвай в това, което каза, когато отивахме в библиотеката в понеделник вечерта. Честност и вяра. Това са нещата, които са противоположни на страха. Честност и вяра.

Той я погледна спокойно.

Изведнъж горната устна на Наоми се дръпна, долната й устна за миг се превърна във форма, която беше почти като рог.

— Върви на майната си! — каза тя. — Върви на майната си, Сам Пийбълс!

Той я погледна спокойно.

Приближаващият влак изсвири — пресичаше река Провърбия и навлизаше в Джънкшън сити. Беше следобедният товарен влак — онзи, който профучаваше, без да спре, към товарната гара в Омаха. Сега Сам го видя.

— Няма много време, Сара. Трябва да стане сега. Обърни се и погледни влака. Гледай го как идва.

— Да — бързо отвърна тя. — Добре. Направи каквото искаш, Сам. И ако видиш… ако видиш, че нищо не става… тогава ме бутни. Бутни ме пред влака. После можеш да кажеш на другите, че съм скочила… че е било самоубийство. — Тя го погледна умоляващо — смъртно уморени очи гледаха към неговите от изтощеното й лице. — Те знаят, че не съм на себе си — хората от програмата. От тях не може да се скрие как се чувстваш. След известно време това просто става невъзможно. Ако им кажеш, че съм скочила, те ще ти повярват и ще бъдат прави, защото аз не искам да продължавам по този начин. Но работата е там… Сам, работата е там, че не след дълго аз ще искам да продължавам.

— Тихо — каза той. — Няма да говорим за самоубийство. Погледни към влака, Сара, и помни, че те обичам.

Тя се обърна към влака, който вече беше на по-малко от една миля и се приближаваше бързо. Ръцете й се вдигнаха зад врата и повдигнаха косата й. Сам се наведе напред… и това, което търсеше, беше там — свито високо върху бялата плът на врата й. Той знаеше, че основата на мозъка й започваше на сантиметър под това място и почувства как стомахът му се свива от отвращение.

Наведе се към нарастващия мехур. Той беше покрит с паяжина от кръстосани бели нишки, но Сам виждаше и под тях — бучка от розово желе, което се вълнуваше и пулсираше с ритъма на сърцето й.

— Остави ме на мира! — внезапно изкрещя Арделия Лорц с устата на жената, в която Сам беше влюбен. — Остави ме на мира, кучи сине! — Но ръцете на Сара бяха спокойни и придържаха нагоре косата й, откриваха достъп за него.

— Можеш ли да видиш цифрите на локомотива, Сара? — промърмори той.

Тя изстена.

Той вкара палеца си в меката топка от дъвчащи бонбони, която държеше и тя стана малко по-голяма от паразита, който лежеше върху врата на Сара.

— Прочети ми ги, Сара. Прочети цифрите.

— Две… шест… о, Сам, о, главата ме боли… имам чувството, че две големи ръце разкъсват мозъка ми на две…

— Прочети цифрите, Сара — промърмори той и лепна червените дъвчащи бонбони „Десятка“ върху този пулсиращ, отвратителен мехур.

— Пет… девет… пет…

Внимателно натисна дъвчащите бонбони върху него. Изведнъж го усети как се извива и се гърчи под захарното покривало. „Ами ако се скъса? Ами ако просто се разкъса, преди да мога да го махна от нея? Това е цялата концентрирана отрова на Арделия… ами ако то се разкъса, преди да го махна?“

Приближаващият се влак отново изсвири. Звукът на свирката заглуши писъка от болка, който издаде Сара.

— Спокойно…

Той стисна и едновременно дръпна бонбонената маса. То беше у него — беше хванато в бонбоните, пулсираше и се вълнуваше като мъничко болно сърце. Върху врата на Сара имаше три мънички тъмни дупки не по-големи от убождания на игла.

— Няма го! — извика тя. — Сам, няма го!

— Още не — каза мрачно Сам. Бонбонената топка отново лежеше върху ръката му и на повърхността й се издигаше мехур, който се напрягаше да пробие…

Влакът вече преминаваше с рев през товарния склад на Джънкшън сити — склада, в който веднъж един човек на име Брайън Кели беше подхвърлил на Дейв Дънкан четири монети и после му беше казал да се пръждосва. Беше на по-малко от триста метра и се приближаваше бързо.

Сам избута Сара настрани и коленичи до линията.

— Сам, какво правиш?

— Ето сега, Арделия — промърмори той. — Опитай това. — Той плясна пулсиращата, разпъваща се маса от дъвчащи бонбони върху едната от блестящите стоманени релси.

В мозъка си чу писък на неизразим гняв и ужас. Изправи се, загледан в нещото, хванато вътре в бонбоните — то се извиваше и напираше навън. Бонбоните се разтвориха… той видя вътре по-тъмно червено, което се опитваше да се измъкне… и тогава влакът от 2,20 за Омаха профуча в организирана буря от тракащи оси и скърцащи колела.

Бонбоните изчезнаха, а в мозъка на Сам Пийбълс онзи пронизителен писък спря, отрязан като с нож.

Той отстъпи назад и се обърна към Сара. Тя се олюляваше, очите й бяха разширени и пълни с луда радост. Той я обхвана през кръста и я прегърна, а покрай тях минаваха и развяваха косите им товарни вагони, платформи и цистерни.

Те останаха така, докато не премина и последният вагон, отнасяйки малките си червени светлини на запад. После тя леко се отдръпна от него — но не извън пръстена, образуван от ръцете му — и го погледна.

— Свободна ли съм, Сам? Наистина ли съм свободна от нея? Чувствам, че е така, но не ми се вярва.

— Свободна си — потвърди Сам. — И твоята глоба е платена, Сара. От днес и завинаги глобата ти е платена.

Тя доближи лицето си до неговото и заобсипва устните, бузите и очите му с кратки целувки. Докато правеше това, не затвори очи — през цялото време го гледаше съсредоточено.

Най-накрая той взе ръцете й и каза:

— Защо не се върнем вътре при останалите? Приятелите ти ще се чудят къде си.

— Те могат да бъдат и твои приятели, Сам… ако го искаш.

Той кимна.

— Искам. Искам го много.

— Честност и вяра — каза тя и го докосна по бузата.

— Това са думите. — Той я целуна отново, после й подаде ръка. — Ще повървите ли с мен, госпожице?

Тя вплете ръката си в неговата.

— Където пожелаете, господине. Навсякъде.

Те бавно тръгнаха обратно през полянката на „Улица Ангъл“, хванати под ръка.

СЛЪНЧЕВОТО КУЧЕ

В пустинята

видях човек — гол, озверял,

клечеше на земята,

и стискаше сърцето си,

и го ядеше.

— Добро ли е, приятелю? — му казах аз.

— Горчиво е — отвърна той.

— Но ми харесва,

защото е горчиво

и е мое.

Стивън Крейн

Ще те целувам, момиче, и ще те прегръщам,

И ще направя всичко, което ти казах

в полунощния час.

Уилсън Пикет

В памет на Джон Д. Мак Доналд.

Липсваш ми, стари приятелю — и беше прав за тигрите.

ЧЕТИРИ СЛЕД ПОЛУНОЩ:

БЕЛЕЖКА ВЪРХУ „СЛЪНЧЕВОТО КУЧЕ“

От време на време някой ме пита:

— Кога ще се откажеш от тези истории на ужасите, Стив, и ще напишеш нещо сериозно?

Преди вярвах, че скритата в този въпрос обида е неволна, но с течение на годините все повече и повече се убеждавах, че не е. Гледах лицата на хората, които могат да изплюят едно такова камъче, разбирате ли, и повечето от тях ми приличаха на пилоти на бомбардировачи, които чакат, за да видят дали последният им заряд от бомби ще се разпръсне, или ще улучи право фабриката за муниции.

В действителност почти всичко, което съм написал — а в това число влизат и доста забавни неща, — е било написано със сериозни мисли в главата. На пръсти се броят случаите, когато съм седял пред пишещата машина и неудържимо съм се смял на някое диво и налудничаво парче от книга, което току-що съм забъркал. Аз никога няма да бъда Рейнолд Прайс или Лари Уойуоуд — нямам такива заложби, — но това не означава, че не съм също толкова привързан към нещата, които правя. Трябва обаче да правя това, което мога да правя — както някога е казал Нилс Лофгрен: „Трябва да бъда своето жалко аз… няма да лъжа никого.“

Ако вашето определение за „сериозно“ е реално — което означава: НЕЩО, КОЕТО НАИСТИНА МОЖЕ ДА СЕ СЛУЧИ!!, то вие сте сбъркали адреса и, разбира се, трябва да напуснете сградата. Но моля, докато си отивате, запомнете, че аз не съм единственият, който работи точно на това място — тук е имал кантора Франц Кафка, както и Джордж Оруел, Шърли Джаксън, Хорхе Луис Борхес, Джонатан Суифт, Луис Карол. Един поглед към справочника на стената във входа показва, че между сегашните обитатели са Томас Бъргър, Рей Бредбъри, Джонатан Карол, Томас Пинчън, Томас Диш, Курт Вонегът, Питър Шроб, Джойс Карол Оутс, Айзак Башевис Сингър, Катрин Дън и Марк Халпърн.

Аз правя това, което правя, по най-сериозни причини: любов, пари и призвание. Приказките за ирационалното са най-нормалният начин, който знам, за изразяване на света, в който живея. Тези приказки са ми служили като инструменти и за метафори, и за морал. Те все още ми предлагат най-добрия прозорец, който познавам, по въпроса за това, как възприемаме нещата и по следващия въпрос — как се държим или не се държим въз основа на възприятията си. Аз съм изследвал тези въпроси, доколкото мога, в рамките на таланта и интелигентността си. Не съм носител на Националната награда за роман или наградата „Пулицър“ но съм сериозен, наистина. И ако не вярвате на нищо друго, повярвайте поне на това: когато ви хвана за ръка и започна да приказвам, приятелю, аз вярвам на всяка дума, която казвам.

Много от нещата, които трябва да кажа — онези Наистина Сериозни Неща, — се случват в света на малкия град, в който съм отрасъл и където все още живея. Разказите и новелите са миниатюрни модели на това, което на смях наричаме „истински живот“, и вярвам, че животът, изживяван в малките градове, е един миниатюрен модел на това, което на смях наричаме „общество“. Тази идея наистина е спорна, а да се спори е чудесно (без споровете много литературни критици и преподаватели щяха да се безработни) — просто искам да кажа, че писателят има нужда от някаква площадка за изстрелване и освен твърдото убеждение, че един разказ може да съществува с чест за самия себе си, идеята за малкия град като социален и психологически микрокосмос е моя. Аз започнах да експериментирам с тези неща в „Кери“ и продължих с по-големи амбиции в „Сейлъмс Лот“. Точния ритъм на крачката си обаче улучих чак в „Мъртвата зона“.

Мисля, че това беше първата от историите ми за Касъл Рок (а Касъл Рок е точно градът Джерусълъмс Лот без вампирите). За годините след нейното написване Касъл Рок стана „моят град“ в този смисъл, в който митичният град Изола е градът на Ед Макбейн и Селото на славата в Западна Вирджиния е градът на Дейвид Гръб. От време на време ме извикват в него, за да разгледам живота на жителите му и географските точки, които сякаш управляват живота им — Касъл Хил, Касъл Вю, Касъл Лейк и градските пътища, които го обкръжават като мрежа от запад.

С течение на годините все повече и повече ме интересуваше — почти ме запленяваше — тайният живот на този град, скритите взаимоотношения, които ми ставаха все по-ясни. Много от тази история все още е или ненаписана, или непубликувана: как покойният шериф Джордж Банерман загубва девствеността си на задната седалка на колата на мъртвия си баща, как съпругът на Офелия Тод бива убит от ходеща вятърна мелница, как заместник-шерифът Анди Клътърбък загубва показалеца на лявата си ръка (отрязан от вентилатор и изяден от домашното куче).

След „Мъртвата зона“, която отчасти представлява историята на психотичния Франк Дод, аз написах новела, наречена „Тялото“; „Куджо“ — роман, в който умира добрият стар шериф Банерман; и няколко къси разказа и малки новели за града (най-добрите от тях, поне в моите представи, са „Прекият път на госпожа Тод“ и „Камионът на чичо Ото“). Всичко това е много хубаво, но състоянието на омайване от измислената обстановка може би не е най-доброто нещо на света за един писател. За Фокнър и Дж. Р. Толкин е било, но някое и друго изключение от време на време само потвърждава правилото, а освен това аз не съм от този отбор.

Затова в един момент реших — мисля, първо в подсъзнанието си, където се извършва цялата тази Наистина Сериозна Работа, — че е дошло време да затворя книгата за Касъл Рок, щата Мейн, където живеят и умират много от любимите ми герои. Все пак всичко си има граници. Време е да се местя (може би чак до съседната врата, ха-ха). Но не ми се искаше просто да си отида — искаше ми се да завърша нещата, и то с гръм и трясък.

Малко по малко започнах да схващам как може да стане това и през последните четири години бях зает с написване на трилогия за Касъл Рок, представете си — последните истории за Касъл Рок. Те не са написани подред (понякога си мисля, че „без ред“ представлява историята на моя живот), но сега те са написани и са достатъчно сериозни… но се надявам, че това не означава, че са трезвомислещи или скучни.

Първата от тези истории — „Тъмната половина“, беше публикувана през 1989. Макар че това е предимно историята на Тад Бомон и в по-голямата си част се развива в един град, наречен Лудлоу (градът, в който живее семейство Крийд от „Гробище за домашни любимци“), град Касъл Рок фигурира в приказката, а книгата служи, за да ни запознае с човека, заместил шерифа Банерман — човек на име Алън Пангборн). Шерифът Пангборн е в центъра на последната история от тази поредица — един дълъг роман, наречен „Нужни неща“[1], който се планира да излезе през следващата година и ще завърши заниманията ми с това, което местните хора наричат Касъл Рок.

Съединителната тъкан между тези по-дълги работи е разказът, който следва. В „Слънчевото куче“ ще срещнете само някои — почти никои — от по-значимите фигури на Касъл Рок, но ще се запознаете с Пап Мерил, чийто племенник е блудният син на града (както Горди Лашанс е „злият гений“ в „Тялото“) Ейс Мерил. Освен това „Слънчевото куче“ подготвя сцената за финалните фойерверки… и, надявам се, сам по себе си съществува като задоволителна история — такава, каквато може да се прочете с удоволствие, дори ако изобщо не ви интересуват „Тъмната половина“ или „Необходими неща“.

Трябва да се каже и нещо друго: всеки разказ има и своя таен живот съвсем различен от обстановката си, а „Слънчевото куче“ е история за фотоапарати и снимки. Предишната години жена ми Табита започна да се интересува от фотография, откри, че има способности, и започна да се занимава с нея сериозно — с учение, експерименти и много, много практика. Самият аз правя лоши снимки (аз съм един от онези хора, които винаги някак успяват да отрежат главите на хората, да ги снимат с отворена уста или и двете), но много уважавам онези, които правят добри снимки… а целият този процес ме очарова.

През време на експериментите си жена ми получи фотоапарат полароид — от простите, с който може да се справи дори и някой схванат като мен. Този апарат ме очарова. И преди, разбира се, бях виждал полароиди, но никога не бях мислил много за тях, нито пък бях разглеждал отблизо образите, които се получават от тези апарати. Колкото повече си мислех за тях, толкова по-странни ми изглеждаха. Все пак това не са само образи, а са и мигове от времето… и в тях има нещо толкова особено.

Този разказ ми хрумна почти изведнъж една вечер през лятото на 1987, но обмислянето му, което го направи възможен, продължи почти година. И мисля, че стига толкова от мен. Чудесно беше да бъда отново с всички вас, но това не означава, че вече ви пускам да си отидете вкъщи.

Мисля, че трябва да посетим един рожден ден в малкия град Касъл Рок.

[1] Става дума за романа „Needful Things“, публикуван на български със заглавие „Неизживени спомени“. — Бел.NomaD ↑

ГЛАВА 1

15 септември беше рожденият ден на Кевин и той получи точно това, което искаше: „Слънце“.

Въпросният Кевин беше Кевин Деливън, това беше петнадесетият му рожден ден, а „Слънцето“ беше „Слънце 660“, фотоапарат полароид, който прави всичко вместо начинаещия фотограф освен сандвичи с наденичка.

Имаше и други подаръци, разбира се; сестра му Мег му подари ръкавици без пръсти, които беше оплела сама, имаше десет долара от баба му в Демойнс, а леля му Хилда му изпрати — както правеше винаги — вратовръзка шнурче с ужасна закопчалка. Тя беше изпратила първата от тях, когато Кевин беше на три години, което значеше, че той има дванайсет неизползвани вратовръзки шнурчета с ужасни закопчалки в чекмеджето на бюрото си, а тази, която щеше да добави, беше фаталната тринайсета. Никога не беше носил никоя от тях, но не му се позволяваше да ги изхвърли. Леля Хилда живееше в Портланд. Тя никога не беше идвала на рождения ден на Мег или на Кевин, но можеше да реши просто да го направи някоя година. Боже мой, наистина можеше; Портланд беше само на петдесет мили южно от Касъл Рок. И се предполагаше, че тя ще дойде… и ще поиска да види Кевин с една от другите му вратовръзки (или Мег с един от нейните шалове например)! При някои роднини едно извинение може да свърши работа. Леля Хилда обаче беше различна. Леля Хилда представляваше златна възможност в точката, в която се пресичаха два съществени фактора за нея: беше Богата и беше Стара.

Майката на Кевин беше убедена, че някой ден тя може да НАПРАВИ НЕЩО за Кевин и Мег. Беше ясно, че НЕЩОТО щеше сигурно да дойде, след като леля Хилда накрая пукне, под формата на клауза в нейното завещание. Междувременно се смяташе за мъдро да се пазят ужасните вратовръзки шнурчета и не по-малко ужасните шалове. Тази тринайсета вратовръзка шнурче (на закопчалката на която имаше птица, която Кевин мислеше за кълвач) щеше да се присъедини към останалите и Кевин щеше да напише благодарствена картичка на леля Хилда, но не защото майка му щеше да настоява и не защото той мислеше или го беше грижа, че леля Хилда може ДА НАПРАВИ нещо за него и за децата му някой ден, а защото той беше обикновено разумно момче с добри навици и без истински пороци.

Той благодари на семейството си за всички подаръци (майка му и баща му, разбира се, бяха извадили и много други, по-малки, въпреки че полароидът несъмнено беше най-важният подарък, и се радваха на неговата радост), не забрави да целуне Мег (тя се изкикоти и се престори, че се бърше, но радостта й беше очевидна) и да й каже, че е сигурен, че ръкавиците ще му станат точно за отбора по ски тази година, но цялото му внимание беше запазено за кутията на полароида и допълнителните пакетчета с филми, които бяха с нея.

Той се държа много добре пред тортата и сладоледа, въпреки че беше ясно, че го сърбят ръцете да вземе фотоапарата и да го изпробва. И веднага след като можеше да го направи прилично, го направи.

Оттогава започнаха неприятностите.

Той прочете книжката с инструкциите толкова подробно, колкото му разрешаваше нетърпението да започне, после зареди апарата, докато семейството му го гледаше с очакване и безсъзнателен ужас (по някаква причина подаръците, които изглеждат най-желани, често не работят). Всички общо въздъхнаха — това беше по-скоро ветрец, отколкото буря, — когато апаратът послушно изплю картончето право върху филмовата касета точно както обещаваше книжката с инструкции.

Върху кутията на апарата имаше две малки точки — една червена и една зелена, разделени със зигзагообразна мълния. Когато Кевин зареди апарата, светна червената лампичка. Тя свети няколко секунди. Семейството гледаше в мълчаливо очарование как „Слънце 660“ поглъща светлината. После червената лампичка изгасна, а зелената започна бързо да мига.

— Готово — каза Кевин със същия престорено-безцеремонен-но-не-съвсем-такъв тон, с който Нийл Армстронг беше съобщил за своята първа стъпка на повърхността на луната.

— Защо не се съберете всички заедно?

— Мразя да ме снимат! — изкрещя Мег и закри лицето си с театрален протест и с удоволствие, което само момичетата под тринайсет години и наистина лошите актриси могат да покажат.

— Хайде, Мег — каза господин Деливън.

— Не бъди гъска, Мег — каза госпожа Деливън. Мег махна ръцете си (и протеста си) и тримата се наредиха зад масата с намалялата торта на преден план.

Кевин погледна през визьора.

— Приближи се малко към Мег, мамо — каза той и посочи с лявата си ръка. — Ти също, татко. — Този път той посочи с дясната си ръка.

— Притискате ме! — каза Мег на родителите си. Кевин сложи пръста си на копчето, което щеше да включи апарата, и тогава си спомни, че бегло беше зърнал една бележка в инструкциите — колко лесно било да отрежеш главите на хората на снимката. „Без глави“ — си помисли той и това щеше да бъде смешно, но кой знае защо почувства леко щипване в кръста, което отмина и беше забравено почти преди да го беше забелязал.

Той малко повдигна апарата. Така. Всички бяха в рамката.

— Добре! — изпя той. — Усмихнете се и кажете „ко-пе-ле“!

— Кевин! — извика майка му.

Баща му се пръскаше от смях, а Мег скърцаше с някакъв лудешки кикот, който даже и лошите актриси не съчиняват често; единствено момичетата на възраст между десет и дванайсет притежават правата над този смях.

Кевин натисна бутона.

Светкавицата, захранвана от батерията в кутията за филма, за миг обля стаята с добродетелна бяла светлина.

„Той е мой“ — помисли си Кевин и това трябваше да бъде върховният момент на неговия петнайсети рожден ден. Вместо това от тази мисъл се върна одевешното странно леко пощипване. Този път беше по-забележимо.

Апаратът изшумя — неща между писък и бръмчене, звук труден за описване, но все пак достатъчно познат на повечето хора: звукът на фотоапарат полароид, който изцърква нещо, което може да не е изкуство, но често върши работа и почти винаги предизвиква моментална радост.

— Дай да го видя! — извика Мег.

— Успокой се, кифличке — каза господин Деливън. — Трябва им малко време, за да се проявят.

Мег гледаше към твърдата сива повърхност на това, което все още не беше фотография, с прехласнатото внимание на жена, вторачена в кристалното кълбо на гадателка.

Останалата част от семейството се събра наоколо й прояви същото тревожно усещане, което се беше появило и при церемонията по Зареждането на Апарата: натюрморт на Американското Семейство, което си е поело дъх и позира.

Кевин почувства как в мускулите му се прокрадва ужасно напрежение и този път нямаше никакъв начин да не му обърне внимание. Не можеше да си го обясни… но то беше там. Той не можеше да откъсне очи от плътния сив квадрат вътре в бялата рамка, в който щеше да се побере снимката.

— Мисля, че се виждам! — извика Мег радостно. После, миг по-късно: — Не. Май че не. Мисля, че виждам…

Те гледаха в пълна тишина как сивото се изчисти, както се смята, че правят мъглите в кристалното кълбо на гадателя, когато вибрациите или чувствата, или каквото и друго да са, си дойдат на място, и накрая видяха снимката.

Господин Деливън пръв наруши мълчанието.

— Какво е това? — попита той, без да се обръща конкретно към никого. — Някаква шега?

Кевин беше оставил безучастно апарата на масата, доста близо до ръба, за да гледа проявяването на снимката. Мег видя каква е снимката и отстъпи назад. Изразът на лицето й не беше нито израз на ужас, нито израз на страхопочитание, а просто израз на обикновена изненада. Когато се обърна към баща си, тя вдигна едната си ръка. Вдигащата се ръка удари апарата и го бутна от масата на пода. Госпожа Деливън беше загледана в появяващата се снимка в транс, изразът на лицето й беше като на жена, която е дълбоко озадачена или която чувства началото на мигрена. Звукът от удара на апарата в пода я сепна. Тя издаде лек вик и се отдръпна, като закачи крака на Мег и изгуби равновесие. Господин Деливън посегна да я хване, като бутна Мег, която беше все още между тях, отново напред доста силно. Господин Деливън не само хвана жена си, но го направи с някаква грация — за момент от тях наистина можеше да стане хубава снимка: мама и татко, показвайки, че все още знаят да се ухажват, хванати в края на едно въодушевено танго, тя с ръка, вдигната нагоре, и силно извит гръб, а той — наведен над нея в онази двусмислена мъжка поза, която, когато се отдели от контекста, може да изглежда или като молба, или като страст.

Мег беше на единайсет и не беше толкова грациозна. Тя отхвръкна към масата и се удари с корема си в нея. Ударът беше достатъчно силен, за да я нарани, но последната година и половина тя беше взимала уроци по балет при Асоциацията на младите християни от Запада три пъти седмично. Не танцуваше с голяма грация, но харесваше балета и танцуването за щастие беше заздравило стомашните й мускули и те поеха удара, както добър ресор поема подскачането на колата по път, който е целият на дупки. Все пак на следващия ден над хълбоците й имаше ивица от черно и синьо. Тези синини останаха почти две седмици — оцветени първо във виолетово, после в жълто, после изчезнаха… като полароидна снимка на заден ход.

Когато стана тази злополука в стил „нямо кино“, Мег даже не я почувства; тя просто се удари в масата и извика. Масата се наклони. Тортата, която трябваше да бъде на преден план на първата снимка на Кевин с новия му апарат, се плъзна по масата. Госпожа Деливън нямаше време да започне с нейното: „Мег, удари ли се?“, преди останалата половин торта да падне върху апарата „Слънце 660“ със сочно „пляс!“, което покри с дребни пръски обувките им и бордюра на стената.

Визьорът, дебело намазан с холандски шоколад, надничаше отгоре като перископ. Това беше всичко. Честит рожден ден, Кевин.

Тази вечер, когато госпожа Деливън влезе и размаха два листа хартия, свързани със скоба, Кевин и господин Деливън седяха на кушетката в дневната. Държаха в скутовете си отворени книги („Най-добрият и най-умният“ за бащата; „Застрелян в Ларедр“ за сина), но това, което правеха най-вече, беше да гледат апарата „Слънце“, който седеше в немилост на масичката за кафе между пръснати в безпорядък снимки от полароид. Всички снимки, изглежда, показваха едно и също нещо.

Мег седеше на пода срещу тях и гледаше на видеото филм, взет под наем. Кевин не беше сигурен кой, но там имаше много хора, които бягаха и крещяха, така че той се досети, че това е филм на ужасите. Меган беше пристрастена към тях. И двамата родители смятаха това за лош вкус (особено господин Деливън, който често се възмущаваше и ги наричаше „този безполезен боклук“), но тази вечер никой не каза нито дума. Кевин предположи, че те просто бяха благодарни, че е престанала да се оплаква от стомаха си и да се чуди на глас какви точно могат да бъдат симптомите на разкъсване на далака.

— Ето ги — каза госпожа Деливън. — Намерих ги на дъното на чантичката ми чак на второто преравяне. — Тя подаде документите — касова бележка за продажбата от „Дж. С. Пени“ и разписка за кредитната карта „Мастъркард“ — на съпруга си. — Никога не мога да намеря нещо такова от първия път. Едва ли има някой, който да може. Това е като природен закон.

Тя огледа съпруга и сина си с ръце на кръста.

— Вие двамата изглеждате така, сякаш някой току-що е убил домашната ни котка.

— Ние нямаме котка — каза Кевин.

— Е, знаеш какво имам предвид. Неприятно е, разбира се, но ще го оправим за нула време. В „Пени“ с готовност ще го сменят…

— Не съм толкова сигурен — каза Джон Деливън. Той вдигна апарата, погледна го с погнуса (всъщност почти презрително) и отново го остави. — Счупил се е, когато се е ударил в пода. Виждаш ли?

Госпожа Деливън хвърли само бегъл поглед.

— Добре, ако в „Пени“ не го сменят, то компанията „Полароид“ ще го смени. Искам да кажа, че падането очевидно не е допринесло с нищо за повредата. Първата снимка изглежда точно като всички останали, а Кевин я направи, преди Мег да го събори от масата.

— Без да искам — каза Мег, без да се обръща. На екрана една миниатюрна фигура — злокобната кукла, наречена Чъки, ако Кевин не бъркаше — преследваше малко момче. Чъки беше облечен в синя престилка и размахваше нож.

— Знам, скъпа. Как е стомахът ти?

— Боли — каза Мег. — Малко сладолед може да помогне. Има ли останал?

— Да, така мисля.

Мег подари на майка си най-победоносната си усмивка.

— Ще ми донесеш ли малко?

— Съвсем не — каза госпожа Деливън любезно. — Вземи си сама. Какво е това ужасно нещо, което гледаш?

— „Детска игра“ — каза Меган. — С онази кукла на име Чъки, която оживява. Страхотно е.

Госпожа Деливън сбърчи нос.

— Куклите не оживяват, Мег — каза баща й. Той говореше тежко като че ли знаеше, че това е загубена кауза.

— Чъки го направи — каза Мег. — Във филмите всичко може да се случи. — Тя спря филма с дистанционното управление и отиде да си вземе сладолед.

— Защо й харесва да гледа този боклук? — попита господин Деливън жена си почти опечалено.

— Не знам, скъпи.

Кевин беше вдигнал апарата с едната си ръка и няколко от снимките в другата — бяха направили почти дузина.

— Не съм сигурен, че искам да го върна — каза той.

Баща му втренчи поглед в него.

— Какво? За Бога!

— Добре — каза Кевин малко защитно, — просто казвам, че може би би трябвало да помислим за това. Искам да кажа, че това не е точно обикновен дефект, нали? Ако снимките излизаха преекспонирани… или недоекспонирани… или просто празни… това щеше да бъде друго нещо. Но как възприемаш нещо като това? Постоянно една и съща снимка? Искам да кажа, виж! Те са на открито, въпреки че всички снимки ги правихме вътре!

— Дебелашка шега — каза баща му. — Трябва да е шега. Това, което трябва да се направи, е да се смени проклетият апарат и да забравим цялата история.

— Не мисля, че е дебелашка шега — каза Кевин. — Първо, прекалено сложно е, за да бъде дебелашка шега. Как си представяш апаратът да прави постоянно една и съща снимка? Плюс това психологията съвсем не е такава.

— Сега пък психология — каза господин Деливън, извъртайки очи към жена си.

— Да, психология! — повтори Кевин твърдо. — Когато някой зарежда цигарата ти с бенгалски огън или ти даде блокче лютива дъвка, той стои отстрани, за да гледа ефекта, нали? Но ако ти или мама сте си направили шега с мен…

— Баща ти не е голям шегаджия, скъпи — каза госпожа Деливън, спокойно отбелязвайки очевидното.

Господин Деливън гледаше Кевин със стиснати устни. Това беше погледът, който винаги се появяваше, когато разбираше, че синът му се насочва към онази пътека на бейзболното игрище, където Кевин изглеждаше като у дома си: лявото поле. Далечното ляво поле. У Кевин имаше някаква интуиция, някаква дарба за предусещане, която винаги го озадачаваше и объркваше. Той не знаеше откъде беше дошла, но беше сигурен, че не идва от неговия род.

Той въздъхна и отново погледна апарата. Парченце черна пластмаса се беше отчупило от лявата страна на кутията и под центъра на лещата на визьора имаше пукнатина не по-дебела от човешки косъм. Пукнатината беше толкова тънка, че изчезваше напълно, когато вдигнеш апарата към окото си, за да нагласиш снимката, която няма да получиш — това, което ще получиш, беше на масичката за кафе, а имаше и още около дузина екземпляра от него в трапезарията.

Това, което се получаваше, приличаше на беглец от местния кучкарник.

— Добре, какво, по дяволите, ще правиш с него? — попита той. — Искам да кажа, да помислим разумно, Кевин. Каква полза има от апарат, който прави постоянно една и съща снимка?

Но Кевин не беше мислил каква полза има. Всъщност той въобще не беше мислил. Той чувстваше… и помнеше. В мига, когато натисна бутона на затвора, една ясна мисъл

(той е мой)

беше изпълнила ума му така, както моментната бяла светлина от светкавицата беше изпълнила очите му. Тази мисъл — ясна, но някак необяснима, беше придружена от силна смесица от емоции, която той все още не можеше да определи напълно… но мислеше, че в нея преобладаваха страхът и възбудата.

И освен това — баща му винаги искаше да гледа на нещата разумно. То й никога нямаше да е в състояние да разбере интуицията на Кевин или интереса на Мег към кукли убийци на име Чъки.

Мег се върна с огромна чиния със сладолед и отново пусна видеото. Сега някой се опитваше да опече Чъки с горелка, но той продължи напред, като размахваше ножа.

— Вие двамата още ли се карате?

— Имаме спор — каза господин Деливън. Устните му бяха стиснати по-здраво от когато и да било.

— Да, точно така — каза Мег, седна отново на пода и кръстоса крака. — Ти винаги казваш това.

— Мег? — каза мило Кевин.

— Какво?

— Ако изядеш толкова много сладолед при това е разкъсан далак, ще умреш в ужасни мъки през нощта. Разбира се, далакът ти може да не е наистина разкъсан, но…

Мег му се изплези и се обърна отново към видеото.

Господин Деливън гледаше сина си с изражение, което представляваше смесица от обич и яд.

— Виж, Кев — апаратът е твой. Никой не спори за това. Можеш да правиш каквото искаш с него. Но…

— Татко, не се ли интересуваш поне малко защо прави това, което прави?

— Не — каза Джон Деливън.

Сега беше ред на Кевин да извърти очи. През това време госпожа Деливън гледаше ту единия, ту другия като някой, който се наслаждава на много добър тенис мач. Това не беше далеч от истината. Тя беше прекарала години да гледа как синът й и съпругът й се зъбят един на друг. И това все още не й беше омръзнало. Понякога се чудеше дали ще открият всъщност колко са еднакви.

— Е, аз искам да помисля върху това.

— Добре. Просто исках да знаеш, че утре мога да отида до „Пени“ и да сменя това нещо — ако ти искаш и те са съгласни да заменят една счупена стока, това е всичко. Ако искаш да то задържиш, пак добре. Измивам си ръцете. — Той бързо избърса ръцете си една о друга, за да поясни.

— Предполагам, че не искате моето мнение — каза Мег.

— Точно така — каза Кевин.

— Разбира се, че го искаме, Мег — каза госпожа Деливън.

— Аз мисля, че това е свръхестествен апарат — каза Мег. Тя ближеше сладолед от лъжицата си. — Мисля, че това е Знамение.

— Абсолютна глупост — изведнъж каза господин Деливън.

— Не, не е — каза Мег. — Това е единственото обяснение, което пасва. Ти просто не мислиш така и затова не вярваш. Ако до теб долети призрак, ти даже няма да го видиш. Какво мислиш, Кев?

За момент Кевин не отговори — не можа да отговори. Той се чувстваше, сякаш беше светнала още една светкавица — този път зад очите му, а не пред тях.

— Кев? Събуди се, Кевин!

— Мисля, че може да имаш известно право, мишле — каза той бавно.

— О, мили Боже — каза Джон Деливън и стана. — Това е отмъщението на Фреди и Джейсън — детето ми мисли, че апаратът е обитаван от духове. Аз отивам да си лягам, но преди да тръгна, искам да кажа още само едно нещо. Апарат, който прави една и съща снимка отново и отново — особено нещо обикновено като на тези снимки — това е една скучна проява на свръхестественото.

— Все пак… — каза Кевин. Държеше снимките като съмнителни карти при игра на покер.

— Мисля, че е време всички да си лягаме — каза бързо госпожа Деливън. — Мег, ако ти наистина искаш да догледаш този шедьовър на киното, можеш да го направиш утре сутринта.

— Но той е почти свършил — извика Мег.

— Аз ще се кача с нея, мамо — каза Кевин и двамата се качиха след петнайсет минути, след като се бяха освободили от злонамерения Чъки (поне до продължението). Но Кевин не можа да заспи лесно тази нощ. Той лежа буден в спалнята си, заслушан в силния летен вятър, шумолящ в листата като шепнещ разговор, и мислеше кое може да накара един апарат да прави една и съща снимка отново и отново и какво може да значи подобно нещо. Тъкмо беше започнал да потъва в сън, когато осъзна, че е взел решение — щеше да задържи полароидното „Слънце“ поне още малко.

„Той е мой“ — отново си помисли Кевин. Обърна се на другата страна, затвори очи и след четирийсет секунди беше заспал дълбоко.

ГЛАВА 2

Сред тиктаканията на поне петдесет хиляди часовника, но без това въобще да го смущава, Реджиналд Мерил, по прякор Пап, гледаше с помощта на лъч светлина, дебел колкото молив и излизащ от устройство, доста по-тънко от лекарска слушалка, в полароида „Слънце 660“ на Кевин, а самият Кевин стоеше до него. Очилата на Пап, които не му трябваха за работа отблизо, бяха вдигнати върху плешивото теме на главата му.

— Ъхъ — каза той и изключи светлината.

— Значи ли това, че знаете какво му е? — попита Кевин.

— Не — каза Пап Мерил и затвори отделението за филм на „Слънце“-то, което сега беше празно.

— Нямам представа — и преди Кевин да успее да каже още нещо, часовниците започнаха да бият четири часа и за няколко секунди разговорът, макар и възможен, изглеждаше абсурден.

„Искам още да го обмисля“ — беше казал той на баща си вечерта, когато беше станал на петнайсет — преди три дни — и това беше изявление, което беше изненадало и двамата. Като дете той беше станал известен с това, че не обмисляше нещата и в сърцето си господин Деливън беше стигнал до убеждението, че никога няма да обмисля нещата — независимо от това дали трябва да го прави, или не. Тях двамата ги привлече идеята, както става често с баща и син, че поведението им и съвсем различните, им начини на мислене никога няма да се променят и така те фиксираха отношенията си веднъж завинаги… а така и детството щеше да продължава вечно. — „Искам още да го обмисля“ — в това изявление имаше един цял свят на потенциална промяна.

Освен това като човешко същество, което е прекарало живота си във взимане на решения по-скоро по инстинкт, отколкото по разум (а той беше един от онези щастливци, чиито инстинкти почти винаги са добри, с други думи, от онзи тип хора, които с право карат хората да побесняват), Кевин беше изненадан и заинтригуван от откритието, че всъщност е изправен пред трудна дилема.

Първо, беше поискал фотоапарат полароид и беше го получил за рождения си ден, но, по дяволите, беше искал фотоапарат полароид, който работи.

Второ, беше дълбоко заинтригуван, когато Мег употреби думата „свръхестествено“.

По-малката му сестра имаше доста побъркано въображение, но не беше глупава и според Кевин не беше употребила думата случайно или без да помисли. Баща му, който беше от племето на Разумните, а не от племето на Инстинктивните, се беше изсмял, но Кевин откри, че не е готов да направи като него — поне засега не. Каква дума. Каква очарователна, екзотична дума. Тя се превърна в колона, около която мислите му постоянно кръжаха.

„Мисля, че това е Знамение.“ Кевин беше удивен (и малко натъжен), че само Мег се беше оказала достатъчно умна — или достатъчно храбра — да каже на глас това, което бяха помислили всички те, след като бяха видели странните снимки, които вадеше „Слънце“-то, но всъщност това не беше чак толкова удивително. Те не бяха религиозно семейство — ходеха на църква на Коледа, веднъж на три години, когато леля Хилда идваше да прекара празника с тях, а не с някои от останалите си роднини, но, като се изключат редките сватби и погребения, това май беше всичко. Ако някой от тях наистина вярваше в невидимия свят, то това беше Меган, която не можеше да се насити на ходещи трупове, живи кукли и коли, които оживяват и прегазват хората, които не им харесват.

Родителите на Кевин нямаха вкус към загадъчното. Те не четяха хороскопите си във всекидневника, никога не биха помислили кометите или падащите звезди за знак от Всемогъщия; ако на дъното на тигана някое друго семейство можеше да види лицето на Исус Христос, то Джон и Мери Деливън виждаха само един прегорял омлет. Не беше изненадващо, че Кевин, който никога не беше съзирал човек в очертанията на луната, защото нито майка му, нито баща му си бяха направили труда да му го покажат, също като тях не беше в състояние да види в един фотоапарат, който правеше само една и съща снимка — навън и вкъщи, дори и в мрака на гардероба в спалнята му, възможността за свръхестествено Знамение, преди да му го подскаже сестра му, която някога беше писала писмо като почитателка на Джейсън и беше получила по пощата лъскава снимка с автограф на човек с окървавена хокейна маска.

След като възможността му беше подсказана, вече му беше трудно да не мисли за нея — както Достоевски, този умен руснак, беше казал на малкия си брат, когато и двамата били умни млади руснаци: опитай се през следващите трийсет секунди да не мислиш за синеока бяла мечка.

Беше трудно да се направи.

И така, той беше прекарал два дни в обиколки около тази колона в главата си, в опити да прочете йероглифите, които дори не бяха там за съжаление и в опити да реши какво му се иска повече — апаратът или възможността за Знамение. Или, казано по друг начин, дали искаше „Слънце“-то, или човека от луната.

В края на втория ден (дори и при петнайсетгодишните, които очевидно са предопределени за членове на племето на Разумните, дилемите рядко траят повече от седмица) той реши да вземе човека от луната… поне за пробен срок.

Кевин стигна до това решение в училищната стая за самостоятелна подготовка, а когато звънецът иззвъня, за да отбележи края и на подготовката, и на училищния ден, той отиде при учителя, когото уважаваше най-много — господин Бейкър, и го попита дали не познава някой, който поправя фотоапарати.

— Но не като обикновен техник — обясни той. — По-скоро като… нали разбирате, по-умен човек.

— Някой философ на бързата снимка? — попита господин Бейкър. Нещата като това, което каза, бяха една от причините Кевин да го уважава. Просто говореше страхотно. — Някой мъдрец на затвора? Някой алхимик на блендата? Някой…

— Човек, който е видял много — каза Кевин предпазливо.

— Пап Мерил — каза господин Бейкър.

— Кой?

— Собственикът на „Рогът на изобилието“.

— О-о! Онова място.

— Да — каза господин Бейкър и се усмихна. — Онова място. Ако, разбира се, търсиш някакъв господин „Всичко мога“.

— Мисля, че точно това търся.

— При него има почти всичко възможно — каза господин Бейкър и Кевин беше съгласен с това. Дори и без всъщност да беше влизал вътре, той минаваше покрай „Рогът на изобилието“ пет, десет, може би петнайсет пъти седмично (в град с размерите на Касъл Рок човек минава често покрай всичко и, по скромното мнение на Кевин Деливън, това беше удивително скучно) и беше разглеждал витрините. Магазинът изглеждаше буквално затрупан чак до тавана с различни стоки — повечето от тях механически. Но майка му го наричаше „боклукчийница“ с презрителен глас, а баща му казваше, че господин Мерил печели парите си като „мами летовниците“, така че Кевин никога не беше влизал вътре. Ако това беше само „боклукчийница“, почти сигурно щеше да е влизал. Но да прави като курортистите или да купи нещо от място, където „мамеха летовниците“, беше немислимо. Беше все едно да отиде на училище в рокля. Летовниците можеха да правят каквото си искат (и го правеха). Те всички бяха луди и правеха всичко по луд начин. Да съществува с тях — добре. Но да го сбъркат с тях? Не. Абсолютно не.

— Почти всичко възможно — повтори господин Бейкър, — а повечето от това, което има, той поправя сам. Той си мисли, че такива действия на доморасъл философ — очилата над челото, мъдри заключения — всичко това привлича хората. Никой, който го познава, не се опитва да го извади от заблуждението му. Сигурен съм, че никой не би дръзнал да го извади от заблуждението му.

— Защо? Какво искате да кажете?

Господин Бейкър сви рамене. По устните му се изписа лека, пестелива усмивка.

— На Пап — искам да кажа, на господин Мерил — през ръцете му минават много неща. Ще се изненадаш, Кевин.

Кевин не го беше грижа колко неща минават през ръцете на Пап Мерил — или какви точно са тези неща. Той имаше само един важен въпрос, тъй като летовниците си бяха отишли и той вероятно можеше да хлътне незабелязано в „Рогът на изобилието“ утре следобед, ако използва правилото, което позволяваше на всички ученици освен на тези от първи гимназиален клас два пъти месечно да не присъстват в часа за самостоятелна подготовка.

— Пап ли да го наричам, или господин Мерил?

Господин Бейкър отговори тържествено:

— Мисля, че този човек убива всеки на възраст под шейсет, който го нарече Пап.

И интересно, Кевин си помисли, че господин Бейкър съвсем не се шегува.

— Наистина ли не знаете, сър? — каза Кевин, когато часовниците почти спряха да бият.

Не спряха като на кино, където всички започват и свършват едновременно — това бяха истински часовници и той мислеше, че повечето от тях — както и останалите уреди в „Рогът на изобилието“ — не вървяха нормално, а само някак си на тласъци. Бяха започнали да бият, когато собственият му кварцов „Сейко“ показваше 3,58. Скоростта и силата на тона им се увеличаваше постепенно (като стар камион, който превключва на втора скорост с изморен стон и разтърсване). Имаше може би четири секунди, в които всички наистина биеха, звъняха, дрънчаха, удряха и кукаха едновременно, но успяваха да постигнат тази едновременност само за четири секунди. А и „спирането“ на звъна не беше точно това, което направиха. Направиха нещо като отказване, като вода, която най-накрая се съгласява да се изтече през канала, който е почти, макар и не изцяло, задръстен.

Той нямаше ни най-малка представа защо е разочарован. Наистина ли беше очаквал нещо друго? Пап Мерил, когото господин Бейкър беше описал като самоук философ и доморасъл господин „Всичко мога“, да извади една пружина и да каже: „Ето — тази проклетия кара онова куче да се показва всеки път, когато натиснеш копчето. Това е кучешка пружина и е от онези кучета играчки, които се навиват и после вървят и лаят, а някакъв шегаджия от монтажната линия за полароиди «Слънце 660» винаги ги слага в тези проклети апарати.“

Това ли беше очаквал?

Не. Но беше очаквал… нещо.

— Нямам никаква представа — весело повтори Пап. Посегна зад гърба си и взе една лула тип „Дъглас Макартър“ с калъфка във форма на седло. Започна да я тъпче с тютюн от една торбичка от изкуствена кожа, на която бяха написани думите „ДЯВОЛСКИ БУРЕН“. — Дори не мога да му разглобя частите.

— Не можете?

— Не — каза Пап. Беше весел като птичка. Направи пауза, колкото да постави палеца си зад теления мост между стъклата на очилата си без рамки и да ги бутне напред. Те паднаха от плешивото му теме и с леко тупкане застанаха на място и прикриха червените петна отстрани на носа му. — Старите можеха да се разглобяват — продължи той, извади клечка кибрит от джоба на жилетката си (естествено, той носеше жилетка) и притисна дебелия, жълт нокът на палеца на дясната си ръка към главичката й. Да, това беше човек, който можеше да мами летовниците даже й с ръка, вързана зад гърба (разбира се, не тази, която използваше първо за да измъкне кибритените си клечки и после да ги пали) — дори и на своите петнайсет години Кевин можеше да види това. Пап Мерил имаше стил. — Искам да кажа апаратите полароиди „Ланд“. Виждал ли си някога тези красавци?

— Не — каза Кевин.

Пап драсна клечката, запали я от първия опит, което, разбира се, правеше винаги, и я доближи до лулата, а при всяка от думите му излизаха малки димни сигнали, които изглеждаха красиво и миришеха абсолютно отвратително.

— О, да — каза той. — Приличаха на онези старовремски апарати, които хора като Матю Брейди са използвали преди началото на века — или поне преди хората от „Кодак“ да въведат апаратите в кутии „Брауни“. Това, което искам да кажа, е (Кевин бързо се научи, че това е любимата фраза на Пап Мерил; той я използваше, както някои деца в училище използват „нали разбираш“, за усилване, изменение, определяне и това най-вече беше фраза, през време на която си събираш мислите), че те малко го бяха украсили, бяха сложили хром и странични стени от истинска кожа, но все пак той изглеждаше старомодно като онези апарати, с които хората са правили снимки върху посребрени пластини. Когато отвориш някой от онези апарати полароиди „Ланд“, той се разтяга като акордеон, защото на обектива му трябват петнайсет, може би двайсет сантиметра за фокусиране на образа. Изглеждаше ужасно старомодно, ако го сложиш до апаратите „Кодак“ от края на четирийсетте и началото на петдесетте, а беше като онези старовремски апарати и по друго — правеше само черно-бели снимки.

— Така ли? — попита Кевин, неволно заинтригуван.

— О, да — каза Пап, весел като синигерче, а сините му очи блестяха иззад кръглите му очила без рамки срещу Кевин през пушека, излизащ от димящата му като чайник лула. Блясък, който можеше да означава добро настроение или алчност. — Това, което искам да кажа, е, че хората се смееха на тези апарати така, както се смееха на фолксвагените костенурки, когато те първо се появиха… но си купуваха полароиди точно така, както си купуваха и фаувета. Защото, костенурките имат нисък разход на бензин и не се развалят толкова често, колкото американските коли, а полароидите правят нещо, което апаратите „Кодак“, а дори и „Никон“, „Минолта“ и „Лайка“ не могат.

— Правят моментални снимки.

Пап се усмихна.

— Е, не точно. Това, което искам да кажа, е, че правиш снимката си и отваряш капачето, за да я извадиш. Нямаше мотор, не издаваше този мляскащ, леко виещ звук като съвременните полароиди.

Значи все пак имаше отличен начин за описване на този звук — просто трябваше да намериш Пап Мерил, който да ти го опише — звукът, който издаваха апаратите полароиди, когато изплюваха продукцията си, беше „мляскащ лек вой“.

— После трябваше да се изчаква — каза Пап.

— Да се изчаква?

— Ъхъ-ъхъ! — каза Пап с голямо удоволствие, светнал като ранна птичка, която е намерила своя приказен червей. — Това, което искам да кажа, е, че в онези времена те нямаха това удобно автоматично устройство отзад. Трябваше да дръпнеш и излизаше една дълга лента, която оставяш на масата или другаде и чакаш около шейсет секунди по часовник. Май че бяха шейсет или нещо подобно. При по-малко — получаваш недоекспонирана снимка, при повече — преекспонирана.

— Виж ти — каза Кевин почтително. И това не беше фалшиво уважение, с което да зарадва стареца с надежда той да се върне отново на въпроса, който не беше в куп отдавна захвърлени апарати, които по онова време са били чудо, а в неговия собствен апарат — проклетия упорит „Слънце 660“, който си седеше на работната маса на Пап, заобиколен отдясно с вътрешностите на стар стенен часовник, а отляво с нещо, което подозрително приличаше на изкуствен член. Не беше фалшиво уважение и Пап го знаеше, и си помисли (Кевин не би си го помислил), че този ореол на голям бял бог бързо ще изчезне — нямаше да минат и десет години. По очарованото изражение на момчето човек можеше да си помисли, че то чува за нещо толкова старо, колкото дървените зъби на Джордж Уошингтън, а не за апарат, за който допреди трийсет и пет години всеки е мислел, че е чудо на техниката. Но, разбира се, преди трийсет и пет години това момче е витаело в неразпуканото празно пространство — част от жена, която дори не е била срещнала мъжа, който да направи другата му половина.

— Това, което искам да кажа, е, че беше нещо като обикновена тъмна стаичка, която се намира между снимката и гърба — обобщи Пап отначало бавно, но все по-бързо, когато собственият му съвсем истински интерес се събуди отново (но мислите му за това — кой е бащата на това момче и с какво това момче може да му бъде полезно, както и за странното нещо, което правеше апаратът на момчето, не бяха го напускали съвсем). — И като свърши минутата, обелваш снимката от гърба, но трябва да го направиш внимателно, защото по гърба имаше нещо като желе и ако кожата ти е дори съвсем малко чувствителна, можеш хубавичко да се изгориш.

— Страхотно — каза Кевин. Очите му се бяха разширили и сега той приличаше на дете, което чува за старите постройки с двете дупки, които Пап и всичките му връстници (почти всички те му бяха връстници — той не беше имал много приятели от детинство в Касъл Рок, може би защото още тогава се подготвяше за работата на живота си или за мамене на летовниците и другите деца някак усещаха това като слаба миризма на скунк) бяха смятали за нещо естествено и през лятото трябваше да си свършиш работата, колкото може по-бързо, защото някоя от осите, които вече кръжаха между манната и двете дупки, които бяха небето, от което падаше манната, можеше всеки момент да забие жило в нежните малки момчешки бутове, а през зимата също трябваше да я свършиш, колкото може по-бързо, защото иначе нежните момчешки бутове можеха да се вкочанясат от студ. — „Добре — помисли си Пап, — толкова за Апарата на бъдещето. Трийсет и пет години и за това момче той ще е толкова интересен, колкото нужникът зад къщата.“

— Негативът оставаше на гърба — каза Пап. — А позитивът — е, той беше черно-бял, но беше фин черно-бял. Беше толкова контрастен и ясен, колкото би могло да се желае дори и днес. И до него беше това малко розово нещо — дълго колкото ученическа гума, доколкото си спомням; от него излизаше някакъв химикал с миризма на етер и с него трябваше да се натърка снимката, колкото може по-бързо, иначе снимката се навиваше на руло — като запушалка на чеп на бъчва.

Кевин избухна в смях, развеселен от тези приятни антики.

Пап замълча, колкото да запали лулата си отново. Естествено, успя и в заключение каза:

— Апарат като този — никой, освен хората от „Полароид“ не знаеше всъщност какво прави той — искам да кажа, онези хора ги разбираха, — но той беше механически. Можеше да го разглобиш.

Погледна с известно отвращение към „Слънце“-то на Кевин.

— А много пъти, когато някой се развалеше, това беше достатъчно. Идва човек с някой от тези апарати и казва, че не работи, като се оплаква за това, как трябва да го върне на хората от „Полароид“, за да го поправят, и как това сигурно ще трае месеци и дали не бих го погледнал. „Добре — казвам аз. — Сигурно нищо не мога да направя, това, което искам да кажа, е, че никой не познава истински тези апарати освен хората от «Полароид» и че само те наистина ги разбират, но ще хвърля един поглед.“ И през цялото време знам, че сигурно е просто разхлабен винт в кутията на затвора или може би изкривена пружина, или дявол знае, може би малкият е намазал с фъстъчено масло отделението за филма.

Едно от светлите му птичи очи намигна толкова бързо и толкова очарователно, че Кевин си помисли, че ако не знаеш, че говори за летовниците, може да си помислиш, че намигването е плод на болното ти въображение или по-вероятно, въобще да не го забележиш.

— Това, което искам да кажа, е, че си в отлично положение — каза Пап. — Ако можеш да го поправиш, значи си чудесен специалист. Е, синко, веднъж сложих в джоба си осем долара и петдесет цента, за да извадя няколко парченца пържени картофи изпод спусъка и пружината на затвора, а жената, която донесе този апарат, ме целуна по устата. Право… по… устата.

Кевин забеляза как окото на Пап зад полупрозрачната завеса от син дим за миг се затвори.

— И, разбира се, ако е нещо, което не можеш да поправиш, те не ти се сърдят, защото това, което искам да кажа, е, че никога не са очаквали наистина да можеш да направиш нещо. Ти си само последната надежда, преди да сложат апарата в кутия с напъхани около него вестници, за да не се счупи още повече при транспорта, и да го изпратят по пощата в град Шенектади. Но този апарат — той говореше с ритуалния тон, с който всички самоуки философи — от времето на златния век в Атина до времето на сегашния месингов век в някое малко магазинче — изразяват възгледите си върху ентропията, без да има нужда да ги излагат точно, — не е сглобяван, синко. Това, което искам да кажа, е, че той е излят. Може би мога да извадя обектива, и ще го направя, ако искаш, а погледнах и касетата на филма, макар че знаех, че няма да намеря нищо развалено — поне това знаех — и наистина не намерих. Но по-нататък не мога да отида. Мога да взема чук и да го стоваря върху него, това, което искам да кажа, е да го счупя, но да го поправя? — той разпери ръце в облак от дим. — Съвсем не.

— Тогава, предполагам, че просто трябва да… — „го върна, все пак“ искаше да довърши той, но Пап го прекъсна.

— Във всички случаи, синко, мисля, че си го знаел. Това, което искам да кажа, е, че си умно момче и виждаш, когато едно нещо не може да се разглоби. Едва ли си донесъл този апарат тук, за да бъде поправен. Мисля, че си знаел, че дори и ако не беше неразглобяем, човек не може да го поправи и да го накара да снима нормално поне не само с една отвертка. Мисля, че си го донесъл, за да ме попиташ дали знам какво му е.

— Знаете ли? — попита Кевин. Изведнъж го обзе напрежение.

— Може би — каза спокойно Пап Мерил. Той се наведе над купчината снимки — вече двайсет и осем, ако се брои и тази, която Кевин беше направил, за да го демонстрира, и тази, която беше направил самият Пап, за да си го демонстрира сам. — Тези подредени ли са?

— Не съвсем. Макар че почти. Има ли значение?

— Мисля, че да — каза Пап. — Малко се различават, нали? Немного, но малко.

— Да — каза Кевин. — В някои от тях виждам разлика, но…

— Знаеш ли коя е първата? Може би и сам мога да преценя, но времето е пари, синко.

— Това е лесно — каза Кевин и избра една от малката разхвърляна купчина. — Виждате ли опръсканото? — Той посочи малко кафяво петънце по бялата рамка на снимката.

— Ъхъ — Пап не отдели повече от един бегъл поглед на кафявата точица. Той погледна снимката и след миг отвори чекмеджето на работната си маса. Вътре имаше разхвърляни инструменти. На едната страна, в отделено за него място имаше предмет, увит в бижутерско кадифе. Пап го извади, разви кадифето и от него се показа голяма лупа с копче в основата си. Той се наведе над снимката и натисна копчето. Върху снимката падна ярък кръг светлина.

— Страхотно! — каза Кевин.

— Ъхъ — отново каза Пап. На Кевин му се стори, че за Пап той вече не присъстваше. Пап изучаваше снимката отблизо.

Ако не се знаеха обстоятелствата, при които е направена, снимката едва ли би заслужавала такова обстойно внимание. Като повечето снимки, които са направени с приличен апарат, добър филм и от фотограф, който е поне достатъчно интелигентен, за да не държи пръста си пред обектива, тя беше ясна, разбираема… и като толкова много снимки от полароид странно безизразна. Беше снимка, на която можеш да различиш и да назовеш всеки предмет, но съдържанието му е толкова плоско, колкото и повърхността. Не беше добре композирана, но не композицията беше това, което не беше наред — за тази безизразна плоскост едва ли би могло да се каже, че не е в ред, поне не повече, отколкото може да се каже, че не е в ред един обикновен ден в обикновения живот само защото през него не се е случило нищо, от което си струва да се направи телевизионен филм. Както и в толкова много снимки от полароид нещата на снимката само бяха там — като празен стол на веранда или празна детска люлка в задния двор, или кола без пътници, която стои до незабележим бордюр, без дори да има спукана гума, която да я направи интересна или уникална.

Това, което не беше наред със снимката, беше чувството, че тя не е наред. Кевин си спомняше усещането на тревога, което беше изпитал, докато композираше обектите за снимката, която искаше да направи, и настръхването по гърба си, когато при светването на светкавицата си беше помислил „Той е мой“. Ето това не беше наред и както при човека от луната, когото не можеш да не видиш, след като веднъж си го видял, той откриваше, че не можеш да не изпитваш определени чувства… а що се отнася до тези снимки, тези чувства бяха лоши.

Кевин си помисли: „Като че ли от тази снимка вее вятър — много лек, много студен.“

За пръв път мисълта, че може да има нещо свръхестествено — че това е част от Знамението — не само го заинтригува. За пръв път той усети, че желае просто да се беше отказал от това нещо. „Той е мой“ — това си беше помислил, след като пръстът му беше натиснал бутона за снимане за пръв път. Сега откриваше, че се чуди дали наистина беше помислил това.

„Страх ме е от него. От това, което прави.“

Тази мисъл го подлудяваше и той се наведе през рамото на Пап Мерил с гримаса на човек, който усилено търси загубен диамант в купчина пясък, твърдо решен, че независимо от това, какво ще види (винаги предполагаше, че трябва да види нещо ново, но не мислеше, че ще види; беше изучавал всички тези снимки достатъчно често и смяташе, че е видял всичко, което можеше да се види на тях), той ще го погледне, ще го проучи и за нищо на света няма да си позволи да не го забележи. Дори ако можеше… а един печален вътрешен глас настойчиво отбелязваше, че времето да не забелязва вече е отминало може би завинаги.

Това, което показваше снимката, беше голямо черно куче пред бяла дървена ограда от колове. Дървената ограда нямаше още дълго да остане бяла, освен ако някой в този плосък полароиден свят не я боядисаше или поне я измиеше до бяло. Това не беше много вероятно — оградата изглеждаше запусната, забравена. Върховете на някои колове бяха отчупени. Други се бяха наклонили силно напред.

Кучето беше на тротоара пред оградата. Беше обърнало задницата си към обектива. Опашката му — дълга и космата, висеше. Като че ли душеше един от коловете на оградата — вероятно, помисли си Кевин, защото оградата беше, по думите на баща му, „пощенска кутия“ — място, където много кучета вдигат крак и пускат мистичните жълти струи на писмата си, преди да отминат.

На Кевин кучето му приличаше на бездомно. Козината му беше дълга, разрошена и осеяна със сламки. На едно от ушите му имаше белег от стара рана. Сянката му беше толкова дълга, че излизаше извън рамката на буренясалата, неравна морава зад оградата. Сянката караше Кевин да мисли, че снимката е правена скоро след изгрев или малко преди залез слънце; без ясна представа за посоката, към която е гледал фотографът (какъв фотограф, ха-ха), не можеше да се каже кое от двете, просто той (или тя) трябва да е бил застанал само на няколко градуса настрани било точно от изток, било от запад.

Имаше нещо в тревата далече вляво на снимката, което приличаше на червена детска гумена топка. То беше зад оградата и на доста голямо разстояние зад една туфа, така че беше трудно да се каже.

И това беше всичко.

— Виждаш ли нещо? — попита Пап, докато бавно придвижваше лупата си назад напред по повърхността на снимката. Сега бутовете на кучето се бяха увеличили до размера на хълмчета, покрити е дива и злокобно екзотична черна растителност; сега три или четири от напуканите колове бяха придобили размера на телефонни стълбове; сега внезапно предметът зад снопа трева ясно се превърна в детска топка (въпреки че под лупата на Пап тя беше голяма колкото футболна топка) — Кевин дори виждаше звездичките, които я опасваха по средата в наклонени гумени ивици. Така че под лупата на Пап нещо беше се показало и след няколко мига Кевин успя и сам да види нещо — без нейна помощ. Но това беше по-късно.

— Господи, не — каза Кевин. — Какво да видя, господин Мерил?

— Защото тук има разни неща — търпеливо каза Пап. Лупата му продължаваше да се движи. Кевин си помисли за един филм, който беше гледал някога, в който ченгетата изпратиха хеликоптер с прожектори, за да търсят избягали затворници. — Куче, тротоар, ограда от колове, която трябва да се боядиса или да се махне, морава, която има нужда от грижи. Тротоарът не е кой знае какво — дори не се вижда целият — а къщата, дори и основата й — не е в кадър, но това, което искам да кажа, е, че тук е това куче. Познаваш ли го?

— Не.

— Оградата?

— Не.

— А какво ще кажеш за червената гумена топка? Какво ще кажеш, синко?

— Не… но, изглежда, мислите, че ще кажа нещо.

— Изглежда, мисля, че би могъл — каза Пап. — Никога ли не си имал топка като тази, когато си бил малък?

— Не, доколкото помня, не.

— Ти каза, че имаш сестра.

— Меган.

— Тя не е ли имала топка като тази?

— Май че не. Никога не съм се интересувал много от играчките на Мег. Веднъж имаше една топка „Боло“, която имаше червено по края, но с различен оттенък. По-тъмно.

— Ъхъ. Знам как изглеждат тия топки. Тази не е такава. А това не може ли да е вашата морава?

— О, не! — Кевин се почувства малко обиден. Той и баща му много се грижеха за моравата около къщата им. Тя беше тъмнозелена и си оставаше такава дори под окапалите листа чак до средата на октомври. — Във всеки случай нямаме ограда с колове. — „И ако имахме, тя нямаше да изглежда като тази съборетина.“

Пап изключи копчето в основата на лупата, остави я върху квадрата на бижутерското кадифе и с внимание, което се доближаваше до благоговение, я обгърна с краищата му. Върна я на предишното й място в чекмеджето и го затвори. Погледна внимателно Кевин. Беше оставил настрана лулата си и сега нямаше никакъв дим, който да скрива очите му, които все още бяха ясни, но вече не блестяха.

— Това, което искам да кажа, е, може ли това да е била къщата ви, преди да стане ваша? Преди десет години…

— Пред десет години тя си беше наша.

— Добре, двайсет? Трийсет? Това, което искам да кажа, е, познаваш ли земята? Като че ли има малък наклон нагоре.

— Нашата предна морава… — той се замисли, после поклати глава. — Не, нашата е равна. И да не е, може би малко слиза. Може би затова, когато пролетта е влажна, в мазето се събира малко вода.

— Така, така, може би. А задната морава?

— Отзад няма тротоар — каза Кевин. — А отстрани… — той спря. — Опитвате се да откриете дали моят апарат не прави снимки на миналото! — продължи Кевин и за пръв път беше наистина, действително уплашен. Прекара език по небцето си и усети вкус на метал.

— Просто питах — Пап почука с пръсти до снимките и когато заговори, изглеждаше, че говори по-скоро на себе си, отколкото на Кевин. — Знаеш ли — каза той, — има два уреда, които доскоро смятахме за съвсем обикновени, с които от време на време се случват някои проклети загадъчни неща. Не казвам, че те наистина се случват, само че ако не се случват, значи на света има много лъжци и абсолютни мошеници.

— Какви уреди?

— Магнетофони и фотоапарати полароиди — каза Пап, сякаш все още говореше на снимките или на себе си и в задната стаичка на „Рогът на изобилието“ нямаше никакъв Кевин в прашното пространство, пълно с тракащи часовници. — Да вземем магнетофоните. Знаеш ли колко много хора обявяват, че са записвали гласове на мъртъвци на магнетофон?

— Не — каза Кевин. Не че специално искаше гласът му да излезе приглушен, но така стана — сякаш, по една или друга причина, в дробовете му не беше останал въздух, с който да говори.

— Аз също — каза Пап и размеси снимките с пръст. Пръстът му беше дебел и изкривен, изглеждаше сякаш направен за груби и тромави движения и операции, за смушкване на хора и събаряне на вази от масите, и сигурно причиняваше кръвотечение, ако се опитваше да изрови нещо от ноздрите на притежателя си. Все пак Кевин беше наблюдавал ръцете на този човек и си помисли, че може би само в този пръст има повече грация, отколкото в цялото тяло на сестра му Мег (а може би и в неговото собствено, което вероятно беше причината образът на баща му, който пъргаво хваща майка му в момента на падане, здраво да заседне в него — може би завинаги). Изглеждаше, че пръстът на Пап Мерил всеки момент ще измете всички снимки на пода — без да иска. Този вид тромав пръст сякаш трябваше винаги да мушка, удря и дърпа при това, без да иска — но не го правеше. Резултатът от неспокойните му движения беше само леко разбъркване на фотографиите от полароида.

„Свръхестествено“ — помисли си отново Кевин и леко потрепери. Това беше истинско потреперване — изненадващо, неприятно и малко смущаващо, дори и ако Пап не го беше видял.

— Но има някакъв начин, по който те го правят — каза Пап, като че ли Кевин го беше попитал. — Кои са те ли? Да пукна, ако знам. Мисля, че някои от тях са „изследователи на психиката“ или поне наричат себе си така или нещо подобно, но мисля, че много и дори повечето от тях само лъжат, както хората, които използват дъска „уиджа“[1] при спиритични сеанси.

Той печално вдигна очи към Кевин, сякаш отново го откри.

— Имаш ли „уиджа“, синко?

— Не.

— Някога играл ли си си с „уиджа“?

— Не.

— И недей — каза Пап по-печално от всякога. — Тези проклети неща са опасни.

Кевин не посмя да каже на стареца, че няма и най малката представа какво значи дъска „уиджа“.

— Както и да е, те слагат магнетофон, който да записва в празна стая. Предполага се, че това става в стара къща, искам да кажа, къща е история, ако могат да намерят такава. Знаеш ли какво искам да кажа, кога то казвам „къща с история“, синко?

— Мисля… като къща с призраци? — рискува Кевин. Откри, че леко се изпотява, както беше ставало миналата година всеки път, когато госпожа Уитекър обявяваше контролно по алгебра.

— Е, нещо такова. Тези… хора… най-много обичат, ако това е къща с жестока история, но приемат и каквото могат да намерят. Както и да е, слагат машинката и записват тази празна стая. После, на другия ден — искам да кажа, че те винаги правят това през нощта, не са доволни, ако не могат да го направят през нощта и дори в полунощ, ако могат да го направят в полунощ, — на следващия ден прослушват записаното.

— Празна стая?

— Понякога — каза Пап със замислен глас, който може би прикриваше някакво по-дълбоко чувство — на лентата има гласове.

Кевин отново потрепери. Все пак върху тази колона имаше йероглифи. Нищо, което да искаш да прочетеш, но все пак… да. Имаше ги.

— Истински гласове?

— Най-често въображение — каза разочароващо Пап. — Но веднъж или два пъти съм чувал хора, на които вярвам, да казват, че са чували истински гласове.

— Но вие никога не сте чували, нали?

— Веднъж — кратко каза Пап и дълго не добави нищо, но тъкмо когато Кевин помисли, че е свършил, добави: — Това беше една дума. Ясна като камбанен звън. Беше записана в антрето на празна къща в Бат. Там един мъж беше убил жена си през четирийсет и шеста.

— Каква беше думата? — попита Кевин и знаеше, че няма да му я кажат, беше толкова сигурен, както и че няма сила на земята, а още по-малко неговата сила на волята, която да му попречи да попита.

Но Пап му каза.

— Леген.

Кевин премига.

— Леген?

— Ъхъ.

— Това не означава нищо.

— Би могло да означава — каза спокойно Пап, — ако знаеш, че той е прерязал гърлото й и после е държал главата й над леген, за да събере кръвта.

— О, Боже!

— Ъхъ.

— О, Боже, наистина ли?

Пап не си направи труда да отговори.

— Дали не са го подправили?

Пап посочи с мундщука на лулата си към снимките от полароида.

— А тези подправени ли са?

— О, Боже!

— Сега, за снимките — каза Пап, както разказвачът бързо преминава към нова глава от романа и прочита думите „През това време, на едно друго място в гората.“ — Виждал съм снимки, на които има хора, за които другите хора се кълнат, че не са били там, когато е правена снимката. А има една — тя е известна, — която една дама направила в Англия. Тя снимала група ловци на лисици, които се връщали вкъщи в края на деня. Виждаш ги, общо двайсет души, как минават по малък дървен мост. От двете страни да моста има селски път, ограден с дървета. Тези, които са най-отпред, вече са преминали моста. А в дясната част на снимката, до пътя, е застанала дама с дълга рокля и шапка с воалетка, така че лицето й не се вижда, а на гърдите й има медальон или може би часовник, има и чантичка, преметната през ръка. Е, когато дамата, която направила снимката, я видяла, била много разстроена и никой не може да й си сърди, синко, защото това, което искам да кажа, е, че тя искала да направи снимка на онези ловци на лисици, които се връщали вкъщи, и на никой друг, защото там нямало никой друг. Само че на снимката има. И когато я погледнеш съвсем отблизо, изглежда, като че ли можеш да видиш дърветата през онази дама.

„Той си измисля всичко това, баламосва ме, а когато си отида, ще има да се смее гръмогласно“ — помисли си Кевин, но знаеше, че Пап Мерил не прави нищо такова.

— Дамата, която направила тази снимка, била отседнала в една от онези големи английски къщи, каквито ги показват на учебните филми по телевизията, и когато показала снимката, казват, че мъжът от къщата веднага припаднал. Тази част може и да е измислена. Вероятно е така. Звучи измислена, нали? Но аз видях тази снимка заедно с рисуван портрет на бабата на този човек и това спокойно може да е била тя. Не може да се каже със сигурност заради воалетката. Но би могла да бъде.

— Би могло и да е някакъв номер — каза слабо Кевин.

— Би могло — каза с безразличие Пап. — Хората измислят всякакви работи. Виж например племенника ми, Ейс — носът на Пап се сбърчи. — Седя четири години в Шоушенк и за какво? Захвана се с хитрини и шерифът Пангборн го тикна в пандиза. Малкият негодник получи каквото заслужаваше.

Кевин, проявявайки мъдрост не за годините си, не каза нищо.

— Но когато на фотографиите се показват призраци, синко — или, както казваш ти, това, което хората обявяват за призраци — това почти винаги става на фотографии от полароид. И почти винаги изглежда като че е станало случайно. А пък снимките на летящи чинии и на Лохнеското чудовище — те почти винаги се появяват на снимки от другия вид. На тези, които някой се е изхитрил да подправи в тъмната стаичка.

Той намигна на Кевин за трети път, за да намекне за всички хитрини (всички възможни), които един безскрупулен фотограф може да е направил в добре оборудвана тъмна стаичка.

Кевин понечи да го попита дали е възможно някой да изхитрува с „уиджа“, но реши да продължи да си затваря устата. Това без съмнение изглеждаше най-мъдрото поведение.

— Да си дойдем на думата — аз те питах дали не си видял нещо познато на тези снимки от полароид.

— Не, не съм — каза толкова сериозно Кевин, че реши, че Пап ще помисли, че лъже, както винаги мислеше майка му, когато той направеше тактическата грешка да прояви настойчивост.

— Ъхъ, ъхъ — каза Пап. Повярва му толкова лесно, че Кевин почти се разстрои.

— Е — каза Кевин след миг тишина, ако не се брояха петдесетте хиляди часовника, — мисля, че това е всичко, нали?

— Може би не — каза Пап. — Това, което искам да кажа, е, че ми идва някаква идея. Имаш ли нещо против да направиш още няколко снимки с този апарат?

— Защо? Те всички са едни и същи.

— Точно там е работата. Не са.

Кевин отвори уста, после я затвори.

— Дори ще ти дам пари за филма — каза Пап и когато видя удивения поглед на Кевин, бързо уточни: — Поне малко.

— Колко снимки искате?

— Ами, ти имаш… какво? Вече двайсет и осем, така ли?

— Да, така мисля.

— Още трийсет — каза Пап след моментен размисъл.

— Защо?

— Няма да ти кажа. Не веднага. — Той извади дебело портмоне, което беше закачено с желязна верижка на една гайка на колана му. Отвори го и измъкна десетдоларова банкнота, поколеба се и добави две еднодоларови с очевидна неохота. — Мисля, че това ще покрие половината.

„Да, така е“ — помисли си Кевин.

— Ако наистина се интересуваш от номера, който прави този апарат, мисля, че ще се бръкнеш за останалите, нали? — Очите на Пап блеснаха срещу него като очите на стар, любопитен котарак.

Кевин разбра, че този човек не само очаква от него да каже „да“; за Пап беше недопустимо той да каже „не“. Кевин си помисли: „Ако кажа «не», той няма да ме чуе; ще каже: «Добре значи, разбрахме се» и аз ще се окажа на тротоара с парите му в джоба си, независимо от това дали съм искал, или не.“

А той имаше пари от рождения си ден.

Както и да е, трябваше да си помисли и за онзи студен вятър. Онзи вятър, който сякаш духаше не от повърхността, а направо от вътрешността на онези снимки, въпреки привидно плоските им, блестящи повърхности. Той чувстваше как този вятър идва от тях въпреки безмълвната им декларация, която гласеше: „Ние сме полароидни снимки и в никакъв случай не можем да говорим или да разбираме, ние само показваме спокойната повърхност на нещата.“ Вятърът съществуваше. Какво да прави с вятъра?

Кевин се поколеба още миг, а ясните очи зад очилата без рамки го измерваха. „Няма да те питам дали си мъж, или мишка — казваха очите на Пап Мерил. — Ти си на петнайсет и това, което искам да кажа, е, че на петнайсет може още да не си мъж, — не съвсем, но си прекалено стар, за да си мишка, и ние двамата го знаем. И освен това не си от гората — ти си от града също както и аз.“

— Разбира се — каза Кевин с куха лекота в гласа. Тя не можеше да излъже нито единия, нито другия. — Мисля, че мога да взема филма тази вечер и да донеса снимките утре след училище.

— Не — каза Пап.

— Утре затворено ли е при вас?

— Не — каза Пап и понеже беше от града, Кевин търпеливо зачака. — Мислиш да направиш всичките трийсет снимки наведнъж, така ли?

— Така мисля. — Но Кевин не беше мислил за това, а го смяташе за естествено.

— Не искам да ги правиш наведнъж — каза Пап. — Няма значение къде ще ги правиш, но има значение кога. Чакай. Нека пресметна.

Пап пресметна и дори написа списък на часовете за снимане и Кевин го прибра в джоба си.

— Така! — каза Пап и бързо потри ръце. Чу се звук, като че ли се търкаха две парчета шкурка. — Ще дойдеш при мен след… о, три дни или как?

— Да… така.

— Обзалагам се, че във всички случаи си съгласен да почакаш до понеделник след училище. — Той хвърли четвърто намигване към Кевин — бавно, лукаво и крайно унижаващо. — Така че приятелите ти да не видят, че идваш тук, и после да ти натякват, искам да кажа.

Кевин се изчерви и наведе очи към работната маса, после започна да събира снимките, за да има какво да прави с ръцете си. Когато беше притеснен, а ръцете му бяха свободни, той пукаше с кокалчетата си.

— Аз… — той започна някакъв абсурден протест, който не беше насочен срещу никого от двамата, после спря и се загледа в една от снимките.

— Какво? — попита Пап. За пръв път, откакто Кевин беше дошъл при него, гласът на Пап звучеше съвсем човешки, но Кевин почти не чуваше думите му — само леко тревожния му тон. — Сега изглеждаш, като че ли ти си видял призрак, момче.

— Не — каза Кевин. — Никакъв призрак. Виждам кой е направил снимката. Кой всъщност е направил снимката.

— За какво говориш?

Кевин посочи една сянка. Той, баща му, майка му, Мег и очевидно и самият господин Мерил я бяха взели за сянката на дърво, което не е в кадъра. Но не беше дърво. Кевин видя това сега, а това, което си видял, вече не можеш да не видиш.

Нови йероглифи върху колоната.

— Не разбирам какво имаш предвид — каза Пап. Но Кевин знаеше, че той има нещо предвид и точно затова гласът му звучи глухо.

— Първо погледнете към сянката на кучето — каза Кевин. — После отново погледнете към тази тук. — Той почука върху лявата страна на снимката. — На снимката слънцето или залязва, или изгрява. Затова всички сенки са дълги и е трудно да се каже какво ги хвърля. Но като погледнах тази, точно сега ми стана ясно.

— Какво ти стана ясно, синко? — Пап посегна към чекмеджето, вероятно отново искаше да извади лупата с лампичката… и после спря. Изведнъж той вече не се нуждаеше от нея. Изведнъж на него също му беше станало ясно.

— Това е сянка на мъж, нали? — каза Пап. — Да бъда проклет, ако сянката не е на мъж.

— Или жена. Не може да се познае. Това са крака — сигурен съм — но те могат да принадлежат и на жена, която носи панталони. Или дори на дете. Когато сянката е такава дълга…

— Ъхъ, не може да се познае.

Кевин каза:

— Това е сянката на този, който е направил снимката, нали?

— Ъхъ.

— Но това не съм аз — каза Кевин. — Тя излезе от моя апарат — както всички други — но аз не съм я правил. Тогава кой я е направил, господин Мерил? Кой?

— Наричай ме Пап — каза безизразно старецът и погледна към сянката на снимката, а Кевин почувства как гърдите му се изпълват с удоволствие. Няколкото часовника, които все още можеха да избързват, започнаха да сигнализират на другите, че е време да се отбележи половината час.

[1] Устройство за приемане на спиритични послания. Състои се от количка, която се движи от ръцете на участниците върху дъска с буквите от азбуката и изписва изречения — Б.пр. ↑

ГЛАВА 3

Когато в понеделник след училище Кевин пристигна отново в „Рогът на изобилието“ със снимките, листата бяха започнали да пожълтяват. Той беше на петнайсет години от цели две седмици и тази новост вече се беше изтъркала.

Новостта от онази колона, свръхестественото, не се беше изтъркала, но това не беше нещо, с което се гордееше. Беше свършил с разписанието, което му беше дал Пап и докато го свърши, той вече виждаше ясно — най-малкото достатъчно ясно — защо Пап беше поискал от него да ги прави през определени интервали — първите десет през един час, после апаратът да си почине, вторите десет на всеки два часа, а третите — през интервали от три часа. Последните няколко беше направил през деня в училище. Беше видял и още нещо — нещо, което отначало никой от тях не би могъл да види — то се виждаше ясно чак на последните три снимки. Те толкова го бяха изплашили, че беше решил, дори преди да отнесе снимките в „Рогът на изобилието“, че иска да се отърве от „Слънце“-то. Не да го смени — това беше последното нещо, което искаше да направи, защото това щеше да означава, че апаратът няма да е в ръцете му, а следователно и извън контрола му. Той не можеше да допусне това.

„Той е мой“ — беше помислил Кевин и тази мисъл отново и отново се връщаше, но това не беше вярна мисъл. Ако беше — ако „Слънце“-то само правеше снимки на черно куче с неопределена порода пред бялата ограда, когато той, Кевин, беше този, който натиска спусъка — това как да е. Но работата не беше в това. Каквато и да беше тази противна магия в „Слънце“-то, той не беше единственият, който я предизвикваше. Баща му беше направил същата (е, почти същата) снимка, също и Пап Мерил, също и Мег, когато Кевин й позволи да направи няколко снимки по внимателно премереното разписание на Пап.

— Номерира ли ги, както те помолих? — попита Пап, когато Кевин ги извади.

— Да, от едно до петдесет и осем — каза Кевин. Той потупа пачката фотографии и показа на Пап малките числа в кръгчета в долния ляв ъгъл на всяка снимка. — Но не знам дали това има значение. Аз реших да се отърва от апарата.

— Да се отървеш от него? Сигурно не искаш да кажеш това.

— Не. Мисля, че не. Ще го счупя с боен чук.

Пап го погледна с проницателните си малки очи.

— Така ли?

— Да — каза Кевин и твърдо посрещна проницателния му поглед. — Миналата седмица бих се изсмял на тази идея, но сега не се смея. Мисля, че това нещо е опасно.

— Е, мисля, че може и да си прав и мисля, че можем да го овържем със заряд от динамит и да го взривим, да го направим на парчета, ако искаш. Той е твой, искам да кажа. Но защо не почакаш малко? Има нещо, което искам да направя с тези снимки. Може да ти бъде интересно.

— Какво?

— По-добре да не казвам — отговори Пап, — в случай, че не стане. Но в края на седмицата може да имам нещо, което ще ти помогне да решиш по-добре — дали така, или иначе.

— Аз съм решил — каза Кевин и почука по нещо, което се беше появило на последните две фотографии.

— Какво е това? — попита Пап. — Гледах го с лупата си и чувствам, че трябва да знам какво е — искам да кажа, това е като име, което не можеш да си спомниш напълно, но се върти на върха на езика ти.

— Предполагам, че мога да изчакам някъде до петък. — Кевин реши да не отговаря на въпроса на стареца. — Наистина не искам да изчаквам много повече.

— Страх ли те е?

— Да — каза просто Кевин. — Страх ме, е.

— Каза ли на вашите?

— Не всичко, не.

— Е, може и да ти се прииска. Искам да кажа, най-малкото можеш да поискаш да кажеш на татко си. Имаш време да си помислиш, докато аз се погрижа за онова, за което искам да се погрижа.

— Независимо от това, какво искате да направите, смятам да го ударя с бойния чук на татко ми, като стане петък — каза Кевин. — Дори не искам вече апарат. Нито полароид, нито никакъв друг.

— Къде е той сега?

— В чекмеджето на бюрото ми. И там ще си остане.

— Мини край магазина ми в петък — каза Пап. — Вземи апарата със себе си. Ще разгледаме тази малка моя идея и после, ако искаш да строшиш това проклето нещо, аз сам ще донеса боен чук. Безплатно. Дори отзад имам един дръвник, на който можеш да го сложиш.

— Дадено — каза Кевин и се усмихна.

— Само какво си казал на родителите си за всичко това?

— Все още решавам. Не исках да ги тревожа. Особено майка ми. — Кевин го погледна с любопитство. — Защо казахте, че може да искам да кажа на татко?

— Ако строшиш този апарат, татко ти ще ти се кара — каза Пап. — Това не е толкова лошо, но той може да те помисли и за малко глупак. Или, което искам да кажа, за стара дама, която крещи за крадец, когато чуе скърцане на дъска.

Кевин леко се изчерви и си помисли как се беше разсърдил баща му, когато беше чул мисълта за свръхестественото, после въздъхна. Изобщо не беше мислил за това в такава светлина, но сега помисли, че Пап вероятно е прав. Не му харесваше мисълта, че баща му може да му се разсърди, но можеше да я понесе. Мисълта, че баща му може да го помисли за страхливец, глупак или и двете — това беше съвсем друга опера.

Пап го гледаше проницателно, сякаш четеше мислите, които минаваха по лицето на Кевин с лекота, с каквато човек може да прочете заглавията на първите страници на вестниците със сензации.

— Мислиш, че той може да те види тук в петък към четири следобед?

— Изключено — каза Кевин. — Той работи в Портланд. Много рядко се връща вкъщи преди шест.

— Ако искаш, мога да му се обадя — каза Пап. — Ако го извикам, той ще дойде.

Кевин го изгледа с широко отворени очи. Пап леко се усмихна.

— О, аз го познавам — каза той. — Познавам го отдавна. Той не обича много да разказва за мен, както и аз за него, и аз го разбирам, но това, което искам да кажа, е, че го познавам. Познавам много хора в този град. Ще се изненадаш, синко.

— Откъде?

— Веднъж му направих услуга — каза Пап. Той драсна клечка кибрит с нокътя си и скри очите си зад дима, който беше достатъчен, за да не можеш да кажеш дали изписаното в тях е удивление, съчувствие или презрение.

— Каква услуга?

— Това — каза Пап — е само между него и мен. Точно като нашата работа тук… Това е, което искам да кажа.

— Ами… добре… мисля. Трябва ли да му кажа нещо?

— Не! — изчурулика Пап. — Позволи ми аз да се погрижа за всичко.

И за момент, въпреки падналия между тях гъст облак дим от лулата, в очите на Пап Мерил се мярна нещо, за което Кевин Деливън не го беше грижа. Той излезе — горчиво обидено момче, което знаеше със сигурност само едно нещо — че иска това да е свършило.

Когато Кевин излезе, Пап остана мълчалив и неподвижен близо пет минути. Остави лулата в устата му да угасне, барабанеше по масата с пръсти, които бяха толкова обучени и талантливи, колкото пръстите на концертиращ цигулар, но бяха маскирани като инструменти, които по-скоро принадлежат на копач на канавки или бетонджия. Когато димът се разсея, очите му се видяха ясно — бяха студени като лед в декемврийска локва.

Изведнъж той прибра лулата в калъфа й и се обади на един магазин за фото и видеотехника в Люистън. Зададе два въпроса. Отговорът и на двата беше „да“. Пап затвори телефона и отново започна да барабани с пръсти по масата до снимките. Това, което беше планирал, не беше много честно спрямо момчето, но момчето беше повдигнало крайчеца на нещо, което не само не разбираше, но и не искаше да разбере.

Честно или не, Пап не смяташе да остави момчето да извърши това, което бе намислило. Не беше решил какво смята да направи самият той — поне не още, не докрай, но беше достатъчно мъдър, за да се подготви.

Това винаги беше мъдро.

Седеше, барабанеше с пръсти и се чудеше какво е нещото, което беше видяло момчето. То очевидно беше почувствало, че Пап ще разбере — или би могъл да разбере, но Пап изобщо не се досещаше. Момчето може би щеше да му каже в петък. Или не. Но дори момчето да не му кажеше, бащата, на когото Пап някога беше дал на заем четиристотин долара, за да изплати един бас за баскетболен мач — бас, който беше изгубил и за който жена му не знаеше, сигурно щеше да го направи. Стига да можеше. Дори и най-добрите бащи не знаят всичко за синовете си, когато тези синове вече са станали на петнайсет, но Пап си помисли, че Кевин е много отскоро на петнайсет и че баща му знае повечето неща… или поне може да ги разбере.

Усмихваше се и барабанеше с пръсти, а всички часовници започнаха уморено да бият пет часа.

ГЛАВА 4

В петък, в два часа следобед, Пап Мерил обърна табелата, която висеше на вратата му, от „ОТВОРЕНО“ на „ЗАТВОРЕНО“, мушна се зад кормилото на шевролета си, модел 1959, който от години поддържаха в отлично състояние в сервиза „Тексако“ на Съни при това абсолютно безплатно (издължаване на друг малък заем — Съни Джакет беше още един от хората в града, който по-скоро би тръгнал по нажежени въглени, отколкото да признае, че не само познава, но е и дълбоко задължен на Пап Мерил, който го беше извадил от безнадеждно положение в Ню Хемпшир през 1969), и потегли към Люистън — град, който мразеше, защото му изглеждаше, че в него има две (или най-много три) улици, които не са еднопосочни. Пристигна така, както правеше винаги, когато Люистън и само Люистън можеше да му свърши работа — не влезе направо в него с колата, а стигна някъде до околностите му и започна да кара по спирала бавно, все по-навътре по скапаните еднопосочни улици, докато не реши, че е толкова близо, че може да стигне, като измине пеша останалото разстояние — висок мъж с плешива глава, очила без рамки, чисти измачкани панталони цвят хаки с маншети, синя риза на работник, закопчана догоре.

На витрината на „Туин сити — фото и видео“ имаше табела, на която беше показана карикатура на мъж, който безуспешно се бори с огромно кълбо филмова лента. Човекът изглеждаше готов да избухне от отчаяние. Думите под и над картината гласяха: „ИЗМОРЕНИ СТЕ ОТ БОРБАТА? НИЕ ПРЕНАСЯМЕ ВАШИТЕ 8 ММ ФИЛМИ (И СНИМКИ!) НА ВИДЕОЛЕНТА!“

„Просто още едно проклето приспособление — помисли си Пап, отвори вратата и влезе. — Светът умира от тях.“

Но той беше един от онези хора — светът умира от тях, — които нямаха нищо против да използват това, за което говорят с пренебрежение, ако се окаже изгодно. Размени няколко думи с продавача. Продавачът повика собственика. Те се познаваха от много години (някои биха казали — вероятно откакто Омир е преплувал през тъмновиненото море). Собственикът покани Пап в задната стаичка, където размениха няколко думи.

— Дяволски странна пачка снимки — каза собственикът.

— Ъхъ.

— Видеолентата, която направих от тях, е още по-странна.

— Не се съмнявам.

— Това ли е всичко, което имаш да кажеш?

— Ъхъ.

— Тогава върви на майната си — каза собственикът и двамата се изкикотиха с мразовития си старчески кикот.

Двайсет минути по-късно Пап си тръгна с две неща — видеокасета и чисто нов полароид „Слънце 660“, още в кутия.

Когато се върна в магазина си, той се обади в дома на Кевин. Не се изненада, когато телефона вдигна Джо Деливън.

— Ако си разстроил момчето ми, ще те убия, стара змия такава — каза без предисловие Джон Деливън и отдалече Пап чу отчаяния вик на момчето:

— Татко-о!

Устните на Пап се разтеглиха и оголиха зъбите му — разкривени, проядени, пожълтели от лулата, но негови собствени, в името на плешивия Бог — и ако Кевин го беше видял в този миг, той нямаше само да се чуди дали Пап Мерил не е нещо повече от касълрокски вариант на доморасъл мъдрец, той щеше да знае.

— Чакай, Джон — каза той. — Аз се опитвах да помогна на момчето ти с този апарат. Това е всичко на света, което се опитах да направя. — Той направи пауза. — Искам да кажа, също както онзи път, когато ти помогнах, когато ти се показа малко по-горд с отбора на „Севънти сиксърс“.

Последва оглушително мълчание от страна на Джон Деливън, което показваше, че той има много да каже по онзи въпрос, но хлапакът е в стаята и това му действа не по-зле от запушалка.

— Чакай, момчето ти не знае нищо за онова — каза Пап с отвратителната си широка усмивка в тиктакащите сенки на „Рогът на изобилието“, където преобладаващите миризми бяха на стари списания и мишовина. — Казах му, че не му влиза в работата, както му казах и за това тук, че му влиза в работата. Искам да кажа, дори нямаше да припомням онзи бас, ако знаех друг начин да те привлека тук. А ти трябва да видиш какво има при мен, Джон, защото ако не видиш, няма да разбереш защо момчето иска да разбие този апарат, който си му подарил…

— Да го разбие!

— … и защо аз мисля, че това е дяволски добра идея. Сега ще дойдеш ли тук с него, или не?

— Да не съм в Портланд, по дяволите?

— Не обръщай внимание на табелата „ЗАТВОРЕНО“ на вратата — каза Пап с ведрия тон на човек, който много години е вървял по собствения си път и очаква още много години да продължава по същия начин. — Просто почукай.

— Кой, по дяволите, е казал името ти на момчето, Мерил?

— Не съм го питал — каза Пап със същия вбесяващо ведър тон и затвори телефона. И добави към празния магазин: — Всичко, което знам, е, че дойде. Точно както винаги правят всички.

Докато чакаше, той извади апарата „Слънце 660“, който беше купил в Люистън, от кутията и напъха кутията навътре в кошчето за боклук до работната си маса. Погледна замислено апарата, после зареди началния филм за четири снимки, който се даваше с апарата. Червената лампичка вляво от знака за светкавицата светна за кратко, а после започна да мига зелената. Пап не се изненада много, като разбра, че е изпълнен с тревога. „Е — помисли си той, — Бог не обича страхливите“ — и натисна бутона за снимане. Безпорядъкът във вътрешността на „Рогът на изобилието“, който приличаше на хамбар, в миг се обля в безмилостна, невероятно бяла светлина. Апаратът издаде своя мляскащ лек вой и изплю това, което трябваше да бъде снимка от полароид — абсолютно нормална, но все пак с нещо липсващо — снимка, на която има повърхности, които описват света, в който корабите, ако стигнат достатъчно далеч на запад, без съмнение ще паднат от димящия и пълен с чудовища край на света.

Пап я погледна със същото омагьосано изражение, с което беше гледал кланът Деливън, докато чакаше да се прояви първата снимка. Каза си, че този апарат няма да прави същото нещо, разбира се, че не, но въпреки всичко беше скован и пълен с напрежение и независимо че беше от стара коза яре, ако в този момент някъде беше изскърцала дъска, той почти сигурно щеше да изкрещи.

Но никаква дъска не изскърца и когато снимката се прояви, на нея имаше точно това, което се очакваше да има: сглобени часовници, разглобени часовници, тостери, купчини списания, овързани с канап, лампи с ужасни абажури, които биха се харесали наистина само на жени от горните класове на Британия, рафтове с книги джобен формат (по шест за долар) със заглавия „След залез, моя мила“, „Огън в плътта“, „Месинговият кейк“ и далече в дъното — прашната витрина. Четяха се буквите „РОГЪТ“ отзад-напред, а останалите бяха закрити от обемистия силует на бюрото.

Не беше огромно създание, излязло от гроба, не беше кукла в синя престилка, размахваща нож. Просто апарат. Пап помисли, че прищявката, която го беше накарала първо да направи снимката — просто за да види, — показва колко дълбоко беше влязло под кожата му всичко това.

Пап въздъхна и хвърли снимката в кошчето. Отвори широкото чекмедже на работната маса и извади малък чук. Хвана здраво апарата в лявата си ръка и замахна с чука в кратка дъга през прашния тиктакащ въздух. Не вложи много сила. Нямаше нужда. Никой вече не прави нещата здрави. Говорят за чудесата на модерната наука, за синтетика, нови сплави, полимери, Бог знае още какво. Нямаше значение. Боклук. Наистина от боклук се прави всичко в днешно време и няма нужда да работиш усилено, за да разбиеш един апарат, направен от боклук.

Обективът се счупи. Около него се разлетяха парчета пластмаса и това напомни на Пап за нещо друго. Лявата страна ли беше, или дясната? Той се намръщи. Лявата. Помисли. Така и така нямаше да забележат, а и да забележеха, нямаше да запомнят от коя страна, той беше почти сигурен в това, но не беше от тези, които разчитат на такива „почти сигурно“. Щеше да бъде мъдро да се приготви.

Винаги мъдро.

Върна чука на място, смете с четчица счупените парчета стъкло и пластмаса от масата на пода, после остави четчицата и взе един мек остър молив и остро ножче. Начерта приблизителната форма на парчето пластмаса, което се беше отчупило от „Слънце“-то на Кевин Деливън, когато Мег го беше съборила на пода, после с помощта на ножчето издълба очертанията му. Когато реши, че е издълбал пластмасата достатъчно дълбоко, сложи ножчето обратно в чекмеджето й събори апарата от работната маса. Това, което се беше случило веднъж, трябваше да се случи отново, особено когато линиите на повредата са предварително издълбани.

Стана съвсем добре. Той разгледа апарата, който сега имаше отчупено парче пластмаса и разбит обектив, кимна и го сложи в дълбоката сянка под работната маса. После намери парчето пластмаса, което се беше отчупило от апарата, и го пъхна дълбоко в кошчето за боклук до кутията на апарата и единствената снимка, която беше направил.

Сега нямаше какво друго да прави, освен да чака да пристигнат двамата Деливън. Пап качи видеокасетата в разхвърляния малък апартамент на горния етаж, където живееше. Сложи я върху видеомагнетофона, който беше купил, за да гледа порно филми, каквито лесно можеш да си купиш днес, после седна да си прочете вестника. Видя, че е имало самолетна катастрофа в Пакистан. Сто и трийсет души загинали. Тези глупаци винаги загиват, помисли си Пап, но какво толкова. Какво лошо на света да останат няколко пакистанци по-малко? После отгърна на спорта да види резултата на „Ред сокс“. Те все още имаха добър шанс да спечелят в Източната дивизия.

ГЛАВА 5

— Какво каза? — попита Кевин, когато се приготвиха да тръгнат. Бяха сами в къщата. Мег беше на урок по балет, а в този ден беше редовният бридж с приятелки на госпожа Деливън. Тя щеше да се върне вкъщи в пет часа с голяма гарнирана пица и с новините кой се развежда или поне се кани да го направи.

— Не е твоя работа — каза господин Деливън с рязък глас, който беше и сърдит, и притеснен.

Денят беше, студен. Господин Деливън търсеше лекото си яке. После спря, обърна се и погледна сина си, който стоеше зад него, облякъл собственото си яке, и държеше апарата „Слънце“ в ръка.

— Добре — каза той. — Никога досега не съм те забърквал в тези работи и не ми се иска да започвам сега. Знаеш какво искам да кажа.

— Да — каза Кевин и си помисли: „Искам да кажа, че знам точно за какво говориш.“

— Майка ти не знае нищо за това.

— Няма да й кажа.

— Не казвай това — каза остро баща му. — Не тръгвай по този път, защото той може да не свърши никога.

— Но ти каза, че никога…

— Че никога не съм й казвал — каза баща му, намери най-накрая якето си и го навлече. — Тя никога не е питала и аз никога не съм й казвал. Щом никога не те питат, никога не ти се налага да казваш. Това звучи ли ти като глупаво обяснение?

— Да — каза Кевин. — Да ти кажа право, да.

— Добре — каза господин Деливън. — Добре… но така правим всички. Ако този въпрос се повдигне — ние трябва да кажем. Ако не — не трябва. Просто това е начинът, по който се правят нещата в света на възрастните. Звучи кофти, предполагам, и понякога наистина е кофти, но така правим. Можеш ли да го приемеш?

— Да, сигурно.

— Добре. Да вървим.

Тръгнаха през двора един до друг, вдигнаха в движение циповете на якетата си. Вятърът си играеше с косата по слепоочията на Джон Деливън и Кевин за пръв път забеляза — с неприятна изненада, — че те са започнали да побеляват.

— Не е нещо кой знае колко интересно — каза господин Деливън. Като че ли говореше на себе си. — При Пап Мерил никога няма интересни неща. Той не е от хората, с които стават интересни неща, ако разбираш какво искам да кажа.

Кевин кимна.

— Той е доста богат човек, разбираш ли, но причината не е в онзи негов магазин за боклуци. Той се явява нещо като Шейлок[1] на Касъл Рок.

— Като кого?

— Няма значение. Рано или късно ще прочетеш пиесата, ако образованието не е пропаднало окончателно. Той дава на заем пари с лихви, които са по-високи, отколкото позволява законът.

— Защо хората взимат на заем от него? — попита Кевин, докато вървяха към центъра на града под дърветата, чиито червени, морави и златни листа бавно окапваха.

— Защото — каза кисело господин Деливън — не могат да вземат на заем отникъде другаде.

— Искаш да кажеш, че не им дават кредит?

— Нещо подобно.

— Но ние… ти…

— Да. Сега сме добре. Но не сме били винаги добре. Отначало, когато се оженихме с майка ти, бяхме всичко друго, но не и добре.

За известно време господин Деливън отново замълча и Кевин не прекъсна мълчанието му.

— Е, имаше един човек, който една година много се гордееше със „Селтикс“ — каза баща му. Гледаше надолу, в краката си, като че ли го беше страх да не стъпи в дупка. — Те бяха се класирали за финалите срещу „Севънти сиксърс“ от Филаделфия. Те — „Селтикс“, бяха фаворити в предвижданията, но с много малко за разлика от обикновено. Аз имах чувството, че „Севънти сиксърс“ ще победят, че това е тяхна година.

Погледна бързо към сина си — почти крадешком, както крадец взима малък, но ценен предмет и го мушва в палтото си, а после отново се загледа в дупките по тротоара. Сега вървяха по „Касъл Хил“ към единствения светофар в града, на пресечката с долната част на Главната улица и улица „Уотърмил“. След кръстовището през потока Касъл Стрийм минаваше мост, който местните хора наричаха Тенекиения мост. Парапетът му разделяше дълбокото синьо есенно небе на правилни геометрични форми.

— Мисля, че това е чувството — тази особена увереност, която заразява бедните души, които губят банковите си спестявания, къщите си, колите си, дори дрехите си, когато застават в казиното и до масите за игра на покер. Чувството, че си получил телеграма от Господа. Аз го изпитах само веднъж и благодаря на Бога за това. По онова време се хващах на приятелски басове с разни хора — мисля, че най-много на по пет долара, а обикновено беше на нещо много по-малко — просто нещо символично, четвърт долар или пакет цигари например.

Този път Кевин хвърли поглед крадешком, само че господин Деливън го улови, въпреки че търсеше дупки в тротоара.

— Да, по това време и пушех. Сега не пуша и не се хващам на басове. След последния път — не. Онзи последен път ме излекува. Тогава майка ти и аз бяхме женени само от две години. Ти още не беше роден. Работех като помощник-земемер и докарвах едва около сто и шейсет долара на седмица. По-точно това ми оставаше, след като се разплащах, след като правителството си вземеше своето. Човекът, който беше толкова запален по „Селтикс“, беше един от инженерите. Той дори идваше на работа с една от онези зелени грейки на „Селтикс“, от тези, които имат на гърба трилистник. През седмицата преди финалите той постоянно разправяше, че иска да намери някой, който е достатъчно смел и достатъчно глупав да се хване на бас за „Севънти сиксърс“, защото бил намерил четиристотин долара, които просто чакали да му донесат печалба. Вътрешният ми глас ставаше все по-силен и в деня, преди да започнат сериите от шампионата, отидох при него през обедната почивка. Чувствах, че сърцето ми ще изхвръкне от гърдите, толкова бях уплашен.

— Защото не си имал четиристотин долара — каза Кевин. — Онзи човек е имал, но ти — не. — Сега той гледаше баща си открито, за пръв път след първото си посещение при Пап Мерил напълно беше забравил за фотоапарата. Чудото от това, което правеше „Слънце 660“ се беше загубило — поне временно — в това по-ново, по-светло чудо: като млад неговият баща беше извършил нещо поразително глупаво точно както други мъже, за които Кевин бе чувал, точно както някой ден можеше да постъпи и той, когато стане самостоятелен и няма възрастен от племето на Разумните, който да го предпазва от подобни ужасни импулси и вредни инстинкти. Баща му, както се разбираше, за кратко беше членувал в племето на Инстинктивните. Беше трудно за вярване, но не беше ли доказателство!

— Точно така.

— Но си се хванал на бас с него.

— Не веднага — каза баща му. — Казах му, че мисля, че „Севънти сиксърс“ ще станат шампиони, но четиристотин долара бяха прекалено много, за да ги рискува човек, който е само помощник-земемер.

— Но никога не си си признавал пред него, че нямаш парите.

— Боя се, че отидох още по-далеч, Кевин. Държах се като че ли ги имам. Казах, че не мога да си позволя да загубя четиристотин долара и това най-малкото не беше оригинално. Казах му, че не мога да рискувам толкова пари за един бас — все още не лъжех, нали разбираш, но се плъзгах по ръба на лъжата. Разбираш ли?

— Да.

— Не знам какво щеше да се случи — може би нищо? — ако тогава не беше звъннал звънецът за край на почивката. Тогава онзи инженер изпъна напред ръка и каза: „Ако това е, което искаш, аз ти давам две към едно, синко. За мен няма значение. В джоба ми ще си останат четиристотин долара.“ — И преди да разбера какво става, ние сключихме баса пред половин дузина свидетели и за добро или за лошо, аз се бях насадил на пачи яйца. И като се прибирах онази вечер вкъщи, аз помислих за майка ти и за това, какво би казала тя, ако знаеше, и тогава кривнах на банкета на пътя със стария форд, който карах тогава, отворих вратата и повърнах.

По улица „Харингтън“ бавно приближаваше полицейска кола. Караше Норис Риджуик, а до него се возеше Анди Клътърбък. Когато патрулната кола зави наляво по главната улица, Клът вдигна ръка за поздрав. Джон и Кевин Деливън вдигнаха ръце в отговор, а есента мирно и сънливо течеше около тях, сякаш Джон Деливън никога не беше седял в стария си форд на отворена врата и не беше повръщал в прахта на пътя между собствените си крака.

Пресякоха главната улица.

— Е… все пак може да се каже, че имаше за какво да залагам парите си, все пак. „Сиксърс“ водеха до последните няколко секунди на седмия мач и тогава едно от онези ирландски копелета — забравих кой беше — открадна топката от Хал Гриър и стигна с нея до точковото поле, а заедно с нея там отидоха и четиристотинте долара, които нямах. Когато платих на онзи проклет инженер на другия ден, той каза, че към края малко се притеснил. Това беше всичко. Така беше опулил очи, че можех да ги извадя с палци.

— Ти му плати на следващия ден! Как го направи?

— Казах ти, това беше като треска. След като си стиснахме ръце за баса, треската премина. Ужасно се надявах, че ще спечеля този бас, но знаех, че трябва да мисля, че ще го загубя. Бях заложил много повече от тези четиристотин долара. Ставаше въпрос за работата ми, разбира се, и за това — какво ще се случи, ако не мога да платя на човека, с когото се бях хванал на бас. Все пак той беше инженер и ми беше началник. Ако не платях баса, този човек имаше достатъчно възможности, за да ми отмъсти. Нямаше да бъде басът, но щеше да намери нещо друго. А това щеше да е нещо, което щеше да бъде записано в трудовата ми книжка с големи червени букви. Но не това беше най-страшното. Съвсем не.

— А кое?

— Майка ти. Бракът ни. Когато си млад и нямаш нито гърне, в което да се изпикаеш, нито прозорец, през който да го изхвърлиш, бракът през цялото време е в напрежение. Няма значение колко се обичате един друг, този брак е като един претоварен кон и знаеш, че може да падне на колене или дори да се катурне мъртъв, ако всички лоши неща се случат във всички лоши моменти. Не мисля, че заради един бас от четиристотин долара тя би се развела с мен, но се радвам, че никога не се наложи да разбера това със сигурност. Така че, когато треската отмина, разбрах, че може би имам да изплащам бас за малко повече от четиристотин долара. Може би имам да изплащам бас за цялото си бъдеще.

Наближиха „Рогът на изобилието“. На края на зелената градска трева имаше скамейка и господин Деливън махна на Кевин да седне.

— Само за малко — каза той и после се засмя. Засмя се със стържещ, кратък звук като звука, който се чува, когато неопитен шофьор превключва скоростите. — Много е болезнено да оправяш нещата дори след толкова години.

И така, те седнаха на скамейката и господин Деливън довърши разказа за това, как се е запознал с Пап Мерил. Погледите и на двамата бяха насочени към затревения площад с подиум по средата.

— Отидох при него същата вечер, когато се хванах на бас — каза Джон Деливън. — Казах на майка ти, че отивам за цигари. Отидох по тъмно, така че никой да не ме види. От града, искам да кажа. Щяха да разберат, че ми се е случила някаква неприятност, а аз не исках това. Влязох и Пап каза: „Какво прави човек с професия като вас в място като това, господин Деливън?“, а аз му казах какво съм направил и той каза: „Вие сте се хванали на бас и вече сте се примирили с идеята, че сте го загубили.“ „Ако го загубя наистина — казах аз, — искам да съм сигурен, че няма да загубя и нещо друго.“ Това го накара да се засмее. „Уважавам мъдрите хора — каза той. — Смятам, че мога да ви вярвам. Ако «Селтикс» спечелят, елате при мен. Аз ще се погрижа за вас. Имате честно лице.“

— И това беше всичко! — попита Кевин. В осми клас по математика бяха учили за заеми и той все още си спомняше доста от наученото. — Не ти ли поиска някакви, е-е, гаранции?

— Хората, които ходят при Пап, нямат нищо за гаранция — каза баща му. — Той не е лихвар като гангстерите, каквито си виждал във филмите — не чупи крака, ако не си платиш. Но си има начини да получава своето.

— Какви начини?

— Няма значение — каза Джон Деливън. — След като свърши последният мач, аз се качих горе да кажа на майка ти, че излизам за цигари — отново. Но тя беше заспала, така че тази лъжа ми беше спестена. Беше късно — поне късно за Касъл Рок, минаваше единайсет, но лампите светеха. Знаех, че ще светят. Даде ми парите по десет. Извади ги от някаква стара консервена кутия. Всичките по десет. Помня това. Бяха смачкани, но той ги беше изпънал. Четирийсет десетдоларови банкноти, а той ги броеше като банков касиер със запалена лула и с очила, вдигнати на главата, и само за миг ми се прииска да го ударя в зъбите. Вместо това му благодарих. Нямаш представа колко е трудно понякога да кажеш „благодаря“. Надявам се никога да не разбереш. Той каза: „Знаете условията, нали?“ — и аз казах, че ги знам, а той каза: „Това е добре. Не се тревожа за вас. Това, което искам да кажа, е, че имате честно лице. Вървете и си уредете сметките с онзи колега, а после си уредете сметките с мен. И повече не се хващайте на бас. Човек трябва само да ви погледне в лицето, за да разбере, че не сте роден за комарджия.“ — И така, аз взех парите, отидох си вкъщи, сложих ги под постелката на стария шевролет, легнах си до майка ти и не мигнах цяла нощ, защото се чувствах мръсен. На следващия ден дадох десетарките на инженера, с когото се бях обзаложил, и той ги преброи, а после просто ги сгъна, пъхна ги в единия от джобовете на ризата си и закопча капака, сякаш тези пари за него не бяха нищо повече от квитанция за бензин, която трябва да връчи на главния предприемач в края на деня. После ме потупа по рамото и каза: „Е, ти си добър човек, Джони. По-добър, отколкото си мислех. Аз спечелих четиристотин, но загубих двайсет от Бил Ънтърмайер. Той се обзаложи, че първото нещо, което ще направиш тази сутрин, ще бъде да донесеш парите, а аз се обзаложих с него, че няма да ги видя, преди да завърши седмицата. Ако въобще ги видя.“ „Аз плащам дълговете си“ — казах аз. — „Сега се успокой“ — каза той и отново ме потупа по рамото, и мисля, че този път наистина насмалко щях да му избода очите.

— Каква лихва ти взе Пап, татко?

Баща му го погледна строго.

— Той ли ти разреши да му викаш така?

— Да, защо?

— Тогава внимавай с него — каза господин Деливън. — Той е змия.

После въздъхна, сякаш признаваше и пред двамата, че си е изпросил този въпрос, и го знаеше.

— Десет процента. Толкова беше лихвата.

— Това не е толкова м…

— На седмица — добави господин Деливън. Кевин онемя за миг. После изпъшка:

— Но това не е законно!

— Прав си — сухо каза господин Деливън. Погледна към напрегнатото невярващо лице на сина си и собственото му напрегнато изражение се отпусна. Той се засмя и потупа сина си по рамото.

— Такъв е светът, Кев — каза той. — Така или иначе, в края на краищата той ни убива.

— Но…

— Но нищо. Такава беше уговорката и той знаеше, че аз ще платя. Аз знаех, че в хартиената фабрика в Оксфорд търсят работници за смяната от три до единайсет. Казах ти, че се бях приготвил да загубя, и това, че отидох при Пап, не беше единственото нещо, което направих. Говорих с майка ти, казах й, че може да поема смяната там за известно време. Все пак тя искаше по-нова кола, а и може би да се пренесе в по-добър апартамент, а и да има нещо в банката, в случай че имаме някакви финансови затруднения.

Той се засмя.

— Е, финансовите затруднения се бяха случили, а тя не го знаеше и аз бях готов на всичко, за да не й позволя да открие. Не знаех дали ще мога да го направя, но бях готов на всичко. Тя беше против. Каза, че се убивам като работя по шестнайсет часа на ден. Каза, че тези мелници са опасни, нали винаги пишеха за хора, загубили ръката си или крака си, или дори загинали под валяците. Казах й да не се тревожи и че ще получа работа в стаята за сортиране — минимална заплата, но седяща работа, а ако наистина ми е прекалено тежко, ще се откажа. Тя все още не беше съгласна. Каза, че сама ще отиде да работи, но аз я уговорих да не го прави. Това беше последното нещо, което исках, нали разбираш.

Кевин кимна.

— Казах й, че ще напусна след шест месеца, в краен случай осем. И така, отидох и те ме наеха, но не в стаята за сортиране. Получих работа в бараката с валяците — да подавам суровини в машина, която приличаше на центрофуга на гигантска пералня. Беше опасна работа — ако се подхлъзнеш или отклониш вниманието си — а беше трудно да не го допуснеш, защото беше ужасно монотонна работа — губиш част от себе си или те губят целия. Веднъж видях как един мъж загуби ръката си в един валяк и никога не бих искал отново да видя такова нещо. Беше като да гледаш как заряд от динамит избухва в гумена ръкавица, натъпкана с месо.

— По дяволите — каза Кевин. Рядко беше казвал това в присъствието на баща си, но баща му сякаш не забеляза.

— Както и да е, получавах два долара и осемдесет цента на час и след два месеца ми ги увеличиха на три и десет — каза той. — Но беше ад. Работех цял ден на едно пътно трасе — добре поне, че беше ранна пролет и не беше горещо, — а после бягах към фабриката, като изстисквах от стария шевролет всичко, на което беше способен, за да не закъснея. Свалях панталоните си с цвят хаки, навличах джинсите и фланелката и работех на валяците от три до единайсет. Прибирах се вкъщи около полунощ, а най-лошо беше, когато майка ти ме чакаше, а тя го правеше две или три нощи в седмицата — и трябваше да се държа бодро и жизнено, а не можех дори да вървя по права линия — толкова бях уморен. Но ако тя разбереше…

— Щеше да те накара да спреш.

— Да. Щеше. Така че се държах весело и радостно и й разказвах смешки за стаята за сортиране, където не работех, и понякога се чудех какво би се случило, ако някоя нощ тя реши да дойде, за да ми донесе топла вечеря или нещо подобно. Преструвах се доста добре, но сигурно си е личало, защото тя не преставаше да повтаря, че е глупаво да се съсипвам за стотинки и това наистина бяха стотинки, след като правителството клъвнеше своето, а Пап — своето. Изглеждаше точно като това, което изкарваше човек, който работеше в стаята за сортиране срещу минимална заплата. Плащаха в сряда следобед и аз винаги гледах да си осребря чека в канцеларията преди момичетата да си отидат вкъщи. Майка ти нито веднъж не видя никой от тези чекове. Първата седмица платих на Пап петдесет долара — четирийсет от тях бяха лихва, а десет бяха от четиристотинте, така че ми оставаше да дължа триста и деветдесет. Бях станал като ходещ призрак. На работата по строежа на пътя в обедната почивка седях в колата, изяждах сандвича си и после спях, докато бригадирът не зазвънеше с проклетия звънец. Мразех този звънец. На втората седмица му платих петдесет долара — трийсет и девет бяха лихва, а единайсет бяха от основната сума. Чувствах се като птичка, която се опитва да изкълве планина. На третата седмица едва не паднах под валяка и това толкова ме изплаши, че за няколко минути се събудих — във всеки случай достатъчно, за да ми хрумне една идея и мисля, че това беше искра в мрака. Трябваше да се откажа от пушенето. Не разбирах как не се бях сетил по-рано. Тогава кутия цигари струваше четирийсет цента. Аз пушех две кутии на ден. Това бяха пет долара и шейсет цента на седмица! На всеки два часа имахме почивка за пушене и аз погледнах кутията си „Тарейтън“ и видях, че имам десет, може би дванайсет. С тези цигари изкарах седмица и половина и никога вече не си купих друга кутия. Прекарах един месец, без да знам дали ще успея да се справя, или не. Имаше дни, когато будилникът звънеше в шест часа и аз знаех, че няма да мога да стана, че просто трябва да кажа на Мери и да взема онова, което тя реши да продадем. Но когато започна вторият месец, разбрах, че вероятно ще се справя. И досега си мисля, че беше заради допълнителните пет и шейсет на седмица — това, и всичките бутилки от бира и сода, които успявах да намеря покрай пътя — това промени нещата. Бях свалил основната сума да триста и това означаваше, че можех да свалям от нея по двайсет и пет-двайсет и шест долара на седмица — все повече и повече. После, в края на април, завършихме трасето и получихме една седмица платен отпуск. Казах на Мери, че се приготвям да напусна работата си във фабриката и тя каза, че благодари на Бога, а аз прекарах тази седмица отпуск от редовната ми работа в работа на фабриката през всичкото време, което можех, защото това време беше един път и половина повече. Никога не ми се случи злополука. Виждах как се случват злополуки с хора, които бяха по-свежи и по-будни от мен, но на мен не ми се случи. Не знам защо. В края на седмицата дадох на Пап Мерил сто долара и подадох молба за напускане в хартиената фабрика. След тази последна седмица бях намалил дълга толкова, че можех да отделям останалото от редовната си седмична заплата, без майка ти да забележи.

Той изпусна дълбока въздишка.

— Сега знаеш откъде познавам Пап Мерил и защо не му вярвам. Прекарах десет седмици в ада и той обираше потта и от челото, и от задника ми в десет доларови банкноти, които несъмнено после изваждаше от същата или друга кутия и ги даваше на някой друг нещастник, който беше попаднал в същата каша като мен.

— Господи, сигурно много го мразиш.

— Не — каза господин Деливън и стана. — Не го мразя, не мразя и себе си. Просто прекарах болест и това е всичко. Можеше да бъде и по-зле. Можеше това да съсипе брака ми и ти, и Мег никога да не се родите, Кевин. А можех и сам да умра от това. Пап Мерил беше лекарството. Беше тежко лекарство, но то подейства. Това, което ми е трудно да простя, беше начинът, по който подейства. Той взимаше всеки проклет цент и го записваше в една тетрадка в едно чекмедже под касата си, гледаше кръговете под очите ми и как панталоните ми висят на хълбоците и не казваше нищо.

Тръгнаха към „Рогът на изобилието“, който беше боядисан с прашния избелял жълт цвят на табелите, стояли дълго време на витрините на провинциалните магазини, а фалшивата му фасада хем биеше на очи, хем беше неугледна. До магазина Поли Чалмърс метеше алеята и говореше с Алън Пангборн — областния шериф. Косата й, опъната на конска опашка назад, я правеше да изглежда млада и свежа, а той изглеждаше млад и напет в безукорно изгладената си униформа. Но нещата невинаги са такива, каквито изглеждат — дори и Кевин, на петнайсет години, знаеше това. Шерифът Пангборн тази пролет беше загубил жена си и най-малкия си син в автомобилна катастрофа, а Кевин беше чувал, че госпожа Чалмърс — млада или не — има тежък артрит и след някоя и друга година може да стане инвалид. Нещата невинаги са такива, каквито изглеждат. Тази мисъл го накара отново да погледне напред към „Рогът на изобилието“… и после да погледне към подарения за рождения му ден апарат, който носеше в ръка.

— Той дори ми направи услуга — размишляваше господин Деливън. — Накара ме да оставя пушенето. Но аз не му вярвам. Бъди внимателен с него, Кевин. И каквото и да става, остави ме аз да говоря. Сега може би вече съм по-умен.

И така те стигнаха до прашната тиктакаща тишина, в която Пап Мерил ги чакаше до вратата, очилата му бяха вдигнати на плешивото му теме, а в ръкава му се криеше още някой и друг трик.

[1] Евреинът лихвар от пиесата на Шекспир „Венецианският търговец“, станал нарицателен образ — Б.пр. ↑

ГЛАВА 6

— Е, ето ви и вас, баща и син — каза Пап с дядовска усмивка на възхищение. Очите му блестяха зад дима от лулата и за момент, макар да бе гладко избръснат, той заприлича на Кевин на Дядо Коледа. — Имате чудесно момче, господин Деливън. Чудесно.

— Знам — каза господин Деливън. — Разстроих се, когато разбрах, че има работа с вас, защото искам да си остане такова.

— Тежко е — каза Пап със съвсем лек укор в гласа. — Тежко е да чуеш това от човек, който, когато нямаше към кого да се обърне…

— Онова е нещо свършено — каза господин Деливън.

— Ъхъ, ъхъ, точно това е, което искам да кажа.

— Но това не е.

— Ще свърши — каза Пап. Той протегна ръка към Кевин и Кевин му подаде апарата „Слънце“. — Ще свърши днес. Той вдигна апарата, завъртя го в ръцете си. — Това е човешки труд. Не знам какъв труд е, но момчето ви иска да го разбие, защото мисли, че е опасно. Мисля, че е прав. Но му казах: „Не искаш татко ти да те помисли за пъзльо, нали?“ Това е единствената причина, заради която го накарах да ви доведе тук, Джон…

— „Господин Деливън“ ми харесваше повече.

— Добре — каза Пап и въздъхна. — Виждам, че не искате да погребете миналото.

— Да.

Кевин погледна от единия мъж към другия с разстроено лице.

— Е, няма значение — каза Пап. Забележимо рязко и лицето, и гласът му станаха студени и той изобщо не приличаше на Дядо Коледа. — Когато казах, че което е минало, е минало и което е сторено, е сторено, исках да кажа точно това… освен когато засяга нещата, които хората правят тук и сега. Но ще ви кажа едно, господин Деливън: аз не съм мошеник и вие го знаете.

Пап произнесе тази чудесна лъжа с такова хладнокръвие, че и двамата й повярваха — господин Деливън дори се почувства малко засрамен от себе си, колкото и невероятно да беше това.

— Сделките са си сделки. Вие ми казахте какво искате, аз ви казах какво трябва да получа в отплата, вие ми го давате и край. Това е друго нещо. — И тогава Пап каза една още по-чудесна лъжа — лъжа, която просто беше твърде голяма, за да не й повярват. — Аз нямам полза от това, господин Деливън. Не искам нищо друго освен да помогна на момчето ви. То ми харесва.

Той се усмихна и Дядо Коледа се върна — толкова бързо, че Кевин забрави, че изобщо беше изчезвал. И още нещо: Джон Деливън, който в течение на месеци беше работил на предела на изтощението, а може би дори на смъртта между валяците, за да плати прекалената цена, която този мъж бе искал, та да изкупи моментното си безразсъдство — Джон Деливън също забрави това друго изражение.

Пап ги поведе по лабиринт от коридори, през миризмата на стари вестници и покрай тиктакащите часовници и спокойно сложи апарата „Слънце 660“ на работната маса малко прекалено близо до ръба (точно както Кевин беше направил в собствената си къща, след като беше направил първата си снимка), а после просто продължи към задните стълби, които водеха до малкия му апартамент. На стената до тях имаше прашно старо огледало и Пап погледна в него, за да види дали момчето или баща му няма да вдигнат апарата или да го преместят по-далеч от ръба. Не мислеше, че някой от тях ще го направи, но беше възможно.

Те му отделиха само един кратък поглед, а Пап ги поведе нагоре по тесните стари стълби, застлани с проядена гума, и се заусмихва по начин, който не трябваше да бъде видян от никого. „По дяволите, бива си ме!“ — помисли той.

Отвори вратата и тримата влязоха в апартамента му.

Нито Джон, нито Кевин Деливън някога бяха влизали в жилището на Пап и Джон не знаеше някой да е влизал. Това някак си не беше изненадващо — никой и не мислеше да определя Пап като първи най-важен жител на града. Джон си каза, че не е невъзможно старият негодник да има един-двама приятели — светът е пълен със странности, — но дори и да беше така, той не знаеше кои са.

На Кевин му мина мисълта за господин Бейкър любимия му учител. Той се почуди дали по някаква случайност господин Бейкър не е попаднал в такава беда, в която да се нуждае от човек като Пап, който да го измъкне. Изглеждаше му невероятно, както и мисълта Пап да има приятели изглеждаше невероятна на баща му… но тогава, преди час, мисълта, че собственият му баща…

Е, може би най-добре беше да не мисли за това.

Пап наистина имаше един-двама приятели (или поне познати), но не ги водеше тук. Не искаше. Това беше неговото място и то почти разкриваше природата му — повече, отколкото той би желал някой да види. Тук бяха правени опити за подреждане, но без успех. По тапетите имаше петна от вода — не особено ярки, неясни и кафяви — като мисли фантоми, които тревожат обърканите умове. В едновремешната дълбока мивка имаше клеясали чинии и въпреки че масата беше чиста и капакът на пластмасовото кошче беше затворен, се усещаше миризма на сардели и на нещо друго — може би на немити крака, — която беше почти неуловима. Миризма също толкова неясна, колкото петната по тапетите.

Всекидневната беше мъничка. Тук миризмата не беше на сардели и (може би) крака, а на престоял дим от лула. Изгледът от прозорците не беше много живописен — беше към пряката, която извиваше зад улица „Мълбъри“, и докато стъклата все пак показваха известни признаци, че някога са били мити — или поне забърсвани — ъглите им бяха замъглени, опушвани с години от сгъстения дим. В цялата квартира се носеше аромат на мръсотии, сметени под избелелите сбръчкани килими и скрити зад старомодните, натруфени кресло и канапе. Мебелите бяха светлозелени и на окото му се искаше да определи доколко си отиват, но не можеше, защото не беше така. Или поне не съвсем.

Единствените нови неща в стаята бяха един нов телевизор „Мицубиши“ с екран шейсет и четири сантиметра и видеомагнетофон на масичката до него. Вляво от масичката имаше стойка, която привлече погледа на Кевин, защото беше абсолютно празна. Пап беше решил, че за известно време е най-добре да прибере в килера над седемдесетте порнографски филма, които притежаваше.

Върху телевизора в кутия без надпис имаше една видеокасета.

— Седнете — каза Пап и посочи издутото канапе. Отиде до телевизора и извади касетата от кутията.

Господин Деливън погледна канапето с моментно изражение на съмнение, като че ли мислеше, че в него може да има дървеници, и после седна предпазливо. Кевин седна до него. Страхът се беше върнал, по-силен от всякога.

Пап включи видеомагнетофона, пъхна вътре касетата и я натисна.

— Познавам един човек в града — започна той (за жителите на Касъл Рок и съседните градчета „в града“ винаги означаваше Люистън), — който от двайсетина години държи магазин за фотоапарати. Веднага, след като се появиха видеомагнетофоните, той започна с тях, каза, че те били бъдещето. Искаше да участвам наполовина с него, но аз го мислех за побъркан. Е, искам да кажа, че в този случай съм сбъркал, но…

— Минете към въпроса — каза бащата на Кевин.

— Опитвам се — каза Пап, очите се разшириха от обида. — Ако ми разрешите.

Кевин леко побутна баща си с лакът и господин Деливън не каза нищо повече.

— Както и да е, преди две-три години той откри, че да се дават касети под наем на хората за гледане не е единственият начин да се правят пари с тези играчки. Ако имаш желание да вложиш не повече от осемстотин долара, можеш да взимаш филмите и снимките на хората и да им ги записваш на видеолента. Много по-лесно за гледане.

Кевин, без да иска, изахка, а Пап се засмя и кимна.

— Ъхъ. Ти си направил петдесет и осем снимки с този твой апарат и ние всички видяхме, че всяка от тях е леко различна от предишната, и мисля, че ние знаехме какво означава това, но аз исках да се уверя сам. Искам да кажа, че няма нужда да бъдеш тъп, за да бъдеш упорит.

— Опитали сте се да направите филм от онези снимки? — попита господин Деливън.

— Не се опитах — каза Пап. — Направих. Или, по-скоро, човекът, когото познавам в града, го направи. Но идеята беше моя.

— Истински филм? — Попита Кевин. Той разбра какво беше направил Пап и част от него дори беше разочарована, че той сам не се е сетил за това, но все пак беше потресен (и зарадван) от тази идея.

— Вижте сами — каза Пап и включи видеомагнетофона. — Петдесет и осем снимки. Когато този човек прави снимки за хората, обикновено записва на видеолента всяка от тях по пет секунди — достатъчно дълго, за да бъдат разгледани добре, така казва, но не и достатъчно дълго, за да ти стане досадно, преди да преминеш към следващата. Казах му, че искам всяка от тези снимки да се показва само за една секунда и да се пуснат всички без паузи между тях.

Кевин си спомни за една игра, която беше играл в началното училище през междучасията. Имаше малко блокче, на корицата пишеше „Дъга“, защото имаше трийсет жълти страници, после трийсет бледорозови, после трийсет зелени и така нататък. За да играеш играта, отваряш на последната страница и в долната й част рисуваш човече, което носи торбести шорти и е протегнало ръце. На следващата страница рисуваш същото човече, със същите торбести шорти, но сега ръцете му са леко повдигнати… съвсем малко. Правиш същото на всяка следваща страница, докато ръцете не се вдигнат над главата на човечето. После, ако още имаш време, продължаваш да рисуваш същото човече, но сега ръцете му се спускат надолу. Като завършиш, ако прелистиш страниците много бързо, получаваш нещо като елементарно анимационно филмче, което показва боксьор, който се радва след победа с нокаут — той вдига ръце над главата си, стиска ги, разтърсва ги и ги сваля.

Той потрепери. Баща му го погледна. Кевин поклати глава и промърмори:

— Нищо.

— Така че това, което искам да кажа, е, че лентата трае само около минута — каза Пап. — Трябва да гледате внимателно. Готови ли сте?

„Не“ — помисли Кевин.

— Мисля, че да — каза господин Деливън. Той все още се опитваше гласът му да звучи сърдито и раздразнено, но Кевин беше сигурен, че въпреки желанието му му става интересно.

— Добре — каза Пап Мерил и натисна копчето за пускане.

Кевин продължаваше да си повтаря, че е глупаво да се чувства изплашен. Казваше си го, но това не му помагаше ни най-малко.

Знаеше какво ще види, защото и той, и Мег бяха забелязали, че „Слънце“-то правеше и нещо друго освен да възпроизвежда един и същ образ отново и отново — като обикновен копирен апарат — не им трябваше много, за да разберат, че всяка следваща снимка показва движение.

— Виж — беше казала Мег. — Кучето се движи!

Вместо да й отговори с една от приятелските, но отегчени мъдрости, които обикновено пазеше за сестра си, Кевин беше казал:

— Наистина, така изглежда… но не може да се каже със сигурност, Мег.

— Може — каза тя. Бяха в неговата стая и той навъсено гледаше апарата. Беше седнал върху бюрото си, на което, бутнати настрани, бяха новите му учебници, които смяташе да подвързва. Мег беше огънала гъвкавото рамо на настолната му лампа, така че тя да хвърля ярък кръг светлина в средата на бюрото. Тя премести апарата настрана и сложи първата снимка — тази с петното от торта върху нея — в центъра на светлината. — Брой стълбовете на оградата между задницата на кучето и дясната страна на снимката.

— Не стълбове, а колове. — Той ги преброи. Виждаше четири и част от петия, въпреки че мършавите задни крака на кучето почти го закриваха.

— Сега виж тази.

Тя сложи пред него четвъртата снимка. Сега се виждаше целият пети кол и част от шестия. Така че той знаеше — или смяташе — че ще види смесица от много стар анимационен филм и една от онези „книжки за прелистване“, които правеше в училище, когато не знаеше къде да дене ръцете си.

Наистина последните двайсет и пет секунди от лентата бяха такива, въпреки че, помисли си Кевин, картинките, които беше рисувал той във втори клас, бяха наистина по-добри… възприемането на действието на боксьора, който вдигаше и сваляше ръцете си, беше по-гладко. В последните двайсет и пет секунди на видеолентата действието се движеше накъсано и на тласъци, така че в сравнение с него старите филми за полицаите от Кийстоун изглеждаха като чудо на съвременната филмова техника.

Все пак ключовата дума беше действие и тя ги беше омагьосала всички — дори Пап. Изгледаха минутата филм три пъти, без да кажат нито дума. Не се чуваше нищо друго освен дишането им: бързото и гладко през нос на Кевин, по-дълбокото на баща му, влажното хриптене на Пап през тесния му гръден кош.

А първите трийсетина секунди…

Той очакваше действие, предполагаше, че ще има — в блокчето му имаше действие, както имаше действие и в анимационните филми в събота сутрин, които бяха просто по-усложнен вариант на блокчето, но това, което не беше очаквал, беше, че първите трийсет секунди на лентата не бяха като гледането на страниците, които бързо преминават под палеца ти, не бяха дори като примитивно анимационно филмче. Първите трийсет секунди (по-точно, двайсет и осем) — неговите единични снимки — странно приличаха на истински филм. Не на холивудски филм, разбира се, дори не на някой от евтините филми на ужасите, които Мег понякога го тормозеше да взима под наем за техния видеомагнетофон, когато майка им и баща им излизаха вечер; бяха по-скоро като парче от домашен филм, направен от някой, който току-що е получил осеммилиметрова камера и все още не знае добре как да си служи с нея.

През тези първи двайсет и осем секунди черното, куче с неопределена порода ходеше на едва доловими тласъци покрай оградата, от която се виждаха пет, шест, седем кола — то дори спираше втори път край един от тях, за да го подуши, очевидно за да прочете още една от онези кучешки телеграми. После продължаваше с глава, наведена към оградата и със задница към апарата. А в средата на първата част Кевин забеляза още нещо, което не беше виждал преди: фотографът очевидно беше движил апарата си, за да запази кучето в кадър. Ако той (или тя) не беше направил това, кучето просто щеше да излезе извън снимката и на нея щеше да остане само оградата. Коловете в десния край на първите две или три снимки изчезваха отвъд дясната граница на снимката, а от лявата страна се появяваха нови колове. Виждаше се, че са нови, защото върхът на единия от двата най-десни кола беше отчупен. Сега той вече не беше в кадър.

Кучето отново започна да души… и после вдигна глава. Здравото му ухо се изправи; онова, което лежеше безформено и отпуснато — последица от някакъв отдавнашен бой, се опита да направи същото. Нямаше звук, но Кевин почувства с неоспорима увереност, че кучето започва да ръмжи. Кучето усещаше нещо или някого. Какво или кого?

Кевин погледна сянката, на която отначало не бяха обърнали внимание, която бяха помислили за сянка на клон или може би на телефонен стълб и разбра.

Главата на кучето започна да се обръща… и точно тогава започна втората част на този странен „филм“ — трийсет секунди накъсано и подскачащо действие, от което те заболява главата и в очните ти ябълки почват да парят. Пап е имал предчувствие, помисли си Кевин, или може би дори е чел за неща като това. Както и да е, това беше доказано и беше твърде очевидно, за да се нуждае от отбелязване. Когато снимките се приближаха плътно една до друга, дори точно една след друга, действието ма „филма“ протичаше почти гладко. Не съвсем, но почти. Но когато времето между фотографиите беше по-голямо, това, което гледаха, ставаше дразнещо за очите, защото те искаха да видят или игрален филм, или поредица от неподвижни снимки, а виждаха и двете, и нито едното.

Времето течеше и в този плосък полароиден свят. Не със същата скорост, както течеше в този

(реален?)

свят, защото слънцето вече трябваше да е изгряло (или залязло) повече от три пъти и това, което щеше да прави кучето, щеше да е направено (ако въобще то имаше да прави нещо), а ако не, то просто щеше да си отиде и щеше да остане само неподвижната и като че ли вечна разрушена ограда от колове, която да охранява неподвижната морава, но то течеше.

Главата на кучето се завърташе, за да се обърне към фотографа — собственик на сянката, както глава на куче, хванато на каишка — в един миг лицето и дори формата на главата бяха скрити от клатещото се ухо; после се виждаше едно черно-кафяво око, заобиколено от кръгъл и някак си мръсен белтък, който навяваше на Кевин мисълта за развалено яйце; после се виждаше половината муцуна с леко сбърчени устни, като че ли кучето се готвеше да започне да лае или ръмжи; последно от всичко се виждаше три четвърти от муцуната, която по някакъв начин беше по-ужасна, отколкото се полагаше на муцуна на обикновено куче дори и на зло. Белите петънца около нея показваха, че то вече не е младо. В самия край на лентата се виждаше, че устните на кучето наистина се дръпват назад. Имаше и отблясък на нещо бяло, което Кевин помисли за зъб. Не го беше видял до третото пускане. Окото приковаваше погледа му. Беше око на убиец. Това куче без порода почти крещеше неистово. И беше безименно — той знаеше и това. Знаеше без всякакво съмнение, че никакъв полароиден мъж, нито полароидна жена, нито полароидно дете не бяха дали име на това полароидно куче — то беше улично, родено улично, израснало улично, остаряло и станало зло улично — въплъщение на всички кучета, които някога са ходили по земята — безименни и бездомни, убиващи пилета, ядящи боклук от кофите, които отдавна са се научили да прекатурват, спящи в каналите и под верандите на изоставени къщи. Техните умове не са силни, но инстинктите им са остри и горещи. То…

Когато Пап Мерил заговори, Кевин така дълбоко и внезапно се сепна от мислите си, че за малко не изкрещя.

— Човекът, който е направил тези снимки — каза той. — Ако е бил човек, искам да кажа. Какво смятате, че е станало с него!

С помощта на дистанционното управление Пап беше спрял лентата на последната снимка. По снимката преминаваше ивица от смущение. На Кевин му се искаше тя да мине през окото на кучето, но ивицата беше малко по-долу. Окото гледаше право в тях — смъртоносно, някак глупашки убийствено — не, не глупашки, не съвсем, и това го правеше не просто плашещо, а ужасяващо — и никой всъщност не отговори на въпроса на Пап. Не бяха нужни повече снимки, за да се разбере какво ще стане по-нататък. Кучето може би беше чуло нещо — разбира се, че беше, и Кевин знаеше какво. Беше чуло този мляскащ лек вой.

Следващите снимки биха показали, че то продължава да се обръща и продължава да запълва кадъра все повече и повече, докато остане да се вижда само куче — нито запусната неравна морава, нито тротоар, нито сянка. Само кучето.

Което смяташе да атакува.

Което смяташе да убива, ако може.

Сухият глас на Кевин сякаш излизаше от гърлото на друг човек.

— Май не му харесва, че го снимат — каза той. Краткият смях на Пап прозвуча, сякаш счупиха сноп съчки за подпалки о коляно.

— Пренавийте я — каза господин Деливън.

— Искате да я видите цялата отново? — попита Пап.

— Не — само последните десетина секунди.

Пап върна касетата с дистанционното управление, после я пусна отново. Кучето обърна глава — на тласъци, като робот, който е стар и се разваля, но все още е опасен, и Кевин искаше да им каже: „Спрете веднага. Просто спрете. Просто спрете и да счупим апарата.“ Защото имаше и още нещо, нали? Нещо, за което не искаше да мисли, но скоро щеше да му се наложи — иска или не иска, — чувстваше как то цепи мозъка му като широкия гръб на кит.

— Още веднъж — каза господин Деливън. — Този път кадър по кадър. Можете ли да го направите?

— Ъхъ — каза Пап. — Тази проклета машина прави всичко, само дето не пере.

Този път по един кадър, по една снимка. Сега не беше като робот — не точно, по-скоро като някакъв странен часовник — нещо, което приличаше на екземплярите на Пап долу в магазина. Друс. Друс. Навеждане на глава. Скоро пред тях щеше да се изправи това безмилостно, почти идиотско око.

— Какво е това? — попита господин Деливън.

— Какво е кое? — попита Пап, като че ли не знаеше, че това е нещото, за което момчето беше искало да говорят онзи ден, това нещо, за което беше убеден, че е накарало момчето да иска да разбият апарата веднъж и завинаги.

— Под врата му — каза господин Деливън и посочи. — То не носи нашийник или марка, но около врата му има нещо на конец или на тънко въже.

— Не знам — каза невъзмутимо Пап. — Може би момчето ви знае. Младите имат по-остри очи от старите хора.

Господин Деливън се обърна към Кевин.

— Можеш ли да разбереш?

— Аз… — Кевин се запъна. — Наистина е малко.

Мислите му се върнаха към това, което беше казал баща му, когато излизаха от къщи. „Ако тя не те попита, няма нужда да й казваш… Просто това е начинът, по който се правят нещата в света на възрастните.“ Сега той просто беше попитал Кевин дали може да разбере какво е онова нещо под врата на кучето. Кевин всъщност не беше отговорил на този въпрос — беше казал нещо съвсем друго. „Наистина е малко.“

Така и беше. Факт беше, че въпреки това той знаеше какво е то…

Как го беше нарекъл баща му? Плъзгане по ръба на лъжата?

И той всъщност не можеше да го види. Не можеше. Въпреки това знаеше. Очите му само предполагаха — но сърцето му разбираше. Просто както сърцето му беше разбрало, че, ако е прав, апаратът трябва да бъде унищожен. Трябва.

В този миг Пап Мерил изведнъж беше осенен от вдъхновение. Той стана и изключи телевизора.

— Снимките са долу. Донесох ги заедно с видеолентата. Аз съм разглеждал това нещо и под лупа, но все още не мога да кажа… но то наистина изглежда познато, Господ да ме убие! Само да взема снимките и лупата.

— Ще дойдем с вас — каза Кевин, а това беше последното нещо на света, което искаше Пап, но тогава се намеси Деливън, Бог да го благослови, и каза, че след като разгледат последните две снимки под лупа, той би искал отново да види филма.

— Само за минута — каза Пап и излезе живо като птичка, която прелита от клон на клон на ябълково дърво, преди някой от тях да успее да протестира, ако някой от тях смяташе да го направи.

Кевин нямаше такова намерение. Онази мисъл най-сетне беше навлязла с чудовищния си гръб в мозъка му и независимо дали това му харесваше, трябваше да я приеме.

Тя беше проста, както е прост гърбът на кит — поне за окото на човек, чиято професия не е да изучава китовете — и същевременно беше колосална.

Не беше мисъл, а проста увереност. Имаше връзка с онази странна плоскост, която винаги имат снимките от полароид, с начина, по който те показват нещата само в две измерения, въпреки че това се отнася за всички видове снимки, само че другите снимки изглеждат, като че ли поне предполагат трето измерение, дори и тези, които са снети с прост „Кодак 110“.

Всъщност нещата на неговите снимки — снимките, показващи неща, които той никога не беше виждал нито през визьора на „Слънце“-то, нито някъде другаде, изглеждаха по същия начин — плоски, непоносимо двумерни.

С изключение на кучето.

Кучето не беше плоско. Кучето не беше безизразно — нещо, което можеш да разпознаеш, но което няма емоционално въздействие. Кучето не само като че ли предполагаше три измерения, но наистина ги имаше — така, както холограмата като че ли наистина има три измерения, или някой от онези триизмерни филми, за които трябва да си сложиш специални очила, за да не виждаш двойни образи.

„Това не е полароидно куче — помисли си Кевин — и то не принадлежи на света, в който полароидите правят снимки. Това е лудост, знам, че е така, но знам също и че е истина. Какво означава това? Защо моят апарат му прави снимки отново и отново… и кой полароиден мъж или полароидна жена го снима? Дали той или тя въобще го вижда? Ако това е триизмерно куче в двуизмерен свят, може би той или тя не го вижда… не може да го види. Казват, че за нас времето е четвъртото измерение и ние знаем, че го има, но не можем да го видим. Не можем дори да почувстваме как минава, въпреки че понякога, особено когато ни е скучно, май че ни изглежда, че го чувстваме.“

Но ако се замислиш по-добре, всичко това може би нямаше никакво значение и във всеки случай тези въпроси бяха прекалено трудни за него. Имаше други въпроси, които изглеждаха по-важни — жизнени въпроси, може би дори смъртоносни.

Например защо кучето беше в неговия апарат.

Искаше ли нещо от него или просто от когото и да е? Отначало той си беше помислил, че отговорът е „от когото и да е“ и че който и да е би послужил за това, защото всеки можеше да го снима и движението с всеки път напредваше. Но онова нещо около врата му, което не беше нашийник… което имаше нещо общо с него, Кевин Деливън, и с никого другиго. Искаше ли то да му направи нещо? Ако отговорът на този въпрос беше „да“, то останалите нямаха значение, защото беше дяволски очевидно какво искаше да направи кучето. То се съдържаше в мрачното му око, в ръмженето, което се виждаше, че тъкмо започваше. Помисли си, че то искаше две неща.

Първо да избяга.

После да убива.

„Там има човек с фотоапарат, който може би дори не вижда това куче — помисли си Кевин, — а ако фотографът не може да види кучето, може би и кучето не може да види фотографа, така че фотографът е в безопасност. Но ако кучето наистина е триизмерно, може би то вижда — може би вижда кой използва моя апарат. Може би все пак това не съм аз или не съм точно аз — може би неговата цел е този, който използва апарата.“

И все пак — онова нещо беше на врата му. Какво да каже за това?

Той помисли за тъмните очи на помияра — само една злобна искра ги разделяше от глупостта. Един Бог само знаеше как това куче беше влязло в този полароиден свят, но когато беше направена снимката, то можеше да вижда навън и искаше да излезе навън, и в сърцето си Кевин вярваше, че първото нещо, което то иска, е да го убие — нещото, което носеше на врата си, казваше, че първото нещо, което то иска, е да го убие, огласяваше, че първото нещо, което то иска, е да го убие първо, а след това?

Какво пък, след Кевин и всеки друг ще свърши работа.

Абсолютно всеки.

Това някак приличаше на още една игра, която си играл, когато си бил малко дете, нали? Беше като „великанска крачка“. Кучето се е разхождало покрай оградата. Кучето е чуло полароида — мляскащия лек вой. То се е обърнало и е видяло… какво? Собствения си свят или вселена? Свят или вселена, която толкова прилича на неговата собствена, че то е видяло или усетило, че може или поне би могло да живее и ловува тук? Нямаше значение. Сега, всеки път, когато някой му правеше снимка, кучето идваше по-близко. То щеше да се приближава все повече, докато… е, докато какво? Докато някак си се провре?

— Това е глупаво — промърмори той. — Никога не би се провряло.

— Какво? — попита баща, му, сепнат от собствените си размишления.

— Нищо — каза Кевин. — Просто си говорех сам…

Тогава, отдолу, приглушено, но разбираемо те чуха как Пап Мерил вика със смесица от ужас, раздразнение и изненада:

— Изсрах се на метеното! По дяволите!

Кевин и баща му се спогледаха изненадани.

— Да отидем да видим какво се е случило — каза баща му и стана. — Надявам се да не е паднал и да си е счупил ръката или нещо такова. Искам да кажа, част от мен се надява да е така, но… нали разбираш.

Кевин си помисли: „А ако е правил снимки? А ако онова куче е долу?“

В гласа на стареца не беше прозвучал страх и, разбира се, на практика не беше възможно куче, което изглежда като средна по големина немска овчарка, да успее да излезе през апарат с размерите на „Слънце 660“ или от някоя от снимките, направени с него. Със същия успех можеше да се прекара камила през иглено ухо.

И все пак, докато следваше баща си по стълбите към мрачния панаир долу, той почувства страх и за двамата — за тримата.

Докато слизаше по стълбите, Пап Мерил беше щастлив като мида при силен прилив.

Той се беше приготвил, ако му се наложи, да направи смяната пред очите им. Можеше да възникне проблем, ако беше само момчето, което едва след година щеше да започне да мисли, че знае всичко, но таткото на момчето — о, да се измами този приятен човек нямаше да бъде по-трудно, отколкото да откраднеш биберон от бебе. Беше ли разказал той на момчето за кашата, която бе забъркал едно време? По начина, по който момчето го гледаше — нов, внимателен начин — Пап съдеше, че вероятно му беше разказал. И какво друго беше казал бащата на сина си? Е, ще видим. „Разрешава ли ти да му викаш Пап? Това означава, че планира да те изиграе.“ Това първо. „Той е змия, скрита в тревата, синко.“ Това второ. И, разбира се, накрая имаше и награда: „Остави ме аз да говоря, момче. Аз го познавам по-добре от тебе. Само ме остави да се оправя с всичко сам.“ Хора като Деливън бяха за Пап Мерил това, което за някои хора беше едно голямо хубаво блюдо с пържено пиле — меко, вкусно, сочно и само се отделя от костите. Някога самият Деливън беше бил малко повече от дете и никога нямаше да разбере, че не Пап беше сложил пръста му там, където скърца вратата, а той сам. Този човек можеше да отиде при жена си и тя щеше да поизстиска старата си побъркана леля, която беше тъпкана със стодоларови банкноти, и Деливън щеше да бъде в немилост за известно време, но после тя щеше да му прости. Той не само не беше видял нещата така — въобще не ги беше видял. И сега само заради идиотското време, което идваше и си отиваше без никаква помощ от никого, той си мислеше, че знае всичко, което има да се знае за Реджиналд Марион Мерил.

Което беше точно това, което искаше Пап.

Ами да, можеше да размени единия апарат с другия направо пред бащата и Деливън никога нямаше да види нищо — толкова беше сигурен, че познава стария Пап.

Но така беше по-добре.

Човек никога не си определя среща с късмета — той има навик просто да не идва, когато хората най-много се нуждаят от него. Но ако ти се изпречи на пътя сам… е, разумно е да пуснеш всичко, което държиш, и да се погрижиш за него — да го нахраниш и напоиш, колкото можеш по-обилно. Късметът винаги се отплаща, ако се отнасяш добре с него.

И така, той бързо отиде до работната маса, наведе се и извади отдолу полароида „Слънце“ със счупения обектив. Сложи го на масата, извади халка с ключове от джоба си (след като бързо погледна през рамо, за да се увери, че никой от двамата не е решил все пак да слезе) и избра малък ключ, с който се отваряше заключеното чекмедже, което заемаше цялата лява страна на масата. В това дълбоко чекмедже имаше известен брой златни жълтици, албум с марки, в който най-малко ценната имаше цена шестстотин долара според последния каталог за марки „Скот“; колекция от монети, която струваше приблизително деветнайсет хиляди долара, две дузини лъскави снимки на жена с притворени очи, която имаше полова среща, с шотландско пони, банкноти на сума малко над две хиляди долара.

Парите, които той съхраняваше в най-различни тенекиени кутии, бяха пари от върнати заеми. Джон Деливън би разпознал банкнотите. Всичките бяха смачкани десетачки.

Пап прибра апарата „Слънце 660“ на Кевин и върна халката с ключове обратно в джоба си. После бутна апарата със счупения обектив от ръба на работната маса (отново) и извика достатъчно високо, за да могат да го чуят:

— Изсрах се на метеното! По дяволите!

После изобрази на лицето си съответния израз на ужас и разочарование и ги изчака да дотичат, за да видят какво се е случило.

— Пап? — извика Кевин. — Господин Мерил? Добре ли сте?

— Ъхъ — каза той. — Не си ударих нищо освен проклетата гордост? Този апарат сигурно има просто лош късмет. Наведох се да отворя чекмеджето с инструментите, искам да кажа, и съборих тази проклетия право на пода. Само че смятам, че този път не му се е разминало. Не знам дали трябва да кажа, че съжалявам, или не. Искам да кажа, нали смяташе да…

Той подаде с извинение апарата на Кевин, който го взе, погледна счупения обектив и разцепената пластмаса на корпуса до него.

— Не, няма нищо — каза му Кевин, докато въртеше апарата в ръцете си — но не го държеше по същия предпазлив, колеблив начин, както правеше преди — като че ли апаратът не беше направен от пластмаса, а от някакъв експлозив. — Така или иначе смятах да го строша.

— Мисля, че съм ти спестил грижите.

— Бих се почувствал по-добре… — започна Кевин.

— Ъхъ, ъхъ. Точно същото чувствам за мишките. Смейте се, ако искате, но когато хвана някоя в капан и тя е мъртва, аз все пак я удрям с метлата. Само за да съм сигурен, искам да кажа.

Кевин леко се усмихна, после погледна към баща си.

— Той каза, че там отзад има дръвник, татко…

— В бараката имам и много добър чук, ако някой не го е взел.

— Имаш ли нещо против, татко?

— Апаратът си е твой, Кев — каза Деливън. Той хвърли поглед, пълен с недоверие, към Пап, но това беше поглед, който казваше, че той не вярва на Пап по общи съображения, а не по някаква конкретна причина. — Щом това ще те накара да се чувстваш по-добре, мисля, че решението ти е правилно.

— Добре — каза Кевин. Той почувства как от раменете му пада огромна тежест — не, тежестта беше паднала от сърцето му. Със счупен обектив апаратът сигурно беше безполезен… но той нямаше да се почувства наистина спокоен, докато не го видеше на, части около дръвника на Пап. Завъртя го в ръцете си, отпред-назад и отзад-напред, развеселен и удивен от това колко му харесва начинът, по който изглеждаше счупеният апарат.

— Мисля, че ви дължа стойността на апарата, Деливън — каза Пап, знаейки точно как ще отговори бащата.

— Не — каза Деливън. — Да го смачкаме и да забравим, че цялото това идиотско нещо някога се е случвало. — Той направи пауза. — Почти забравих — щяхме да погледнем онези последни снимки под лупата ви. Исках да видя дали мога да разбера какво е това нещо, което носи кучето. Все още ми се струва, че ми е познато.

— Можем да направим това й след като се отървем от апарата, нали? — попита Кевин. — Нали, татко?

— Разбира се.

— И после — каза Пап — може би няма да е толкова лоша идея да изгорим и самите снимки. Може да го направите направо в печката ми.

— Мисля, че това е чудесна идея — каза Кевин. — Как мислиш, татко?

— Мисля, че госпожа Мерил не е отгледала глупаци — каза баща му.

— Е — каза Пап и се усмихна загадъчно зад пластовете издигащ се синкав дим, — ние бяхме пет деца, нали разбирате.

Когато Кевин и баща му бяха тръгнали към „Рогът на изобилието“, денят беше яркосин — чудесен есенен ден. Сега беше четири и половина, небето беше почти цялото покрито с облаци и изглеждаше, че може да завали още преди мръкване. Първият истински есенен студ докосна ръцете на Кевин. Щяха да се зачервят, ако останеше дълго навън, но той нямаше такива планове. Майка му щеше да се прибере след половин час и той вече се чудеше какво би казала, когато види, че баща му е с него и какво би казал баща му. Но това беше после.

Кевин сложи „Слънце“-то върху дръвника в малкия заден двор и Пап Мерил му подаде бойния чук. Дръжката му беше изгладена от употреба. Главата му беше ръждясала, като че ли някой го беше оставял безгрижно на дъжда — не веднъж или два пъти, а цели седмици и месеци. Все пак щеше да свърши добра работа. Кевин не се съмняваше. Полароидът, със счупен обектив и напукан корпус, изглеждаше крехък и беззащитен върху насечената, набраздена и нацепена повърхност на дръвника, върху който човек очаква да види парче ясен или клен, което чака да бъде разцепено на две.

Кевин хвана гладката дръжка и я стисна здраво.

— Сигурен ли си, сине? — попита господин Деливън.

— Да.

— Добре — бащата на Кевин погледна часовника си. — Направи го тогава.

Пап стоеше отстрани с лула, стисната между проядените си зъби, с ръце в джобовете. Той поглеждаше лукаво момчето, мъжа и после пак момчето, но не каза нищо.

Кевин вдигна бойния чук и внезапно изненадан от своя гняв към апарата, за който даже не подозираше, го стовари с всичката сила, която успя да събере.

„Твърде силно — помисли си той. — Няма да улучиш, гледай поне да не удариш собствения си крак, а онова да си остане там — най-обикновено парче куха пластмаса, която и малко момче може да смаже с половин сила, а дори и да имаш късмет да не улучиш крака си, Пап ще те гледа. Няма да каже нищо — няма да има нужда. Достатъчен ще бъде и начинът, по който те погледне.“

Помисли си също: „Няма значение дали ще го улуча, или не. Това е магия, някакъв магически апарат и ти не можеш да го счупиш. Дори и ако го улучиш с чука точно по средата, той просто ще отскочи от него като куршумите от гърдите на Супермен.“

Но нямаше време, за да помисли всичките тези неща, защото чукът попадна точно върху апарата. Кевин наистина беше замахнал твърде много, за да може дори и малко да управлява чука, но имаше късмет. И бойният чук не отскочи обратно, не удари Кевин между очите и не го уби като в последния щрих от разказ на ужасите.

„Слънце“-то не се счупи — по-скоро се взриви. Навсякъде се разлетя черна пластмаса. Дълъг правоъгълник с блестящ черен квадрат в единия край — снимка, която никога нямаше да бъде направена, както предположи Кевин — политна към голата земя до дръвника и остана там, с лицето надолу.

За миг тишината беше толкова пълна, че се чуваха не само колите по главната улица, но и децата, които играеха на въже половин квартал по-далече на паркинга зад магазина на Уордъл, който беше фалирал преди две години и оттогава стоеше празен.

— Е, това е всичко — каза Пап. — Ти размаха чука като Пол Бъниан[1], Кевин! Бях сигурен, че ще го направиш. — После продължи, този път към господин Деливън, който събираше счупените парчета пластмаса внимателно като човек, който събира парчета от чаша, която случайно е съборил на пода и тя се е счупила. — Няма нужда да го правите. Има едно момче, което идва и почиства двора всяка седмица или през седмица. Добро момче е, да го поживи Господ!

— Тогава може да вземем лупата ви и да разгледаме онези снимки — каза господин Деливън и стана. Пусна няколкото парчета пластмаса, които беше събрал, в една ръждясала пещ за горене на смет, която стоеше наблизо, и после изтупа ръцете си.

— Съгласен съм — каза Пап.

— И после да ги изгорим — напомни Кевин. — Не забравяйте.

— Не съм забравил — каза Пап. — Ще се почувствам по-добре, ако и тях ги няма.

— Боже — възкликна Джон Деливън. Беше се навел над работната маса и разглеждаше през осветената лупа предпоследната снимка. Беше една от онези, на които предметът на врата на кучето се виждаше най-ясно; на последната снимка предметът отново се беше завъртял в другата посока. — Кевин, погледни го и ми кажи дали е това, което си мисля, че е.

Кевин взе лупата и погледна. Той знаеше, разбира се, но все пак не го разгледа само формално. Със същото очарование Клайд Томбо[2] трябва да е разглеждал истинска снимка на планетата Плутон. Томбо е знаел, че тя е там — пресмятанията, които са показвали едни и същи изкривявания в орбитите на Нептун и Уран са направили Плутон не само възможност, но и необходимост. И все пак да знаеш, че едно нещо е там, дори да знаеш, какво е то… това не намалява очарованието действително да го видиш за пръв път.

Той отпусна пръст от копчето на лампичката и върна лупата на Пап.

— Да — каза той. — То е, каквото мислиш. — Гласът му беше толкова плосък… толкова плосък, колкото нещата в онзи полароиден свят, смяташе той, и изпита желание да се засмее. Запази звука в себе си — не защото нямаше да е уместно да се засмее (макар че той смяташе, че ще е неуместно), а защото звукът щеше да излезе… е… плосък.

Пап почака и когато му стана ясно, че ще им трябва подканяне, каза:

— Е, не ме карайте да подскачам от нетърпение, де! Какво е то, по дяволите?

Преди Кевин беше изпитал нежелание да му каже, изпитваше нежелание и сега. Нямаше причина за това, но…

„Стига си бил толкова дяволски упорит! Той ти помогна, когато имаше нужда от помощ, без значение как изкарва парите си. Кажи му и изгори снимките, и да се махаме оттук, преди всички тези часовници да са започнали да бият пет.“

Да. Ако трябваше да присъства и на това, той мислеше, че това ще бъде последният удар — щеше да полудее напълно и можеха да го закарат в лудницата, бълнуващ за полароидни светове и фотоапарати, които правят винаги една и съща снимка, но не съвсем.

— Фотоапаратът полароид беше подарък за рождения ден — чу той себе си да казва със същия сух глас. — Това, което то носи на врата си, е друг подарък.

Пап бавно вдигна очилата си на плешивата си глава и се втренчи в Кевин.

— Мисля, че не те разбирам, синко.

— Аз имам една леля — каза Кевин. — Всъщност тя е леля на майка ми, но не трябва да й викам „бабо“, защото тя казва, че това я карало да се чувства стара. Леля Хилда. Както и да е, съпругът на леля Хилда й е оставил много пари — майка ми казва, че тя има над един милион долара — но е стисната.

Той спря и остави на баща си възможност да протестира, но баща му само кисело се усмихна и кимна. Пап Мерил, който знаеше всичко за ситуацията (всъщност в Касъл Рок и околността нямаше много неща, за които Пап да не знае поне нещо), просто запази спокойствие и изчака момчето да продължи да обяснява.

— Тя идва да прекара Коледа на всеки три години и това като че ли е единственият път, когато ходим на църква, защото тя ходи на църква. Когато идва леля Хилда, ядем много брюкселско зеле. Никой от нас не го харесва, а сестра ми едва не повръща от него, но леля Хилда много обича брюкселско зеле и го ядем. В списъка от книги за лятно четене има една книга — „Големите надежди“, и в нея има една дама, която е точно като леля Хилда. На нея много й харесва да подрънква с парите си пред роднините си. Името й е госпожица Хавишам и когато госпожица Хавишам каже „жаба“, хората подскачат. И ние подскачаме, а сигурно и останалата част от фамилията.

— О, в сравнение с чичо ти Ранди майка ти е направо стеснителна — неочаквано каза господин Деливън. Кевин си помисли, че татко му иска това да прозвучи някак цинично-забавно, но излезе нещо, пълно с дълбока горчивина. — Когато леля Хилда каже „жаба“ в къщата на Ранди, всички до един пробиват с глави покрива.

— Както и да е — каза Кевин на Пап, — всяка година тя ми изпраща за рождения ден едно и също нещо. Искам да кажа, всеки път е различно, но всъщност е едно и също.

— Какво е това, което ти изпраща, момче?

— Вратовръзка шнурче — каза Кевин. — Като тези, които носят оркестрантите в старите кънтри-състави. Всяка година тя има по нещо различно на закопчалката, но винаги е такава вратовръзка.

Пап извади лупата и се наведе над снимката.

— Гръм да ме порази! — каза той и се изправи. — Вратовръзка шнурче! Значи това било! Как не можах да го позная!

— Сигурно защото това не е нещо, което едно куче носи на врата си — каза Кевин със същия дървен глас. Те бяха тук само от около четирийсет и пет минути, но той се чувстваше, сякаш е остарял с още петнайсет години. „Най-важното е — отново и отново повтаряше мозъкът му, — че апарата го няма. Останали са само парчета. И цялото кралско войнство, и всички хора, които правят фотоапарати във фабриката за полароиди в Шенектади не могат да го сглобят отново.“

Да, и трябваше да благодари на Бога. Защото това беше краят. Що се отнасяше до Кевин, ако той отново се срещнеше със свръхестественото, преди да стане на осемдесет години, това щеше да е твърде скоро за него.

— Освен това тя е много малка — отбеляза господин Деливън. — Аз присъствах, когато Кевин я извади от кутията и всички знаехме какво е. Единствената загадка беше каква щеше да бъде закопчалката тази година. Все си правехме шеги за това.

— А какво има на закопчалката? — попита Пап и отново се взря във фотографията… или поне се вторачи в нея. Кевин би се заклел пред всеки съд в страната, че да се взреш в снимка от полароид не е възможно.

— Птичка — каза Кевин. — Сигурен съм, че е кълвач. И кучето на снимката носи точно това на врата си. Вратовръзка шнурче с кълвач на закопчалката.

— Господи! — каза Пап. По свой собствен начин той беше един от най-добрите актьори на света, но нямаше никаква нужда да симулира изненадата, която изпита сега.

Господин Деливън рязко събра накуп всички снимки.

— Да хвърлим всички тези проклети неща в печката — каза той.

Когато Кевин и баща му се прибраха вкъщи, беше пет и десет и започваше да ръми. Двегодишната Тойота на госпожа Деливън не беше в двора, но тя се беше прибирала и пак беше излязла. На кухненската маса имаше бележка, закрепена между солта и пипера. Когато Кевин я разгъна, от нея изпадна десетдоларова банкнота.

МИЛИ КЕВИН,

На бриджа Джейн Дойън ме покани да отидем с Мег и да вечеряме с нея в „Бонанса“, докато съпругът й е в командировка в Питсбърг и й е скучно сама вкъщи. Аз й казах, че ще се радвам. Особено Мег. Знаеш колко обича да се чувства „едно от момичетата“! Надявам се, че нямаш нищо против да ядеш в „самотно великолепие“. Защо не си поръчаш пица и нещо за пиене, а когато баща ти се прибере, той също ще си поръча нещо. Той не обича претоплена пица и знаеш, че ще иска две-три бири.

Обичам те

Мама

Те се спогледаха и си казаха: „Е, това е нещо, за което не трябва да се тревожим“, без да го казват на глас. Явно нито тя, нито Мег бяха забелязали, че колата на господин Деливън си стои в гаража.

— Искаш ли аз да… — започна Кевин, но нямаше нужда да довършва, защото баща му го прекъсна:

— Да. Провери. Веднага.

Кевин се затича, вземайки стъпалата по две, и влезе в стаята си. Той имаше бюро и чин. Долното чекмедже на чина беше пълно с предмети, които Кевин наричаше просто „неща“ — предмети, които нямаше да е редно да изхвърли, въпреки че на практика нямаше да ги използва. Там беше джобният часовник на дядо му — тежък, кръгъл, великолепен… и толкова ръждясал, че часовникарят в Люистън, при когото го бяха занесли с майка му само да го види, поклати глава и го сложи обратно на щанда. Имаше два чифта копчета за ръкавели и две единични копчета, вложка от „Пентхаус“, книга с меки корици, наречена „Шеги на едро“, и уокмен „Сони“, който по някаква причина беше придобил навика да яде лентата от касетите, които трябваше да свирят в него. Това бяха просто неща и толкова. Нямаше друга дума, с която да ги нарече.

Част от нещата, разбира се, бяха и тринайсетте връзки шнурчета, които му беше изпращала леля Хилда за последните му тринайсет рождени дни.

Той ги извади една по една, преброи ги, стигна до дванайсет вместо до тринайсет, отново прерови чекмеджето и ги преброи отново. Все още бяха дванайсет.

— Няма ли я?

Кевин, който беше клекнал, извика и скочи на крака.

— Съжалявам — каза господин Деливън от вратата. — Тъпо беше.

— Няма нищо — каза Кевин. За миг се зачуди колко ли бързо може да бие сърцето на човек, преди въпросният човек да пукне от страх. — Просто съм… настръхнал. Глупаво е.

— Не е глупаво. — Баща му го погледна спокойно. — Когато видях онази лента, толкова се уплаших, че щях да захапя ръката си толкова дълбоко, че да стигна стомаха си.

Кевин го погледна с благодарност.

— Няма я, нали? — каза господин Деливън. — Тази с кълвача или каквото, по дяволите, трябва да изобразява?

— Не. Няма я.

— Апаратът в чекмеджето ли беше?

Кевин бавно кимна с глава.

— Пап — господин Мерил — каза да го оставя там, където си стои. Това беше част от разписанието, което беше съставил.

Нещо бързо премина през ума му и изчезна.

— Така че аз го сложих вътре.

— Гледай ти — каза тихо господин Деливън.

— Да.

Те се спогледаха един друг в здрача и после изведнъж Кевин се усмихна. Усмивката му беше като слънце, което пробива облаците.

— Какво?

— Спомних си какво почувствах — каза Кевин. — Замахнах с онзи чук с такава сила…

Господин Деливън също започна да се усмихва.

— Помислих, че ще ти се откъснат…

— …и когато го ударих, какъв звук ХРЯС! издаде…

— …разлетя се на всички страни…

— БУМ! — завърши Кевин. — Няма го!

Те се засмяха заедно в стаята на Кевин и Кевин усети, че почти — почти — се радва, че всичко това се е случило. Чувството на облекчение беше неизразимо и все пак толкова ясно, колкото и усещането, когато — било по щастлива случайност, било воден от някакво чувство, някой намери онази сърбяща точка на гърба на другия, която той не може сам да почеше, улучи я точно, за секунда предизвика само с докосването си чудновато по-лошо усещане, натискането на пръстите… и после, о, благословено облекчение!

Точно такова беше усещането баща му да знае за апарата.

— Няма го — каза Кевин. — Нали?

— Точно както я нямаше Хирошима, когато „Енола Гей“ пусна атомната бомба върху нея — отговори господин Деливън и после добави: — Направена на пух и прах, искам да кажа.

Кевин зяпна към баща си и после избухна в безпомощен гръмогласен смях — почти крясък. Баща му се присъедини към него. След малко си поръчаха гарнирана пица. Когато в седем и двайсет Мери и Мег Деливън се прибраха вкъщи, двамата все още се подхилваха.

— Я, вие двамата изглеждате, като че ли сте намислили нещо — каза госпожа Деливън малко учудена. В тяхната веселост имаше нещо, което засегна онзи неин женски център — в дълбоката му част, в която полът се проявява напълно само при раждане и при бедствие — като леко неразположение. Синът и съпругът й приличаха на хора, които току-що са се разминали с катастрофа с кола. — Не искате ли да споделите и с дамите?

— Просто двама ергени се забавляват — каза господин Деливън.

— Страхотно се забавляват — подчерта Кевин, на което баща му добави: — Искаме да кажем — и те се спогледаха и отново започнаха да вият.

Мег, откровено объркана, погледна майка си и попита:

— Защо правят това, мамо?

А госпожа Деливън каза:

— Защото са момчета, миличка. Иди да си закачиш палтото.

Поп Мерил изпрати двамата Деливън — баща и син, и заключи вратата зад тях. Загаси всички светлини без тази над работната маса, извади ключовете си и отвори собственото си чекмедже за „неща“. Взе отвътре полароида „Слънце 660“ на Кевин Деливън, нащърбен, но иначе в ред, и го загледа втренчено. Той беше изплашил и бащата, и сина и това беше съвсем ясно за Пап; беше изплашил и него и все още го плашеше. Но да сложиш такова нещо на дръвника и да го раздробиш на парчета? Това беше лудост.

Имаше начин да се спечели нещо от тази проклетия.

Винаги имаше начин.

Пап отново го заключи в чекмеджето. Трябваше да преспи и на сутринта щеше да знае какво да прави. Всъщност вече имаше една дяволски добра идея.

Стана, изключи лампата и тръгна в мрака към стъпалата, които водеха към апартамента му. Краката му сами намираха пътя си.

По средата на стълбите се спря.

Почувства желание — удивително силно желание — да се върне и да разгледа апарата отново. Защо, за Бога? Дори нямаше никакъв филм за това безбожно нещо… но нямаше и намерение да прави снимки с него.

Ако някой друг искаше да прави снимки, да наблюдава напредването на кучето, то купувачът беше добре дошъл. На своя отговорност, както винаги казваше. Нека си носи отговорността, ако иска. Що се отнасяше до него, той по-скоро би влязъл в клетка, пълна с лъвове, дори без камшик. И все пак…

— Откажи се — каза той рязко в тъмнината. Звукът на собствения му глас го сепна и той се качи горе, без да се обръща.

[1] Пол Бъниан — герой от американския фолклор, дървар със свръхчовешка сила — Б.пр. ↑

[2] Клайд Томбо (р. 1906) — астроном, открил планетата Плутон през 1930 г. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 7

Много рано на другата сутрин Кевин Деливън сънува кошмар — толкова ужасен, че си спомняше само части от него като отделни музикални фрагменти, чути по радио с дефектен високоговорител.

Разхождаше се по някакъв загубен град. Очевидно той беше скитник, защото носеше торба на гърба си. Името на града беше Оутли и Кевин имаше представа, че това е или в щата Върмонт, или Ню Йорк. „Знаете ли някой да дава работа в Оутли?“ — попита той един старец, който буташе пазарска количка по разбития тротоар. В количката нямаше продукти — тя беше пълна с някакъв боклук и Кевин разбра, че този човек е алкохолик. „Махай се! — изкрещя алкохоликът. — Махай се! Крадец! Мръсен крадец!“

Кевин се затича, хукна през улицата, по-изплашен от лудостта на този човек, отколкото от мисълта, че някой може да помисли, че той, Кевин, е крадец. Алкохоликът извика след него: „Това не е Оутли! Това е Хилдасвил! Махай се от града, мръсен крадец!“

Чак тогава разбра, че този град не е нито Оутли, нито Хилдасвил, нито някой друг град с нормално име.

Как можеше един абсолютно ненормален град да има нормално име?

Всичко — улици, сгради, коли, табели, няколкото пешеходци, бяха двуизмерни. Предметите имаха височина, имаха ширина… но нямаха дебелина. Той мина покрай една жена, която изглеждаше като учителката по балет на Мег, ако й си прибавят още седемдесет кила. Тя носеше панталони с розовия цвят на дъвка „Базука“. Също като алкохолика тя буташе пазарска количка. Едното й колело скърцаше. Беше пълна с фотоапарати полароиди „Слънце 660“. Когато се приближиха един до друг, тя го погледна с известно подозрение. В момента, в който се разминаха на тротоара, тя изчезна. Сянката й беше още там и той все още чуваше ритмичното скърцане, но нея вече я нямаше. После се появи отново, обърна се и го погледна с тлъстото си, плоско, подозрително лице и Кевин разбра защо беше изчезнала за момент. Това беше, защото понятието „поглед отстрани“ не съществуваше, не можеше да съществува в свят, в който всичко беше абсолютно плоско.

„Това е Полароидсвил — помисли си той с облекчение, което странно се смесваше с ужас. — А това означава, че е само сън.“

После видя бялата ограда от колове и кучето, и фотографа, който стоеше в канавката, Той имаше очила без рамки, вдигнати на главата му. Това беше Пап Мерил.

„Е, синко, ти го откри — каза двуизмерният полароиден Пап на Кевин, без да отделя очи от затвора на апарата. — Това е кучето, точно там. Това, което разкъса момчето в Шенектади. Твоето куче, искам да кажа.“

После Кевин се събуди в леглото си, уплашен, че може да е крещял, но повече загрижен първо не толкова за съня, а по-скоро да се увери, че е цял с всичките си три измерения.

Беше. Но нещо не беше в ред.

„Глупав сън — помисли си той. — Забрави го, не можеш ли? Всичко е свършено. Снимките са изгорени — всичките петдесет и осем снимки. А камерата е счу…“

Мисълта му се счупи като лед, когато нещо, нещо лошо, отново започна да дразни ума му.

„Не е свършено — помисли си той. — Не е…“

Но преди мисълта му да свърши, Кевин Деливън заспа дълбоко без никакви сънища. На сутринта той почти не си спомняше кошмара.

ГЛАВА 8

Двете седмици, след като получи полароидното „Слънце“ на Кевин Деливън, бяха най-разстройващите, най-вбесяващите, най-унизителните две седмици от живота на Пап Мерил. В Касъл Рок имаше няколко души, които биха казали, че си го заслужава. Не че всеки в Касъл Рок наистина знаеше… и това горе-долу беше цялото утешение, което Пап можеше да получи. Не бе голямо успокоение. Почти никакво, благодаря.

Но кой би могъл да повярва, че Лудите шапкари[1] щяха, можеха така силно да го разочароват?

Това беше достатъчно, за да се зачуди човек дали Пап не започва да оглупява.

Пази Боже.

[1] Лудия шапкар — персонаж от „Алиса в страната на чудесата“ на Луис Карол — Б.пр. ↑

ГЛАВА 9

През септември той изобщо не си задаваше въпроса, дали все пак трябва да продаде полароида — единствените въпроси бяха кога и за колко. Семейство Деливън бяха споменали думата „свръхестествено“ и Пап не ги беше поправил, въпреки че знаеше, че това, което прави „Слънце“-то, изследователите на човешката психика по-скоро биха класифицирали като паранормално, отколкото като свръхестествено явление. Той би могъл да им каже, но ако им беше казал, те двамата можеха да се зачудят как така един собственик на магазин за стари вещи в един малък град би могъл да знае толкова много по въпроса. Фактът беше следният: той знаеше много, защото беше изгодно да знае много, а беше изгодно да знае много заради хората, които за себе си наричаше „моите Луди шапкари“.

Лудите шапкари бяха хора, които правеха записи в празни стаи върху скъпа звукозаписна апаратура, и то не за някаква лудория или трик на някое пиянско празненство, а или защото страстно вярваха в невидимия свят и искаха да докажат съществуването му, или защото искаха страстно да влязат във връзка с приятели или роднини, които „бяха си отишли“ („бяха си отишли“ — така го наричаха винаги — Лудите шапкари никога нямаха роднини, които да направят толкова просто нещо като например да умрат).

Лудите шапкари не само притежаваха и използваха дъски „уиджа“, те провеждаха редовни разговори с „духовни водачи“ в „другия свят“ (никога „небеса“, „ад“ или дори „злачните и покойни места“, а „другия свят“), които ги свързваха с приятели, роднини, кралици, умрели певци на рокендрол дори архизлодеи. Пап познаваше един Луд шапкар от Върмонт, който два пъти седмично разговаряше с Хитлер. Хитлер му беше казал, че всичко това са само злословия, че той поискал мир през януари 1943, обаче онзи кучи син Чърчил му отказал. Хитлер също беше му казал, че Пол Нюмън е извънземен, роден в една пещера на Луната.

Лудите шапкари ходеха на сеанси толкова редовно (и толкова задължително), колкото наркоманите посещават пласьорите си. Те купуваха кристални кълба и амулети, които гарантирано им носеха късмет; организираха собствени малки общества и изследваха къщи с лоша слава, за да открият всички обичайни явления: телеплазма, чукане по масата, летящи маси и легла, студени петна и, разбира се, призраци. Отбелязваха всички такива явления — истински или въображаеми — с ентусиазма на страстни любители на птици.

Повечето от тях прекарваха времето си вълнуващо. Някои — не. Например онзи човек от Уолфбъроу. Той се обесил в покритата с мрачна слава къща на Текумзе, където някакъв фермер денем гощавал съселяните си, а нощем се гощавал с тях на тържествена маса в мазето. Масата била разположена на пода върху утъпкана пръст, в която намерили костите и разложените тела на най-малко дванайсет, а може би трийсет и пет млади мъже — всички разбойници. Човекът от Уолфбъроу бил оставил бележка до дъската „уиджа“: „Не мога да напусна къщата. Вратите са заключени. Чувам го как яде. Опитах памук. Не става.“

„И горкият заблуден глупак наистина е мислил, че наистина е така“ — беше си помислил Пап, след като чу тази история от човек, на когото вярваше.

После и човекът от Дънуич, щата Масачусетс, на когото Пап някога беше продал така наречената тръба за духове за деветдесет долара — човекът беше занесъл тръбата на гробището в Дънуич и трябва да е чул нещо извънредно неприятно, защото оттогава вече шест години беснееше в тапицирана стая в Архъм, напълно умопомрачен. Когато отишъл на гробищата, косата му била черна; когато писъците му разбудили няколко съседи, които живеели достатъчно близо до гробището, за да могат да го чуят, и те извикали полицията, тя била съвсем бяла като виещото му лице.

Освен това жената в Портланд, която загубила окото си, когато един сеанс с дъска „уиджа“ се превърнал в катаклизъм… мъжът в Кингстън, щата Роуд Айланд, който загубил три от пръстите на дясната си ръка, когато задната врата на една кола, в която двама тийнейджъри се самоубили, се затворила върху нея… старата дама, която била докарана в Масачузетската мемориална болница с откъснато почти цяло ухо, когато не по-малко старата й котка Клодет подивяла по време на сеанс…

Пап вярваше на някои от тези неща, не вярваше на други и по повечето нямаше мнение — не защото нямаше достатъчно силни доказателства, а защото не даваше пукната пара за призраци, сеанси, кристални кълба, тръби за духове, подивели котки или за славния Джон Завоевателя. Ако питаха Реджиналд Марион „Пап“ Мерил, Лудите шапкари можеха дружно да отлетят към майната си.

При условие, разбира се, че някой от тях си платеше билета в излишък, преди да вземе следващия рейс.

Пап наричаше тези ентусиасти „Лудите шапкари“ не заради интересите им към призраците — наричаше ги така, защото огромното им мнозинство — понякога се изкушаваше да каже всички — изглежда бяха богати, пенсионирани и просто молеха да бъдат оскубани. Ако имаш желание да прекараш петнайсет минути с тях в кимане и съгласяване, когато те те уверяват, че могат да различат фалшивия медиум от истинския още с влизането си в стаята, без дори да сядат зад масата за сеанси, или ако прекараш също толкова време в слушане на разбъркани гласове — например думи, записани на магнетофон, със съответното изражение на страхопочитание, то можеш да им продадеш четиридоларово преспапие за сто долара, като им кажеш, че веднъж един мъж видял в него образа на умрялата си майка. Усмихваш им се и те ти написват чек за двеста долара. Казваш им една насърчаваща дума и те ти написват чек за две хиляди долара. Ако направиш и двете едновременно, те просто ти поднасят чековата си книжка и те молят да попълниш сумата.

Това винаги беше толкова лесно, колкото да вземеш бонбона на бебе.

Досега.

Пап не пазеше картотека с надпис „ЛУДИ ШАПКАРИ“ в чекмеджето си, също както не пазеше картотека „КОЛЕКЦИОНЕРИ НА МОНЕТИ“ или „КОЛЕКЦИОНЕРИ НА МАРКИ“. Най-многото, което имаше, беше парцаливото тефтерче с телефонни номера, което пазеше в задния си джоб (който, също както и портмонето му беше приел леко извитата неблагородна форма на бута, до който се притискаше всеки ден). Пап пазеше картотеките си там, където човек с работа като неговата трябва винаги да ги пази — в главата си. Имаше осем завършени Луди шапкари, с които имаше работа от години — хора, които не се занимаваха с окултни науки само повърхностно, а се бяха потопили напълно в тях. Най-богатият беше един пенсиониран индустриалец на име Маккарти, който живееше на собствения си остров на около дванайсет мили от брега. Този човек презираше лодките и държеше на постоянна служба пилот, който го прекарваше със самолет до континента и обратно, когато имаше нужда.

Пап отиде при него на 28-и септември — в деня, след като получи апарата от Кевин (той не мислеше, не можеше да мисли за това като за грабеж — така или иначе момчето смяташе да разбие апарата на парчета). Отиде със старата си, но отлично поддържана кола до едно частно летище малко на север от Бутбей Харбър, после стисна зъби, присви очи и прегърна здраво стоманената касетка с полароида „Слънце 660“, докато самолетът „Бийчкрафт“ на Лудия шапкар се втурна по черната писта като палав кон и се издигна във въздуха тъкмо когато Пап беше сигурен, че ще паднат извън издигнатата над брега писта и ще станат на кайма на скалите под тях, и литна към есенните небеса. Беше правил два пъти това пътешествие и всеки път се беше заклевал, че никога вече няма да се качи на този проклет летящ ковчег.

Те подскачаха и пропадаха на по-малко от двеста метра над гладния Атлантик, а пилотът през целия път радостно говореше. Пап кимаше и казваше „ъхъ“, когато му се струваше, че му е мястото да го каже, въпреки че повече го интересуваше неговата неизбежна гибел, отколкото нещо от това, което казваше пилотът.

После островът се появи пред тях със своята ужасно, неприятно, самоубийствено къса писта за приземяване и с широката си къща от червени тухли и гладък камък и пилотът рязко се спусна надолу, а бедният, пълен с киселини стомах на Пап остана някъде във въздуха над тях, после се приземиха с удар и по някакъв чудотворен начин започнаха да рулират, докато спрат — все още живи и здрави, а Пап можеше спокойно отново да повярва, че Бог е само още една измишльотина на Лудите шапкари… поне докато станеше време да се връща в този проклет самолет за обратното пътуване.

— Забележителен ден за летене, нали, господин Мерил? — попита пилотът и разгъна стълбичката пред него.

— От най-хубавите — изръмжа той, после закрачи по пътеката към къщата, пред вратата на която пуйката от Деня на благодарността стоеше и се усмихваше в приятно предчувствие. Пап беше обещал да му покаже „най-страхотното нещо, което ми е попадало“, а Седрик Маккарти гореше от нетърпение да го види. Щеше да му хвърли един бърз поглед от уважение, помисли си Пап, и после ще се бръкне. Той се върна на сушата след четирийсет и пет минути — този път почти не забелязваше ударите, подскоците и главозамайващите спускания, когато „Бийчкрафт“-ът попадна в случайна въздушна яма. Сега той беше един наказан, мрачен човек.

Той беше насочил полароида към Лудия шапкар и му беше направил снимка. Докато я чакаха да се прояви, Лудият шапкар направи снимка на Пап… а когато светкавицата угасна, беше ли чул нещо? Беше ли чул дълбокото, грозно ръмжене на черното куче, или това беше само във въображението му? Най-вероятно във въображението. През живота си Пап беше правил великолепни сделки, а това не се прави без въображение.

И все пак…

Седрик Маккарти — типичен пенсиониран индустриалец и изключителен Луд шапкар, гледаше проявяването на снимките с някакво детско нетърпение, но когато най-сетне те станаха ясни, той погледна към Пап развеселено и дори леко презрително и Пап разбра с непогрешимата си интуиция, която беше развил в продължение на повече от петдесет години, че приказките и намеците, с които обясняваше, че има и друг клиент, който просто ще се продаде, за да получи възможност да купи този апарат — никой от тези обикновено убедителни похвати няма да свърши работа. Пред очите на Седрик Маккарти беше паднала голяма оранжева табела „НЕ РАБОТИ“.

Но защо?

Защо, дявол да го вземе?

На снимката, която беше направил Пап, блясъкът, който беше забелязал Кевин между бръчките на черната муцуна на кучето, очевидно беше станал на зъб — само че думата „зъб“ не изразяваше всичко. Това беше остър зъб на звяр. На тази, която беше направил Маккарти, се виждаше и началото на съседните зъби.

„Това проклето куче има уста като капан за мечки“ — помисли си Пап. Без да иска, в ума му изникна образът на ръката му в тази кучешка уста. Той видя не как кучето я хапе, а как я нарязва на парчета — така, както многото зъби на триона разрязват кората, листата и малките клони на дървото. — „Колко ли би продължило това?“ — почуди се той, погледна към подлите очи, които го гледаха втренчено зад издължената му муцуна, и разбра, че не би траяло дълго. Ами ако вместо това кучето го захапе за слабините? Тогава…

Но Маккарти беше казал нещо и чакаше отговор. Пап го погледна и тлеещата му надежда, че ще направи сделка, която още хранеше, угасна.

Изключителният Луд шапкар, който с удоволствие би прекарал следобеда с вас в опити да извика духа на вашия мил починал чичо Нед, го нямаше. На негово място беше другата страна на Маккарти: твърдоглавият реалист, който беше влизал в класацията на списанието „Форчън“ на най-богатите хора на Америка дванайсет години подред — не защото беше празноглавец, който е имал щастието да наследи едновременно много пари и честни, способни подчинени, а защото беше гений в областта на проектирането и разработките по аеродинамика. Не беше толкова богат, колкото Хауърд Хюз, но не беше и толкова побъркан, колкото беше станал накрая Хюз. Когато ставаше въпрос за психически явления, този човек беше Луд шапкар. Извън тази област обаче той беше акула, пред която такива като Пап Мерил изглеждаха като попови лъжички, плуващи в кална локва.

— Съжалявам — каза Пап. — Бях се разсеял за малко, господин Маккарти.

— Казах, че е интригуващо — каза Маккарти. — Особено леките намеци за движещото се време между снимките. Как става това? Апарат в апарата?

— Не разбирам какво искате да кажете.

— Не, не е апарат — повтори Маккарти, говореше на себе си. Вдигна апарата и го разклати близо до ухото си. — По-скоро е някакво устройство с барабан.

Пап се загледа в него без въобще да разбира за какво говори… освен че каквото и да беше, то се превеждаше като „НЕ РАБОТИ“. Такова проклето безбожно пътуване в малкия самолет (а скоро трябваше да го извърши отново), и то за нищо. Но защо? Защо! Беше толкова сигурен за този човек, който, ако му кажеш, че Бруклинският мост е спектрална илюзия от „отвъдния свят“, може и да ти повярва. Тогава защо!

— Прорези, разбира се! — каза Маккарти, зарадван като дете. — Прорези Вътре в корпуса има кръгов ремък на макари с няколко прореза. Всеки прорез съдържа проявена снимка на това куче. Това, че се променят, показва — той отново внимателно погледна снимките, — да, че това куче може да е филмирано, а полароидните снимки да са направени от отделните кадри. Когато се освободи затворът, снимката пада от прореза си и излиза навън. Батерията завърта ремъка толкова, че да го позиционира върху следващата снимка и — заповядайте!

Приятното му изражение изведнъж беше изчезнало и Пап видя човек, който изглеждаше така, сякаш беше постигнал славата и богатството си, като беше вървял върху смазаните, кървящи тела на конкурентите си… и се беше радвал на това.

— Джо ще ви откара обратно — каза той. Гласът му беше станал леден и безизразен. — Добър сте, господин Мерил (този човек, мрачно осъзна Пап, никога вече нямаше да го нарече Пап), трябва да призная. Но тук се разкрихте, макар че успяхте да ме заблудите. Колко смятахте да ми вземете? Всичко се оказа беше напразно, нали?

— Не съм смятал да ви взема и пукната стотинка — смело излъга Пап. — Никога не съм ви продал нито едно нещо, за което да не съм смятал, че е истинско, и това, което искам да кажа, е, че това се отнася и за този апарат.

— Повдига ми се от вас — каза Маккарти. — Не защото ви вярвах; аз съм вярвал и на други, които се оказваха мошеници и лъжци. Не защото сте ми взели парите — това не е най-важното. Повдига ми се от вас, защото от хора като вас научните изследвания на психическите явления са изостанали векове назад, стават само за посмешище — затворен свят на побъркани и глупаци. Единственото утешение е това, че рано или късно хора като вас винаги се разкриват. Ставате лакоми и се опитвате да направите някаква нелепост като това, Не искам да ви виждам, господин Мерил.

Пап беше захапал лулата си в уста, а в треперещата си ръка държеше запалка „Диамантен пламък“. Маккарти го посочи с пръст и заедно с ледените му очи този пръст изглеждаше като дуло на пистолет.

— И ако запалите това смърдящо нещо тук — каза той, — ще накарам Джо да ви го извади от устата и да изсипе жарта в панталоните ви отзад. Така че ако не искате да напуснете къщата ми с пламтящ задник, предлагам ви…

— Какво ви става, господин Маккарти? — изблея Пап. — Тези снимки не излязоха отвътре проявени! Вие ги видяхте как се проявяват със собствените си очи!

— Емулсия, която всеки хлапак ще измайстори с препарати за дванайсет долара — студено каза Маккарти. — Това не е катализаторен фиксаж, какъвто използват хората от „Полароид“, но е нещо подобно. Вие проявявате снимките — или ги създавате от филм, ако правите това — занасяте ги в стандартна тъмна стаичка и ги намазвате отгоре със сместа. Когато изсъхнат, вие ги зареждате. Плътно сиво с бяла рамка. После светлината разрушава домашно приготвената ви емулсия, предизвиква химическа промяна и се изпарява, а отдолу се показва снимка, която сте правили сам преди часове, дни или седмици. Джо!

Преди Пап да може да каже нещо друго, ръцете му бяха хванати и той не толкова премина, колкото беше избутан през обширната, облицована със стъкло всекидневна. И без това не би казал нищо. Още едно от нещата, които добрият бизнесмен трябва да знае, е да разбира кога е победен. Все пак му се искаше да извика през рамо: „Някаква изрусена тъпанарка с кристално кълбо, което е поръчала от списание «Съдба», пуска книга, лампа или нотен лист да лети по стаята и вие се насирате, а когато ви показвам апарат, който прави снимки от някакъв друг свят, вие ме изхвърляте! Вие сте луд като шапкар, така си е! Е, майната ви! Има и други риби в морето!“ Така и беше.

На пети октомври Пап влезе в отлично поддържаната си кола и отиде в Портланд на посещение при сестрите Пъс.

Сестрите Пъс бяха еднояйчни близначки, които живееха в Портланд. Те бяха на около осемдесет, но изглеждаха по-стари от Стоунхендж. Пушеха „Кемъл“ цигара от цигара и го бяха правили от седемнайсетгодишна възраст, както щастливо ви го казваха. Никога не бяха кашляли въпреки шестте кутии, които изпушваха общо всеки ден. Возеха ги — в редките случаи, в които напускаха големия си тухлен дворец в колониален стил — в „Линкълн Континентал“, модел 1958, който имаше мрачния блясък на катафалка. Превозното средство се управляваше от една негърка, която беше съвсем малко по-млада от самите сестри Пъс. Шофьорката най-вероятно беше няма, но може би беше нещо по-особено — едно от наистина мълчаливите човешки същества, които Господ някога е сътворил. Пап не знаеше и никога не беше питал. Той беше имал работа с двете стари дами почти от трийсет години, а негърката беше при тях през цялото това време — главно караше колата, понякога я миеше, понякога косеше моравата или подстригваше плета около къщата, понякога крачеше към пощенската кутия на ъгъла с писма от сестрите Пъс до Бог знае кого (той не знаеше дали негърката въобще беше влизала и дали я пускаха в къщата, но никога не я беше виждал там) и през цялото това време той никога не беше чувал това чудесно създание да проговори.

Дворецът в колониален стил беше в окръга Брам Хол на Портланд, което за Портланд беше това, което е кварталът Бийкън Хил за Бостън. За Бостън — този град на боба и треската — се казваше, че фамилията Кабът говори само с фамилията Лоуъл, а фамилията Лоуъл говори само с Бога, но сестрите Пъс и малкото останали техни връстници в Портланд спокойно можеха да твърдят и твърдяха, че фамилията Лоуъл само се е включила като частна линия години след като фамилията Диър и връстниците им от Портланд бяха установили първоначалната връзка.

И, разбира се, никой, който беше с всичкия си, не би ги нарекъл „сестрите Пъс“ в лицето им, както никой, който беше с всичкия си, не би си почесал носа с верижен трион. Те бяха „сестрите Пъс“ само когато не присъстваха (и когато човек беше наистина сигурен, че е в компания, в която няма някое дрънкало), а истинските им имена биха госпожица Елюсипъс Диър и госпожа Мелюсипъс Верил. Баща им в своята решимост да съчетае правоверното християнство с демонстрацията на своята ерудиция им беше дал две от трите имена на близнаците, които бяха станали светии… но които за нещастие бяха светии от мъжки пол.

Съпругът на Мелюсипъс беше умрял преди много години по-точно по време на битката при залива Лайте през 1944 година, но оттогава тя решително беше запазила името му, поради което ставаше невъзможно да ги наричат „госпожиците Диър“. Не — трябваше да се упражняваш да изговаряш тези проклети извъртени имена, докато излязат от устата ти гладки като лайно от задник, намазан с восък. Ако сбъркаш веднъж, те ти го натякват и можеш да изгубиш благоволението им за цели шест месеца или за година. Ако сбъркаш два пъти, не си прави труда да им се обаждаш отново. Никога.

Пап караше със стоманената касетка, в която беше фотоапаратът полароид, на седалката до него и безкрайно си повтаряше имената им с тих глас:

— Елюсипъс. Мелюсипъс. Елюсипъс и Мелюсипъс. Ъхъ. Всичко е наред.

Но, както се разбра, това беше единственото нещо, което беше наред. Те поискаха да имат полароида не повече, отколкото го искаше Маккарти… макар че Пап беше толкова стреснат от онази среща, че влезе напълно подготвен да вземе десет хиляди долара по-малко — или петдесет процента от първоначалната му лична оценка на това, колко може да се измъкне от апарата.

Старата негърка почистваше листата с гребло и под тях се откриваше морава, която, въпреки че беше октомври, беше все още зелена като сукното на билярдна маса. Пап й кимна. Тя го погледна, погледна през него, и продължи да изтребва листата. Пап натисна звънеца и той издрънча някъде в дълбочината на къщата. Дворец изглеждаше съвсем правилно употребена дума за жилището на сестрите Пъс. Въпреки че то далеч не беше толкова голямо, колкото някои от старите домове в района Брамхол, постоянният полумрак, който цареше вътре, го правеше да изглежда много по-голямо. Звукът от звънеца наистина сякаш доплува от дълбините на стаите и коридорите, а звукът на този звънец винаги извикваше в ума на Пап определен образ: каруца с трупове, която минава по улиците на Лондон през годината на чумата, а каруцарят непрестанно бие камбаната си и вика: „Изнасяйте мъртвите си! Изнасяйте мъртвите си! В името на Бога, изнасяйте мъртвите си!“

Сестрата Пъс, която отвори вратата след около трийсет секунди, изглеждаше не само мъртва, но и балсамирана — мумия, между чиито устни някой на шега беше мушнал тлееща угарка.

— Мерил — каза госпожата. Роклята й беше тъмносиня, косата й беше в същия цвят. Тя се опита да му каже нещо, както важна дама би казала на търговски пътник, който е сбъркал вратата, но Пап видя, че тя беше по свой начин не по-малко възбудена, отколкото беше бил и онзи кучи син Маккарти — с тази разлика, че сестрите Пъс бяха родени в Мейн, израсли в Мейн и щяха да умрат в Мейн, докато Маккарти беше паднал някъде от Средния запад, където изкуството и занаята на мълчанието явно не се смятаха за важна част от възпитанието на детето.

Някъде иззад края на гостната от коридора прелетя сянка — едва се виждаше зад костеливото рамо на сестрата, която беше отворила вратата. Другата. О, те бяха нетърпеливи, наистина. Пап се зачуди дали все пак не може да изцеди от тях дванайсет хилядарки. Може би дори четиринайсет.

Пап знаеше, че би могъл да каже: „Дали имам честта да говоря с госпожица Диър, или с госпожа Верил?“ — и това щеше да бъде напълно и в реда на нещата, и учтиво, но той и по-рано беше имал работа с тези две ексцентрични стари кикимори и знаеше, че сестрата Пъс, която беше отворила вратата, не би повдигнала и вежда, нито би помръднала с ноздра, а просто би му казала коя е, но от това все пак би загубил минимум хиляда долара. Двете изпитваха голяма гордост от мъжките си имена и бяха склонни да се държат много по-любезно с човек, който е направил опит и не е познал, отколкото с човек, който е постъпил като страхливец.

И така, като бързо изрече наум молитва езикът му да не го провали сега, когато е настъпил моментът, той даде всичко, на което беше способен, и с удоволствие чу, че имената излязоха изпод езика му гладко като зехтин:

— Елюсипъс или Мелюсипъс? — попита той, а лицето му показваше, че не се притеснява от произнасянето на имената повече, отколкото ако те бяха Джоан или Кейт.

— Мелюсипъс, господин Мерил — каза тя и, добре, сега той беше господин Мерил и беше сигурен, че всичко ще мине толкова гладко, че повече едва ли би могло да се желае, но грешеше толкова, колкото би могло да се сгреши. — Ще влезете ли?

— Много благодаря — каза Пап и влезе в мрачните дълбини на двореца Диър.

— О, Боже — беше казала Елюсипъс Диър, когато полароидната снимка започна да се проявява.

— Колко жестоко изглежда! — каза Мелюсипъс Верил и гласът й беше пълен е истинско отвращение и страх.

Кучето наистина ставаше по-грозно — Пап трябваше да признае това — и имаше и още нещо, което го тревожеше още повече: подреждането на снимките във времето, изглежда, се ускоряваше.

Той беше сложил сестрите Пъс на канапето им в стил „Кралица, Ан“, за да направи демонстрационната снимка. Фотоапаратът светна с ярката бяла светлина на светкавицата си и това само за миг превърна стаята от зона на чистилището между земята на живите и тази на мъртвите, където съществуваха тези две антики, в нещо плоско и безвкусно като полицейска снимка на музей, в който е било извършено престъпление.

Само че снимката, която се появи, не изобразяваше сестрите Пъс, седнали една до друга на канапето в хола като две еднакви подпори за книги. Снимката изобразяваше черното куче — сега обърнато точно срещу фотоапарата и срещу този фотограф, който беше достатъчно луд, за да стои там и да продължава да му прави снимки. Сега всичките му зъби се виждаха в лудо, убийствено ръмжене, а главата се беше наклонила леко, по животински наляво. Тази глава, помисли си Пол, щеше да продължи да се накланя и тогава, когато то се хвърлеше към жертвата си, щеше да изпълнява две цели: да скрие уязвимата зона на врата му от възможно нападение и да постави главата в позиция, в която, след като зъбите здраво са захапали плътта, тя би могла да се изправи нагоре, отхапвайки голямо парче жива тъкан от мишената си.

— Толкова е ужасно — каза Елюсипъс и сложи мумифицирана ръка върху набръчканата плът на шията си.

— Толкова кошмарно — почти изстена Мелюсипъс и запали нова „Кемъл“ от угарката на старата, а ръката й трепереше толкова силно, че тя за малко не одраска напуканото и набраздено ъгълче на устата си.

— Това е абсолютно не-об-яс-ни-мо! — каза триумфално Пап, като си мислеше: „Бих искал да сте тук, господин Маккарти, доволен задник такъв. Ето тук две дами, които неведнъж са обиколили земята, но не мислят, че този проклет апарат е само някакъв карнавален фокус!“

— Дали показва нещо, което се е случило? — прошепна Мелюсипъс.

— Или нещо, което ще се случи? — добави Елюсипъс с не по-малко благоговеен шепот.

— Не знам — каза Пап. — Всичко, което знам, е, че през живота си съм виждал много чудновати неща, но никога не съм видял нещо по-чудновато от тези снимки.

— Не съм изненадана! — това беше Елюсипъс.

— Нито пък аз! — а това Мелюсипъс.

Пап възнамеряваше да започне разговор за цената — деликатен въпрос, независимо с кого си имаш работа, но най-деликатен от всичко, когато си имаш работа със сестрите Пъс — когато ставаше дума за пазарлък, те се държаха деликатно като две девици — каквато, доколкото знаеше Пап, беше поне едната от тях. Тъкмо решаваше да подходи с нещо от вида на: „Отначало никога не ми беше минавало през ума да продам нещо като това, но…“ (този подход беше по-стар и от сестрите Пъс — макар и не много, както можеш да разбереш, ако ги разгледаш по-отблизо — но когато си имаш работа с Луди шапкари, това ни най-малко няма значение; всъщност те обичаха да им казват това точно така, както малките деца обичат да им разказват многократно едни и същи приказки), когато Елюсипъс го повали на земята с думите:

— Не знам какво смята сестра ми, господин Мерил, но аз не бих се чувствала спокойно да обсъждам каквото и да било, предложено от вас — тук последва лека, болезнена пауза, — докато не занесете този ужасен… този фотоапарат или каквото и да е това ужасно нещо… обратно в колата си.

— Аз няма какво да добавя — каза Мелюсипъс, смачквайки полуизпушената си „Кемъл“ в пепелник с форма на риба, който правеше всичко само дето не можеше да изплюва угарките от цигари „Кемъл“.

— Призрачните фотографии — каза Елюсипъс — са нещо друго. Те имат известно…

— Достойнство — предложи Мелюсипъс.

— Да! Достойнство! А това куче… — старицата направо потрепери. — То изглежда като че ли е готово направо да изскочи от снимката и да ухапе някой от нас.

— Всички нас! — уточни Мелюсипъс.

Преди последната размяна на думи Пап беше убеден — може би защото му се налагаше да бъде, — че сестрите просто започват пазарлък и при това в един забележителен стил. Но тонът на гласовете им, а също така и лицата и фигурите им (ако можеше да се каже, че те имат такива неща като фигури) бяха такива, че просто не можеше да не им вярва. У тях нямаше съмнение, че „Слънце“-то показва някакъв вид паранормално поведение… прекалено паранормално, за да им хареса. Те не се пазаряха, не се преструваха, не му правеха номера, за да намалят цената. Когато те казаха, че не искат никаква част от апарата и от странното нещо, което той прави, искаха да кажат точно това; пък и не биха били така неучтиви с него (а в техните представи би изглеждало точно така) да предположат или дори да си въобразят, че целта на идването му е била да го продаде.

Пап огледа гостната. Тя беше като стаята на старата дама от един филм на ужасите, който някога беше гледал на своя видеомагнетофон — някакъв боклук, наречен „Изгорените жертви“, в който един голям стар здравеняк се опитваше да удави сина си в басейна, но никой дори не си съблече дрехите, за да го спаси. Стаята на онази стара дама беше пълна, препълнена, буквално натъпкана със стари и нови фотографии. Те бяха върху масите и върху камината във всякакви рамки; покриваха толкова голяма част от стените, че не можеше да се каже какви бяха шарките на тапетите.

Салонът на сестрите Пъс не изглеждаше чак толкова зле, но все пак имаше много фотографии — може би не по-малко от сто и петдесет, което изглеждаше три пъти повече, отколкото трябва в толкова малка и мрачна стая. Пап беше идвал тук достатъчно пъти, за да забележи повечето от тях, макар и бегло, а някои от тях познаваше и по-добре, защото именно той ги беше продал на Елюсипъс и Мелюсипъс.

Сестрите имаха много повече „призрачни фотографии“, както ги беше нарекла Елюсипъс Диър — може би общо хиляда, но явно дори и те бяха разбрали, че стая с размерите на тяхната гостна е ограничена както по отношение на изложбена площ, така и по отношение на вкус. Останалите призрачни фотографии бяха пръснати по останалите четиринайсет стаи. Пап ги беше виждал всичките. Той беше един от малкото щастливци, на които беше разрешено това, което сестрите Пъс с проста величественост наричаха „обиколката“. Но тук, в гостната, те пазеха ценните „призрачни фотографии“, а най-ценната от ценните привличаше погледа с простия факт, че стоеше в горда самота върху капака на затвореното пиано „Стейнуей“ до полукръглите прозорци. На нея един труп се издигаше от ковчега си пред очите на петдесет или шейсет ужасени опечалени. Беше фалшификация, разбира се. И дете на десет — по дяволите, дете на осем години — би разбрало, че е фалшификация. В сравнение с нея фотографиите на танцуващите елфи, която беше подлудила бедния Конан Дойл в края на живота му, изглеждаше съвършена. Всъщност като огледа стаята, Пап видя само две фотографии, които не са очевидни фалшификации. При тях беше необходимо по-близко изучаване, за да се разбере как бяха постигнати триковете. И все пак тези две древни кокошки, които през целия си живот бяха събирали „призрачни фотографии“ и се смятаха за големи експерти в тази област, се държаха като две момиченца от филм на ужасите, когато им беше показал не просто паранормална снимка, а истински дяволски паранормален фотоапарат, който не правеше своя трик само веднъж, след което да свърши — като онзи, който беше направил снимката на дамата призрак, която гледаше как ловците на лисици се връщат у дома, а такъв, който я правеше отново, и отново, и отново, И колко ли бяха изхарчили за такива неща, които не бяха нищо друго освен боклук! Хиляди? Десетки хиляди? Стотици…

— … да ни покажете? — питаше го Мелюсипъс.

Пап Мерил с усилие изкриви устните си в нещо, което явно беше прилично подобие на усмивката на доморасъл философ, защото те не показаха никаква изненада или недоверие.

— Извинете ме, мила госпожо — каза Пап. — Умът ми витаеше някъде за няколко минути. Мисля, че това се случва на всички с времето.

— Ние сме на осемдесет и три и нашите умове са ясни като стъкло на прозорец — каза Елюсипъс с явно неодобрение.

— Току-що измито стъкло на прозорец — добави Мелюсипъс. — Аз питах дали нямате някакви нови фотографии, които да ни покажете… след като махнете това отвратително нещо, разбира се.

— Минаха векове, откакто не сме виждали, наистина добри — каза Елюсипъс и запали нова „Кемъл“.

— Миналия месец бяхме на Конгреса на медиумите и гадателите от Нова Англия в Провиданс и докато лекциите бяха много задълбочени…

— … и въодушевяващи…

— …толкова много от фотографиите бяха откровени фалшификации! Дори дете на десет…

— … или седем…

— … може да го разбере. Така че… — Мелюсипъс направи пауза. Лицето й изразяваше объркване, което сякаш й причиняваше болка (мускулите на лицето й отдавна не можеха да изразяват леко задоволство или ведро разбиране) — Аз съм озадачена. Господин Мерил, трябва да призная, че съм малко озадачена.

— Тъкмо щях да кажа същото — каза Елюсипъс.

— Защо донесохте това ужасно нещо? — попитаха Мелюсипъс и Елюсипъс в отлична хармония, която се нарушаваше само от никотиновото стържене на гласовете им.

Желанието, което Пап изпита да каже: „Защото не знаех какви посрани кикимори сте вие двете“, беше толкова силно, че в продължение на една секунда, изпълнена с ужас, той вярваше, че беше го казал и се сви в очакване в затвореното пространство на гостната да се издигне двоен писък на ярост — два писъка, които биха прозвучали като скърцане на ръждясали верижни триони, захапали твърди чамови чепове и биха продължили да се издигат, докато стъклата на всяка фалшива снимка в стаята се пръснат от вибрациите.

Мисълта, че е изговорил такава ужасна мисъл на глас, трая само част от секундата, но когато той отново я преживяваше в следващите будни нощи, докато часовниците тихо цъкаха долу (и докато полароидът на Кевин Деливън безсънно се беше свил в заключеното чекмедже на работната маса), тя му се струваше много по-дълга. В тези безсънни часове той понякога се хващаше, че има желание да го беше казал, но се чудеше дали не губи разсъдъка си.

Това, което наистина направи, беше да реагира бързо и с непогрешим инстинкт за самосъхранение, което беше почти благородно. Да избухне пред сестрите Пъс би му донесло огромно удовлетворение, но за съжаление това би било краткотрайно удовлетворение. Ако ги беше поласкал — което те всъщност очакваха, защото цял живот бяха обливани с мазни ласкателства (въпреки че това не беше допринесло абсолютно никак за вида на кожата им), — той може би щеше да може да им продаде глупашки „призрачни фотографии“ за още три или четири хиляди долара, стига да не ги умореше ракът на белите дробове, който задължително трябваше да хване поне едната от тях поне преди една дузина години.

А освен това в живота на Пап имаше и други Луди шапкари, макар и не толкова много, колкото той беше мислил през деня, в който беше решил да посети господин Маккарти. Една малка проверка беше установила, че двама от тях бяха умрели, а един се учеше да плете кошници в разкошно уединение в Северна Калифорния, за да ги доставя на невероятно богатите, които също бяха се побъркали безнадеждно.

— Всъщност — каза той — аз донесох апарата, за да можете вие, уважаеми дами, да го видите. Това, което искам да кажа — побърза да продължи той, след като забеляза вцепенените им от страх изражения, — е, че знам какъв голям опит имате вие в тази област.

Вцепенението се превърна в удовлетворение — сестрите си размениха спокойни, самодоволни погледи и Пап откри, че желае да може да натопи няколко от проклетите им пакети „Кемъл“ в бензин, да ги натика в тесните им старомомински задници и да поднесе клечка кибрит. О, как щяха да запушат тогава. Биха пушили точно като задръстени комини, искаше да каже.

— Мислех си, че може да ми дадете някакъв съвет какво да правя с апарата, искам да кажа — завърши той.

— Унищожете го — каза незабавно Елюсипъс.

— Аз бих използвала динамит — каза Мелюсипъс.

— Първо киселина, после динамит — каза Елюсипъс.

— Точно така — завърши Мелюсипъс. — То е опасно. Не е необходимо да видиш онова дяволско куче, за да го разбереш. — Тя все пак погледна и двете погледнаха и по лицата им преминаха еднакви изражения на отвращение и страх.

— Можеш да почувстваш как злооото излиза от него — каза Елюсипъс с толкова злокобен глас, че би трябвало да изглежда смешно като гимназистка, която играе ролята на вещица в „Макбет“ — но някак си не беше. — Унищожете го, господин Мерил. Преди да се е случило нещо ужасно. Преди — може би ще забележите, че казвам само може би — то да е унищожило вас.

— Хайде, хайде — каза Пап и с раздразнение откри, че също без да иска изпитва известно безпокойство, — това заключение е малко прекалено. Това е само фотоапарат, искам да кажа.

Елюсипъс каза тихо:

— И планшетът, който извади окото на бедната Колет Симоно преди няколко години — и той беше само парче фибростъкло.

— Поне докато онези глупави, глупави, глупави хора сложиха пръсти върху него и го разбудиха — каза още по-тихо Мелюсипъс.

Като че ли нямаше какво повече да се каже. Пап взе фотоапарата — внимателно го хвана за ремъка, без да докосва самия апарат, макар че си казваше, че го прави само заради двете стари кокошки — и стана.

— Е, вие сте експертите — каза той. Двете старици се спогледаха и се надуха.

Да — отстъпление. Отстъпление беше отговорът… поне засега. Но той още не беше се предал. Щеше да изгрее слънце и на неговата улица.

— Не искам да ви отнемам повече от времето, а и в никакъв случай не искам да ви причинявам неудобство.

— О, няма никакво неудобство! — каза Елюсипъс и също стана.

— Напоследък имаме гости толкова рядко! — каза Мелюсипъс и също стана.

— Сложете го в колата си, господин Мерил — каза Елюсипъс, — и после…

— … елате да пием чай.

— Хубав чай!

И макар че Пап не искаше нищо друго на света освен да излезе оттук (и да им каже точно, че: „Благодаря, но не, благодаря. Искам да се разкарам оттук.“), той направи почтителен полупоклон и се извини по същия начин.

— За мен ще бъде удоволствие — каза той, — но се боя, че имам друга среща. Не идвам в града толкова често, колкото бих желал. — „Ако си тръгнал да лъжеш, трябва да изречеш цял куп лъжи“ — често беше казвал собственият баща на Пап и това беше съвет, който той беше запомнил. Погледна часовника си.

— Вече се задържах доста. Момичета, боя се, че заради вас закъснях, но предполагам, че не съм първият мъж, на когото се случва това.

Те се изкискаха и наистина се изчервиха еднакво — с цвета на много стари рози.

— О, господин Мерил! — изчурулика Елюсипъс.

— Поканете ме следващия път — каза той и се усмихна така, че чак го заболяха бузите. — Поканете ме следващия път, за Бога! Просто само ме поканете и гледайте дали няма да кажа „да“ по-бързо, отколкото препуска кон!

Той излезе и след като едната от тях бързо затвори вратата след него (може би си мислят, че проклетите им фалшиви призрачни фотографии ще избелеят от слънцето, горчиво си каза Пап), се обърна и щракна с полароида към старата негърка, която все още изтребваше листа. Направи го импулсивно — както човек с жестока жилка в характера импулсивно може да свие от селския път, за да прегази скунк или енот.

Горната устна на негърката се надигна с ръмжене и Пап с изненада видя, че тя всъщност размахва срещу него два пръста — знак на дяволското око.

Влезе в колата си и бързо потегли на заден ход през двора.

Вече беше наполовина на улицата и се обърна, за да погледне дали не идва друга кола, когато погледът му попадна върху полароидната снимка, която току-що беше направил. Тя още не беше проявена напълно — изглеждаше белезникава и размазана като всички полароидни снимки, които още не са се проявили.

И все пак беше излязла дотолкова, че само от бързия поглед към нея дъхът на Пап, започнал да изпълва дробовете му, изведнъж престана като бриз, който неочаквано, за миг, спира съвсем. И самото му сърце сякаш щеше да спре на средата на удара.

Това, което си беше представял Кевин, сега се случваше. Кучето беше завършило завъртането си и беше започнало неумолимото си, неизбежно, неотклонно приближаване към фотоапарата и към този, който го държеше… а този път го беше държал той, нали? Той, Реджиналд „Пап“ Мерил, го беше вдигнал и беше щракнал към старата негърка в поривисто движение, както дете, което са напляскали, пръска някое гърне от кол на оградата със сачмалийката си, защото не може да застреля баща си, въпреки че в този момент на унижение и горящ задник точно след боя би било повече от щастливо да го направи.

Кучето идваше. Кевин беше разбрал какво ще се случи и Пап също трябваше да го разбере, ако беше имал случай да помисли малко, което не беше направил — въпреки че от този момент нататък едва ли щеше да мисли за нещо друго, когато мислеше за апарата и щеше да открие, че тези мисли запълват все повече и повече от времето му — както, докато е буден, така й докато спи.

„То идва“ — помисли си Пап със същия вледеняващ ужас, който един мъж може да почувства, когато стои в тъмнината и някакво Нещо, някакво неизразимо и немислимо Нещо се приближава към него с острите си като бръснач нокти и зъби. „О, Боже, то идва, онова куче идва.“

Но то не само идваше — то и се променяше.

Беше невъзможно да се каже по какъв начин. Очите го боляха — раздвоени между това, което трябваше да виждат, и това, което наистина виждаха, и в края на краищата единственото, за което можа да се сети, беше, че някой сякаш е сменил обектива на апарата — от нормален на широкоъгълен, така че челото на кучето със снопчетата рошава козина по някакъв начин едновременно се увеличаваше и намаляваше, а убийствените му очи се бяха оцветили с мръсни едва забележими червени оттенъци като червените искри, които светкавицата на полароида понякога поставя в очите на хората на снимките.

Тялото на кучето изглеждаше удължено, но не изтънено — ако се беше изменило, беше станало по-дебело — не по-тлъсто, а по-мускулесто.

И зъбите му бяха по-големи. По-дълги. По-остри.

Пап изведнъж осъзна, че си спомня санбернара на Джо Камбър — Куджо — този, който беше убил Джо, онзи стар пияница Гари Първиър и Големия Джордж Банерман. Кучето беше побесняло. Беше държало една жена и едно младо момче в повредената им кола до къщата на Камбър и след два или три дни момчето беше умряло. И сега Пап се чудеше дали в капана на димящата фурна на колата си през тези дълги дни и нощи те бяха виждали това — това или нещо подобно на това — мътните червени очи, дългите остри зъби…

Прозвуча нетърпелив клаксон.

Пап изкрещя, сърцето му не само отново се разтупка, а загърмя — като мотор на състезателна кола от „Формула 1“.

Един пикап заобиколи колата му, която все още беше наполовина в двора и наполовина на тясната квартална уличка. Шофьорът на пикапа промуши юмрук през отворения си прозорец и средният му пръст щръкна.

— Върви на майната си, копеле! — изкрещя Пап. Измина на заден ход останалата част до улицата, но на такива тласъци, че се удари в бордюра на отсрещната страна. Завъртя отчаяно кормилото (междувременно, без да иска, натисна клаксона) и потегли. Но след като измина три квартала в посока юг, трябваше да спре и просто да остане зад кормилото в продължение на десет минути, докато треперенето му отмине достатъчно, за да може да кара. Толкова за сестрите Пъс.

През следващите пет дни Пап прелисти останалите имена от списъка в главата си. Цената, която щеше да поиска и която беше започнала от двайсет хиляди долара при Маккарти и беше слязла до десет хиляди при сестрите Пъс (макар че и в двата случая не беше стигнал дотам, че да назовава цена), слизаше постоянно, докато запасът се изчерпваше. Най-накрая стигна до Емъри Чафи и възможността да реализира най-много две хиляди и петстотин.

Чафи представляваше удивителен парадокс — в целия опит на Пап с Лудите шапкари опит, който беше дълъг и изключително разнообразен — Емъри Чафи беше единственият от вярващите в „другия свят“, който нямаше абсолютно никакво въображение. Изненадващо беше, че с такива способности той въобще беше допуснал мисълта за „другия свят“, удивително, че вярваше в него, а това, че плащаше добри пари, за да колекционира предмети, свързани с него, беше нещо, което Пап намираше за абсолютно поразително. Но това беше така и Пап щеше да постави Чафи на много по-високо място в списъка си, ако не беше дразнещият факт, че Чафи без съмнение беше последният от онези, за които Пап мислеше като за богати Луди шапкари. Той се справяше с живота, но не успяваше да задържи последните останки от това, което някога беше било голямо семейно богатство. А оттук — ново голямо намаление в началната цена на полароида на Кевин.

„Но — помисли си той, докато колата му навлизаше в обраслия двор на това, което през двайсетте години беше една от най-хубавите летни къщи на Себаго Лейк и което сега беше само на едно или две крачки от вероятността да стане една от най-разнебитените къщи за целогодишно живеене (къщата на Чафи в квартала Брамхол в Портланд беше продадена за неплатени данъци преди петнайсет години) — ако някой въобще купи тоя скапан апарат, смятам, че това ще е Емъри.“

Единственото, което наистина го беше притеснило — и го притесняваше все повече и повече, докато той безполезно се движеше по списъка — беше демонстрацията. Той можеше да описва какво прави апаратът до посиняване, но дори и стар глупак като Емъри Чафи не би дал добри пари само въз основа на описание.

Понякога Пап си мислеше, че е било глупаво да кара Кевин да щрака всичките тези снимки, за да може да се направи видеолентата. Но когато се замисляше по-добре, не беше сигурен, че това имаше някакво значение. Оттатък, в онзи свят, времето течеше (защото, подобно на Кевин, и той беше стигнал до мисълта, че заснетото е действителен свят) и то течеше много по-бавно, отколкото в този свят… но дали се ускоряваше, когато кучето се доближаваше до апарата? Пап мислеше, че е така. Движението на кучето покрай оградата отначало едвам се виждаше; сега само слепец би могъл да не забележи, че с всяко щракване на затвора кучето е все по-близко. Разликата в разстоянията се виждаше дори и ако направиш две снимки веднага една след друга. Беше така сякаш времето оттатък се опитва да… е, опитва се някак да се закачи и да се синхронизира с времето тук.

Дори и ако това беше всичко, щеше да бъде достатъчно зле. Но това не беше всичко.

Това не беше куче, дяволите да го вземат.

Пап не знаеше какво е това, но знаеше също толкова добре, колкото знаеше, че майка му е погребана в гробището „Хоумланд“, че това не е куче.

Помисли си, че това е било куче, когато се е промъкнало покрай коловете на оградата, която вече беше останала на три метра зад него; то беше приличало на куче, макар и на изключително гадно куче, след като беше обърнало главата си достатъчно, за да може добре да се разгледа физиономията му.

Но сега то не му приличаше на нито едно същество, което някога е съществувало на Божията земя, а вероятно и в ада на Луцифер. А още повече го безпокоеше следното: малкото хора, на които беше демонстрирал фотографиите, като че ли не виждаха това. Те неизбежно се отвращаваха, неизбежно казваха, че кучето е най-грозният, гадният помияр от сметището, който някога са виждали, но това беше всичко. Никой от тях не беше сметнал, че при приближаването си към фотографа кучето в „Слънце“-то на Кевин се превръща в някакво чудовище. При приближаването си към обектива, който представляваше някакъв портал между онзи свят и този.

Пап отново си помисли (както беше помислил и Кевин): „Но то никога няма да премине. Никога. Ако ще се случва нещо, аз ще ви кажа какво ще стане, защото това нещо е животно — може би грозно, дори страшно, като ония неща, които малките деца си представят скрити в гардеробите, след като мамчетата им загасят лампата, но все пак си е животно и ако нещо се случи, то ще е следното: ще има една последна снимка, в която всичко ще се вижда в мъгла, защото това дяволско куче ще е скочило, нали си личи, че то смята да го направи, и след това фотоапаратът или вече няма да работи, а дори и да работи, снимките, които ще прави, ще са изцяло черни, защото не можеш да правиш снимки с апарат, на който обективът е избит или счупен на две, и ако този, на когото е онази сянка, изпусне апарата, когато дяволското куче го събори заедно с него, а си мисля, че ще го изпусне, то той ще падне на тротоара и вероятно ще се счупи. Това проклето нещо все пак е изцяло от пластмаса, а пластмасата и бетонът съвсем не се понасят.“

Но Емъри Чафи вече беше излязъл на дъсчената си веранда. Боята по дъските се ронеше, а самите дъски бяха разкривени и бодливи, а завесите бяха придобили ръждивия цвят на изсъхнала кръв и по тях се виждаха дупки. Емъри Чафи носеше блейзър, който някога беше бил ясносин, но вече беше почистван толкова пъти, че сега беше е невзрачно сивия цвят на униформата на служител от асансьор. Емъри Чафи с високото чело, което се дръпваше все по-назад, докато накрая изчезваше под малкото останала му коса, а той се хилеше с добродушната си усмивка, която откриваше гигантски заешки зъби и го правеше да изглежда така, както Пап си представяше Зайчето Бъни, ако Бъни беше претърпял някаква съкрушителна задръжка в умственото си развитие.

Пап хвана ремъка на апарата — Боже, колко беше намразил това нещо! — излезе от колата си и с усилие отвърна на поздрава и усмивката на Чафи.

Все пак работата си е работа.

— Грозно кученце, а, какво ще кажеш?

Чафи изучаваше полароидната снимка, която почти се беше проявила. Пап беше обяснил какво прави апаратът и беше окуражен от откровения интерес и любопитство на Чафи. После му беше дал „Слънце“-то, за да направи снимка на каквото иска.

Емъри Чафи с отблъскващата едрозъба усмивка завъртя полароида към Пап.

— Само не на мен — набързо каза Пап. — По-добре да насочите ловджийска пушка към мен, отколкото този апарат.

— Когато продаваш нещо, ти наистина го продаваш — каза одобрително Чафи, но все пак се подчини и завъртя „Слънце 660“ към широкия прозорец, който гледаше към езерото — великолепна гледка, която беше останала толкова богата, колкото семейство Чафи беше било през годините след Първата световна война — златни години, които по някакъв начин бяха започнали да се превръщат в месингови след 1970.

Натисна копчето.

Камерата издаде виещ звук.

Пап потрепери. Осъзна, че сега потреперва всеки път, когато чува този звук — този мляскащ лек вой. Беше се опитал да потисне потреперването, но за свое неудоволствие беше открил, че не може.

— О, да, проклето грозно същество! — повтори Чафи, след като разгледа проявената снимка, и Пап с горчиво удовлетворение видя, че отблъскващата едрозъба усмивка най-сетне е изчезнала. Апаратът беше успял да направи поне това.

И все пак не по-малко ясно му беше, че този човек не вижда това, което вижда той, Пап. Пап беше отчасти подготвен за тази възможност — той все пак беше дълбоко обезпокоен зад безстрастната си маска на янки. Вярваше, че ако имаше силата (защото, изглежда, това беше сила) да вижда това, което вижда Пап, този глупак щеше да се втурне на пълна скорост към най-близката врата.

Кучето — е, не беше куче, но трябваше да го наречеш някак — все още не беше започнало скока си към фотографа, но се приготвяше — задните му крака едновременно се присвиваха и снижаваха върху напукания неизвестен тротоар и това по някакъв начин напомняше на Пап за форсирания автомобил на някой хлапак — тръпнещ, едва задържан от амбреажа в последните секунди на червената светлина, със стрелка на оборотите вече изправена до показание 60х10, с ревящ през хромовите тръби мотор, с дебели грайферни гуми, готови да изпушат в гореща целувка върху асфалта.

Муцуната на кучето вече въобще не можеше да бъде различена. Беше усукана и изкривена като лице на уродлив клоун, което имаше само едно тъмно и злобно око — нито кръгло, нито овално, а някак сълзливо — като жълтък на яйце, промушен със зъбите на вилица. Носът му беше черен клюн с дълбоки пламтящи дупки, пробити от двете страни. А от тези дупки май излизаше дим като пара от гърлото на вулкан! Може би — или може би последното беше само въображение.

„Няма значение — помисли си Пап. — Просто продължи да натискаш копчето или да позволяваш на хората да си играят с него и ще разбереш, нали така?“

Но той не искаше да разбере. Погледна към черното, убиващо нещо, по чиято матова козина бяха полепнали поне две дузини бодили, нещото, което вече нямаше точно козина, а нещо като живи игли и опашка, подобна на средновековно оръжие. Разгледа сянката, която беше разгадало онова проклето сополиво хлапе, и видя, че тя се беше променила. Един от краката на сянката се беше помръднал на една крачка назад — много дълга крачка, дори и като се има предвид ефектът от залязващото или изгряващо слънце (но то залязваше — Пап някак си вече беше съвсем сигурен, че залязва, че в онзи свят отвъд настъпваше нощ, а не ден).

Фотографът оттатък, в онзи свят, най-сетне беше открил, че този обект не смята да стои неподвижен, докато снимат портрета му — че това не е влизало в плана му. То имаше намерение да яде, а не да седи. Това беше планът му.

Да яде и може би по някакъв начин, който той не разбираше, да избяга.

„Разбери! — помисли си той иронично. — Давай! Просто продължавай да правиш снимки! Ще разбереш! Ще разбереш много неща!“

— А вас, сър — казваше Емъри Чафи, защото той беше спрял само за миг, съществата с бедно въображение рядко биват спирани за дълго време от такова обикновено нещо като разсъжденията, — си ви бива като търговец!

Споменът за Маккарти все още беше много близо до повърхността на мозъка на Пап и все още го наскърбяваше.

— Ако мислите, че е фалшификат… — започна той.

— Фалшификат? Съвсем не! Съвсем… не! — едрозъбата усмивка на Чафи се разтегна в отвратителното си великолепие. Той разпери ръце в жест, който казваше „вие се шегувате“. — Но се боя, нали разбирате, че не можем да направим сделка за тази вещ, господин Мерил. Казвам го със съжаление, но…

— Защо? — озъби се Пап. — Щом мислите, че това проклето нещо е фалшификат, защо, по дяволите, не го искате? — и със слисване чу, че гласът му се издига до някакъв жална, упорита ярост. Това никога не се беше случвало — никога в световната история — Пап беше сигурен, че и никога нямаше да се случи. И все пак изглеждаше, че той не може да се освободи от това проклето нещо.

— Но… — Чафи изглеждаше озадачен, сякаш не беше сигурен как трябва да го каже, защото, каквото и да имаше да каже, му изглеждаше съвсем очевидно. В този момент той приличаше на приятен, но немного способен начален учител, който се опитва да научи дете със забавено развитие как да връзва обувките си. — Но апаратът не прави нищо, нали?

— Не прави нищо? — почти изкрещя Пап. Не можеше да повярва, че е загубил самообладание до такава степен, и все повече го губеше. Какво ставаше с него? Или по-точно какво този копелдашки апарат правеше с него? — Не правел нищо? Какво? Да не сте сляп? Прави снимки от друг свят Прави снимки, които се движат във времето, независимо от това, къде ги снемеш в този свят! И това… това нещо… това чудовище…

О, Боже. Най-сетне беше го направил. Най-сетне беше отишъл твърде далеч. Можеше да види това по начина, по който Чафи го гледаше.

— Но това е само куче, нали? — каза Чафи с нисък, успокояващ глас. Глас от онези, с които се опитваш да утешиш някой луд, докато сестрите тичат към шкафа, където пазят спринцовките и приспивателните.

— Ъхъ — каза Пап бавно и уморено. — Всичко на всичко куче. Но си казахте „какво проклето грозно същество“.

— Точно така, точно така — съгласи се Чафи прекалено бързо. Пап помисли, че ако усмивката на този идиот стане мъничко по-широка, главата му ще се сцепи на две и горната половина ще се търколи в скута му. — Но… нали разбирате, господин Мерил… какъв проблем е това за колекционера. За сериозния колекционер.

— Не, май не разбирам — каза Пап, но вече бе прехвърлил целия списък на Лудите шапкари — списък, който отначало изглеждаше толкова обещаващ, и май започваше да разбира. Всъщност започваше да вижда цялото множество от проблеми, които полароидното „Слънце“ представляваше за сериозния колекционер. А колкото до Емъри Чафи… един Бог знае какво точно си мислеше Емъри.

— Съвсем сигурно съществуват неща като призрачните фотографии — каза Чафи със спокоен, педантичен глас, от който на Пап му се прииска да го удуши. — Но това не са призрачни фотографии. Те…

— Но сигурно не са и нормални фотографии!

— Точно така смятам — каза Чафи и леко се намръщи. — Но какви фотографии са това? Трудно може да се каже, нали? Може само да се покаже един съвсем нормален апарат, който фотографира куче, което очевидно се подготвя за скок. А след като подскочи, то ще излезе от кадъра на снимката. В този момент могат да се случат три неща. Апаратът може да започне да прави нормални снимки, за каквито е предназначен; може да престане изобщо да прави снимки, защото единственото му предназначение — да фотографира, може да се каже, да документира това куче — е изпълнено; или може просто да започне да прави снимки на онази бяла ограда и зле поддържаната морава зад нея. — Той направи пауза и добави: — Предполагам, че в този момент някой може да мине — след четирийсет фотографии, или след четиристотин, — но ако фотографът не промени ъгъла си, което не изглежда да е направил в нито една от тези, минувачът ще може да се види само от кръста надолу. Повече или по-малко. — И, повтаряйки бащата на Кевин, без дори да знае кой е бащата на Кевин, добави: — Извинете ме, че казвам това, господин Мерил, но вие ми показахте нещо, което е наистина доста скучно.

Тази удивителна, но очевидно искрена забележка накара Пап да пренебрегне мнението на Чафи за неговия разсъдък и да попита отново:

— И това, което виждате, е само куче!

— Разбира се — каза Чафи, изглеждаше леко изненадан. — Уличен помияр, извънредно зъл.

Той въздъхна.

— И не трябва да се взима на сериозно, разбира се. Искам да кажа, че няма да го вземат на сериозно хора, които не ви познават лично, господин Мерил. Хора, които не познават честността ви и познанията ви в тези неща. Прилича на фокус, нали? Дори и не на добър фокус, а просто на игра за деца.

Преди две седмици Пап усърдно би оспорил такава мисъл. Но това беше, преди не да излезе, а да изхвърчи от къщата на Маккарти.

— Е, щом това е последната ви дума… — каза Пап, стана и хвана апарата за ремъка.

— Много съжалявам, че сте направили толкова безполезно пътуване — каза Чафи… и ужасната му усмивка избликна отново, а целите му гумени устни и огромни зъби блестяха от слюнки. — Когато дойдохте, тъкмо смятах да си направя сандвич със свинско. Не бихте ли хапнали с мен, господин Мерил? Правя ги много хубави, ако мога да се похваля. Добавям малко хрян и бермудски лук — това е тайната ми — и после…

— Ще тръгвам — каза тежко Пап. Както и в гостната на сестрите Пъс, всичко, което искаше точно сега, беше да се махне оттук и да се отдалечи възможно по-бързо от този ухилен идиот. Пап определено имаше алергия към местата, в които беше залагал и беше загубил. Само че напоследък те бяха станали доста. Дяволски много. — Вече съм вечерял, искам да кажа. Трябва да се връщам.

Чафи се усмихна дружелюбно.

— Трудът на лозаря е тежък, но дава добри плодове — каза той.

„Само че не и напоследък — помисли си Пап. — Напоследък изобщо не дава никакви плодове.“

— Така или иначе, то е живо — отговори Пап и най-сетне успя да излезе от къщата, която беше влажна и студена (а какво беше да живееш на такова място през февруари, просто не можеше да си представи) и миришеше на мишки и плесен може би от прогнилите завеси и калъфите на канапета… или просто на пари, държани дълго на едно място и после извадени. Помисли си, че свежият октомврийски въздух с лекия привкус от езерото и силния аромат на борови иглички ухае по-хубаво от всякога.

Влезе в колата си и я запали. Емъри Чафи — за разлика от сестрата Пъс, която го беше изпратила до вратата и бързо я беше затворила след него, като че ли я беше страх, че слънцето може да я порази и да я превърне в прах като вампир, стоеше на предната веранда, хилеше се с идиотската си усмивка и наистина махаше, като че ли изпращаше Пап на някакво презокеанско пътешествие.

И без да мисли, точно както беше направил снимка на (или поне към) негърката, той щракна Чафи и започналата да се руши къща, която беше всичко, останало от богатството на семейство Чафи. Не си спомняше дали взе апарата от седалката, където го беше захвърлил с отвращение, преди да затвори вратата, дори не осъзнаваше, че апаратът е в ръцете му и че натиска копчето, докато не чу воя на механизма, който избутваше фотографията навън като език, покрит с някаква лигава сива течност — може би магнезиево мляко. Звукът сякаш завибрира по окончанията на нервите му и ги накара да закрещят — беше като чувството, което имаш, когато до новата ти пломба се допре нещо твърде студено или горещо.

С периферното си съзнание схвана, че Чафи се смее, като че ли това е най-добрата проклета шегичка на света, и извади снимката от прореза с някакъв бесен ужас, като си казваше, че си е въобразил моментния звук на ръмженето — звук, който се чува при приближаването на моторница, когато си си потопил главата под водата — казваше си, че си е въобразил моментното чувство, че апаратът се е издул в ръцете му, като че ли някакво огромно вътрешно налягане за миг е тласнало стените му. Натисна копчето на жабката на колата и хвърли снимката вътре, а после затвори жабката с такава сила и бързина, че разцепи нокътя на палеца си чак до живеца.

Потегли рязко, колата подскочи, после едва не удари една от древните ели, които разделяха къщата от дългия двор на Чафи, и по целия път през двора си мислеше, че чува как Емъри Чафи се смее с високо, безумно, радостно мучене: „Хо! Хо! Хо! Хо!“

Сърцето му се блъскаше в гърдите, а главата му се чувстваше така, сякаш отвътре някой удряше с боен чук. Малките снопчета вени, които се преплитаха във всяко от слепоочията му, равномерно пулсираха.

Малко по малко той се овладя. След пет мили човечето вътре в главата му престана да работи с бойния чук. След десет мили (почти по средата на обратния път до Касъл Рок) ударите на сърцето му отново се върнаха към нормалните. И той си каза: „Няма да я поглеждаш. Няма. Нека това проклето нещо си изгние там. Няма смисъл да я поглеждаш, няма смисъл да правиш повече снимки. Време е да отпишеш това нещо, да го минеш на загуба. Време е да направиш това, което трябваше да оставиш да направи момчето.“

И, разбира се, когато стигна до вилната зона Касъл Вю — високо място, от което можеше да се види целият западен Мейн и половината от Ню Хемпшир, той отби колата, изключи двигателя, отвори жабката и извади снимката, която беше направил, с не по-голямо съзнание какво върши, отколкото, ако би го извършил, докато спеше. Снимката, разбира се, се беше проявила вътре — химикалите в този измамно плосък квадрат бяха оживели и бяха свършили обичайната си ефикасна работа. Тъмно или светло, за полароидна снимка това нямаше значение.

Нещото-куче вече беше съвсем приклекнало. Беше готово до крайна степен като запънато петле на пушка. Зъбите му бяха съвсем оголени, така че ръмженето на нещото сега не беше само израз на гняв, а и проста необходимост — как изобщо можеха устните му да покрият тези зъби? Как можеха тези челюсти да дъвчат? То приличаше по-скоро на някакъв странен вид глиган, отколкото на куче, но това, на което наистина приличаше, Пап досега не беше виждал. Не само очите го заболяваха, като го погледнеше — заболяваше го мозъкът. Чувстваше, че просто полудява.

„Защо не се отървеш от този апарат още тук? — изведнъж помисли той. — Можеш. Просто излез, разходи се до онази пропаст и го хвърли. Край. Сбогом.“

Но това щеше да бъде импулсивно действие, а Пап Мерил принадлежеше към племето на Разумните — принадлежеше към него с тялото и душата си, искам да кажа. Не искаше да прави нищо прибързано, за което по-късно можеше да съжалява и…

„Ако не направиш това, по-късно ще съжаляваш.“

Но не. И не. Човек не може да върви против природата си. Това не беше естествено. Трябваше му още време да помисли. Да се увери.

Направи компромис, като изхвърли само снимката и после бързо потегли. Насмалко да повърне, но после му мина. Почувства се малко по-добре. Отново в безопасност в магазина си, той отключи стоманената касетка, извади „Слънце“-то, още веднъж прерови ключовете си и намери между тях този за чекмеджето, в което пазеше „специалните“ си предмети. Започна да пъха апарата вътре… и спря с повдигнати вежди. Образът на дръвника отзад изникна в мозъка му толкова ясно, с толкова ясно очертани подробности, че сам приличаше на снимка.

Помисли си: „Хайде де, човек не можел да върви против природата си. Това е глупост и ти го знаеш. Не е в природата на човека да яде кал, но може да изядеш цяла купа, за Бога, ако някой е насочил пистолет към главата ти и ти каже да го направиш. Знаеш какво е време да направиш сега, приятелче — време е да направиш това, което трябваше да оставиш да направи момчето. Все пак, не си направил никакви инвестиции в тази работа.“

Но в този миг друга част от мозъка му сърдито и разгневено запротестира: „Как да не съм! Направил съм инвестиция, по дяволите! Този хлапак размаза един съвсем нов фотоапарат полароид! Може и да не го е знаел, но това не променя факта, че съм вътре със сто трийсет и девет долара!“

— О, глупости! — измърмори раздразнено Пап. — Не е това! Не е въпросът в шибаните пари.

Не — въпросът не беше в парите. Можеше поне да признае, че въпросът не е в парите. Можеше да си го позволи — наистина Пап можеше да си позволи много неща, включително собствена голяма къща в района Брамхол в Портланд и чисто нов „Мерцедес-Бенц“, който да паркира пред входа й. Никога не би си купил такива неща — стискаше стотинките си и предпочиташе да смята патологичното мизерстване просто като добрата стара пестеливост на янките, — но това не означаваше, че не можеше да ги има, ако поискаше.

Не беше въпросът в парите — беше в нещо много по-важно, отколкото парите изобщо можеха да бъдат. Беше да не бъде изигран. Пап беше си поставил за цел на живота да не бъде изигран и в редките случаи, когато това ставаше, се чувстваше като човек, в чийто череп пълзят червени мравки.

Например случаят с онзи проклет грамофон. Когато Пап разбра, че един антиквар от Бостън — казваше се Донахю — му беше взел петдесет долара повече, отколкото трябваше, за грамофон марка „Виктор-Граф“ от 1915 (който всъщност се оказа много по-честият модел от 1919), той загуби поне триста долара да се коси, понякога чертаеше различни отмъщения (всяко ново по-диво и смешно от предишното), понякога просто се проклинаше, че е бил такъв глупак, и си казваше, че сигурно наистина изкуфява, след като човек като Донахю може да изиграе Пап Мерил. А понякога си представяше как онзи глупак разправя на приятелите, с които играе покер, колко е лесно, по дяволите, и какъв тъпак бил Пап Мерил и че ако се опиташ да продадеш Бруклинския мост на човек като онази полска мишка Мерил в Касъл Рок, този глупак би попитал „Колко?“ После той и приятелчетата му се облягат назад на столовете си около масата за покер (Мерил не знаеше защо винаги ги вижда зад такава маса в това мрачно видение, но така беше), пушат еднодоларовите си пури и се смеят гръмогласно като диваци.

Работата с полароида го разяждаше като киселина, но той все още не беше готов да се отърве от това нещо.

Все още не.

„Ти си луд! — крещеше един глас в него. — Луд си да продължаваш!“

— Да пукна, ако оставя нещата така! — тросна се той на гласа и на празния сенчест магазин, който тиктакаше като бомба в куфар. — Да пукна, ако го направя!

Но това не означаваше, че трябва да хукне на нови глупашки пътешествия в опити да продаде тази проклетия, а сигурно не значеше и да прави нови снимки с нея. Той преценяваше, че вътре са останали поне още три „безопасни“ снимки, а най-вероятно дори още седем, но не той беше човекът, който щеше да провери. Съвсем не.

И все пак, нещо можеше да изскочи. Човек никога не знае. Пък и едва ли можеше да му навреди, или да навреди на някого другиго, ако апаратът си стои заключен в чекмеджето, нали?

— Не — бързо се съгласи със себе си Пап. Пусна апарата в чекмеджето, заключи го, пъхна отново ключовете в джоба си, после отиде до вратата и обърна табелката „ЗАТВОРЕНО“ на „ОТВОРЕНО“ с чувството на човек, който най-сетне се е отървал от някакъв досаден проблем.

ГЛАВА 10

Пап се събуди в три часа на следващата сутрин, плувнал в пот и уплашено вторачен в мрака. Часовниците тъкмо бяха започнали отегчителното отмерване на кръглия час.

Но не този звук го беше събудил, макар че можеше да бъде и той, защото Пап не беше горе в спалнята си, а тук долу, в самия магазин. „Рогът на изобилието“ беше пещера от мрак, изпълнена с огромни сенки заради уличните лампи отвън, които успяваха да изпратят достатъчно светлина през мръсните витрини, та да създадат неприятното чувство за неща, които се крият извън границите на погледа.

Не часовниците го бяха събудили — беше светкавицата.

С ужас откри, че стои по пижама до работната си маса с полароида „Слънце 660“ в ръце. „Специалното“ чекмедже беше отворено. Разбираше, че, въпреки че беше направил само една снимка, пръстът му беше натискал бутона, който задействаше затвора, отново и отново. Щеше да е направил много повече снимки, а не само тази, която излизаше от прореза в дъното на апарата, но просто имаше късмет. Във филма, който се намираше в апарата, беше останала само една снимка.

Пап започна да отпуска ръце надолу — държеше апарата, насочен към предната част на магазина, а визьорът с измервателна линия колкото косъм беше вдигнат пред отвореното му спящо око и когато ги свали до гръдния си кош, те затрепериха и мускулите, които поддържаха ставите на лактите му, като че ли не издържаха. Ръцете му паднаха, пръстите му се отвориха и камерата с трясък падна обратно в „специалното“ чекмедже. Снимката, която беше направил, излезе от процепа и политна. Удари се в единия край на отвореното чекмедже, залюля се първо на една страна, сякаш да последва апарата, после на другата. Падна на пода.

„Инфаркт — помисли несвързано Пап. — Ще получа някой шибан инфаркт.“

Опита се да вдигне дясната си ръка, за да масажира лявата страна на гърдите си, но ръката не се подчиняваше. Клатеше се отпусната като мъртвец на въжето на бесилка. Светът се разлюля и излезе от фокус. Звукът на часовниците (изоставащите тъкмо свършваха да бият) заглъхна като далечно ехо. После болката в гърдите намаля, светлината започна малко по малко да се връща и той разбра, че всичко, което се опитва да направи, е да припадне.

Опита се да седне на стола люлка зад работната маса и започна добре да се справя със задачата по отпускането върху седалката, както преди това беше започнал с оставянето на апарата, но преди да стигне и до половината, другите стави — онези, които придържаха в едно бедрата и прасците му посредством коленете, също не издържаха и той не толкова седна на стола, колкото пропадна в него. Столът се затътри на една педя назад, удари се в сандъка, пълен със стари списания „Лайф“ и „Лук“, и спря.

Пап наведе глава така, както трябва да направиш, когато ти се завие свят. Мина известно време. Той изобщо нямаше представа — нито тогава, нито по-късно, колко точно. Може би дори за малко пак беше заспал. Но когато вдигна глава, повече или по-малко пак беше наред. В слепоочията и в тила си чувстваше тъпо пулсиране, може би защото проклетата му кратуна се беше напълнила с кръв от дългото висене, но откри, че може да стане и знаеше какво трябва да направи. След като това нещо го беше завладяло до такава степен, че го беше накарало да ходи насън, а после го беше накарало (умът му се опита да отхвърли този глагол — това „накарало“, но той не му позволи) да направи снимки с него, значи дотук. Нямаше представа какво е това проклето нещо, но едно беше ясно: не можеше да прави компромиси с него.

„Време е да направиш това, което трябваше да оставиш да направи момчето.“

Да. Но не тази нощ. Той беше изтощен, подгизнал от пот и трепереше. Помисли, че трябва да свърши всичко сега — и после просто да се качи по стълбите обратно в апартамента си, но нямаше сили да размаха чука. Искаше да свърши работата тук — просто да извади апарата от чекмеджето и да го размаже на пода — отново и отново, но имаше и нещо друго, по-дълбоко, на което се подчини — тази нощ не беше в състояние да се занимава с апарата. На сутринта щеше да има достатъчно време… а дотогава апаратът не можеше да навреди с нищо, нали? В него нямаше филм.

Пап затвори чекмеджето и го заключи. После бавно стана — приличаше по-скоро на мъж, който наближава осемдесетте, а не седемдесетте — и бавно се затътри към стъпалата. Изкачи ги едно по едно, почиваше на всяко, държеше се за парапета (който също не беше никак стабилен) с една ръка, докато в другата държеше тежката си връзка ключове на стоманена халка. Най-после стигна догоре. Затвори вратата след себе си и се почувства малко по-силен. Върна се в спалнята си, легна на леглото и както винаги не обърна внимание на силната кисела миризма на пот и на старец, който пъшка, докато легне — Пап сменяше чаршафите на всяко първо число и го смяташе за добре.

„Няма да заспя сега — помисли си той и после: — Ще заспиш. Ще заспиш, защото можеш, а можеш, защото утре сутрин ще вземеш чука и ще разбиеш онова шибано нещо на парчета и ще туриш край на цялата история.“

Тази мисъл и сънят дойдоха едновременно и Пап спа — без да сънува, почти без да се движи — цялата останала част на нощта. Когато се събуди, се стресна, защото чу, че часовниците долу като че ли отмерват един удар в повече — при това всички — осем вместо седем. Чак когато погледна към светлината, която падаше върху пода и стената в леко наклонен овал, разбра, че наистина е осем — беше се успал за пръв път от десет години. После си спомни отминалата нощ. Сега, на дневна светлина, целият епизод не изглеждаше толкова зловещ — беше ли наистина припаднал! Или това беше някаква естествена слабост, която спохожда сомнамбулите, когато неочаквано ги събудят?

Разбира се, че беше така, нали? Малко ярка утринна светлина не можеше да промени този основен факт — той беше ходил насън, беше направил една снимка и щеше да направи цял куп снимки, ако в апарата имаше още филм.

Стана, облече се и слезе долу с намерение да счупи това нещо на парчета още преди да е изпил сутрешното си кафе.

ГЛАВА 11

Кевин желаеше първото му посещение в двуизмерния град Полароидсвил да бъде и последно, но не стана така. През тринайсетте нощи след първата сънят се повтаряше все по-често. Ако се случеше тъпият сън да вземе почивна нощ — „малка ваканция, Кев, но ще се видим скоро, нали?“, — това значеше, че ще го сънува два пъти през следващата нощ. Сега той винаги знаеше, че сънува, и веднага след началото му си казваше, че всичко, което трябва да направи, е да се събуди — „по дяволите, само се събуди!“ Понякога наистина се събуждаше, а понякога сънят просто изчезваше и Кевин заспиваше по-дълбоко, но никога не успяваше сам да се събуди.

Сега градът винаги се казваше Полароидсвил — никога Оутли или Хилдасвил — онези първи две усилия на разсеяния му ум да разпознае града. И както на фотографията, всеки нов сън придвижваше действието съвсем малко по-нататък. Първо мъжът с количката, която сега никога не беше празна — тя не беше празна и в първия сън, а беше пълна с купчина предмети… най-вече часовници, но всички бяха от „Рогът на изобилието“ и всички изглеждаха странно — не като истински неща, а по-скоро като фотографии на истински неща, изрязани от списания и после по някакъв начин невъзможно, парадоксално натъпкани в пазарска количка, която, понеже беше двуизмерна като самите тях, нямаше ширина, в която да се разположат. И все пак те бяха там и старецът се беше навел над тях да ги пази и каза на Кевин да се маха и че е проклет крадец… само че сега казваше на Кевин и че ако не се махне, „ще ти насъскам кучето на Пап! Ще видиш ти!“

После идваше дебелата жена, която не можеше да бъде дебела, понеже беше съвършено плоска, но която въпреки това беше дебела. Тя се появяваше и буташе своята пазарска количка, пълна с апарати полароиди „Слънце“. Тя също го заговаряше, преди той да се размине с нея. „Внимавай, момче — казваше тя с високия си немелодичен глас, глас на човек, който е напълно глух, — кучето на Пап се е откъснало от каишката си, а то е много свиреп звяр. Преди да дойде тук, е разкъсало трима или четирима души във фермата на Трентън в Камбървил. Трудно е да му се направи снимка, но ти изобщо не можеш да я направиш, освен ако имаш апарат.“

Тя се навеждаше да вземе един, понякога почти го изваждаше и той посягаше към апарата, без да знае защо жената мисли, че той трябва да направи снимка на кучето или защо би искал да я прави… или може би само се опитваше да бъде учтив?

Както и да е, нямаше разлика. И двамата се движеха с плавните движения на подводни плувци, както често правят хората в сънищата, и никога не успяваха да направят връзката — когато Кевин мислеше за своята част от съня, често се сещаше за известната картина на Бог и Адам, която Микеланджело беше нарисувал на тавана на Сикстинската капела — всеки от тях с протегната ръка и пръстите им почти — не съвсем, но почти — се докосват.

После тя изчезваше за момент, защото нямаше ширина, и когато се появяваше отново, беше извън обсега му. „Добре, тогава просто се върни към нея“ — мислеше Кевин всеки път, когато сънят стигаше до тази точка, но не можеше. Краката му го носеха безгрижно и бодро напред към белеещата се ограда от колове, към Пап и кучето… само че кучето вече не беше куче, а някакво ужасно смесено нещо, което излъчваше топлина и дим като дракон, и имаше зъбите и извитата, насечена зурла на диво прасе. Пап и кучето от „Слънце“-то — Слънчевото куче — се обръщаха едновременно към него и у Пап беше апаратът — неговият апарат, Кевин знаеше, защото отстрани имаше едно отчупено парче — точно до дясното око. Лявото му око беше здраво стиснато. Очилата му без рамки светеха на върха на главата му под бледата слънчева светлина. Пап и Слънчевото куче бяха с всичките си три измерения. Те бяха единствените неща с три измерения в това нещастно мизерно градче от сънищата.

— Той е! — извикваше Пап с пронизителен, страшен глас — Той е крадецът! Дръж! Извади скапаните му черва навън, искам да кажа!

И докато крещеше, в дневната светлина светваше студена светкавица — Пап беше натиснал бутона и светкавицата, а Кевин хукваше да бяга. Втория път, когато беше сънувал този сън, той беше спрял дотук. Сега, след всеки следващ случай, нещата се придвижваха малко напред. Той отново се движеше с размазаното забавяне на изпълнител от подводен балет. Чувстваше, че ако самият той е отвън, дори ще вижда себе си като танцьор — ръцете му се въртяха като перка, която започва да се върти, ризата му се въртеше заедно с тялото, опъваше се на гърдите му и на корема му и в същото време той чуваше как долната част на ризата се измъква от панталоните на кръста му с някакъв прекалено силен стържещ звук — като шкурка.

После тичаше обратно по същия път, краката му се вдигаха бавно и после сънливо плуваха (разбира се, че сънливо, а как другояче, глупак такъв, си мислеше всеки път той в този момент) надолу, докато стъпваха на напукания безцветен цимент на тротоара, а подметките на кецовете му плавно опираха в земята и вдигаха облачета прах, които се движеха толкова бавно, че той можеше да види как отделните частици се въртят като атоми.

Тичаше бавно, да, разбира се, а Слънчевото куче — това чудовище, този безименен уличен помияр, който беше дошъл отникъде и не означаваше нищо и беше безплътен като циклон, но въпреки това съществуваше, го преследваше бавно… но не твърде бавно.

На третата нощ сънят премина в нормално спане точно когато Кевин започна да обръща глава със същото влачещо се, влудяващо бавно движение, за да види каква преднина има пред кучето. После пропусна една нощ. На следващата нощ се върна — два пъти. В първия сън той обръщаше глава наполовина, така че можеше да види как улицата от лявата му страна изчезва в нищото зад него, докато тича по нея; във втория (събуди го будилникът — леко изпотен и свит като ембрион до стената) той успя да обърне достатъчно глава, за да види кучето точно когато предните му лапи стъпваха върху собствените му следи и видя как лапите издълбават малки кратери в цимента, защото от тях бяха израсли нокти… и от задната страна на долната става на всеки крак се подаваше дълъг костен шип, който приличаше на шпора. Мътното червеникаво око беше заковано върху Кевин. Неясен пламък избухваше и капеше от ноздрите му. „Господи, Исусе Христе, сополите му горят“ — помисли си Кевин и когато се събуди, с ужас се чу как шепне отново и отново, много бързо: „…сополите му горят, сополите му горят, сополите му горят.“

Нощ след нощ той бягаше по тротоара, а кучето го настигаше. Дори и когато не се обръщаше да погледне, той чуваше, че Слънчевото куче го настига. Разбираше го от топлината, която се разпространяваше по слабините му, и знаеше, че толкова го е страх, че може и да се е подмокрил, въпреки че това чувство се появяваше по същия разреден, вдървен начин, по който той трябваше да се движи в този свят. Чуваше как лапите на Слънчевото куче удрят цимента, чуваше сухото пращене и скърцане на разпукващия се цимент. Чуваше горещото изригване на дъха на кучето, вдишването на въздух през неистовите зъби.

А в нощта, в която Пап се събуди и откри, че не само е ходил насън, но е направил насън и най-малко една снимка, Кевин за пръв път почувства точно както досега чуваше, дъха на Слънчевото куче — топло движение на въздух по бутовете си, като душен порив на вятър, предизвикан от експрес, който преминава през малка гара, където няма да спре. Знаеше, че кучето е толкова близко, че може да скочи върху гърба му и че точно така ще стане, чувстваше по-силно дъха — вече не просто топъл, а горещ — горещ като пресядане в гърлото, и после този разкривен жив капан за мечки — челюстите му, щеше да се забие в плътта на гърба му — между лопатките, откъсвайки кожа и месо от гръбнака му, и сигурен ли бе той, че това е сън? Сигурен ли беше?

Събуди се от последния си сън точно когато Пап беше стигнал до върха на стълбата към апартамента си и си почиваше за последен път, преди да влезе вътре и да си легне. Този път Кевин се събуди и седна в леглото. Чаршафът и одеялото бяха мокри и събрани около кръста му, кожата му беше покрита с поти въпреки това — замръзнала, един милион малки бели пъпки — гъша кожа, бяха покрили корема, гърдите, гърба и ръцете му като дамги. Като че ли пропълзяваха и по бузите му.

А това, за което си помисли, не беше сънят или поне не направо — той си помисли друго: „Това е грешка, номерът е сгрешен, пише три, но не може…“

После отново легна и съвсем по детски (защото дори и на петнайсет по-голямата част от него все още беше дете и щеше да остане такава почти до края на деня) той отново потъна в дълбок сън.

Будилникът го събуди в седем и половина както винаги в сутрините, когато беше на училище и той отново се оказа седнал в леглото с широко отворени очи, а всичко внезапно си дойде на мястото. „Слънце“-то, което беше смачкал, не беше неговото „Слънце“ и затова той отново и отново сънуваше този луд сън. Пап Мерил, този мил стар доморасъл философ и майстор по поправките на фотоапарати, часовници и други малки прибори, беше излъгал и него, и баща му — така бързо и умело, както комарджията на речен параход лъже новаците в стар уестърн.

Баща му…!

Той чу как вратата долу се затръшва и скочи от леглото. Направи два скока към вратата, както си беше по бельо, после се отказа, отвори прозореца и изкрещя:

— Татко! — точно когато баща му се напъхваше в колата, за да отиде на работа.

ГЛАВА 12

Пап измъкна халката с ключове от джоба си, отключи „специалното“ чекмедже и извади апарата — пак внимаваше да го държи само за ремъка. Погледна с известна надежда предната част на полароида, с мисълта, че при последното си падане обективът може да се е разбил, с надеждата, че окото на проклетото нещо е извадено, ако може да се каже така, но баща му много беше обичал да казва, че дяволът винаги има късмет и, изглежда, такъв беше и случаят с проклетия апарат на Кевин Деливън. Отчупеното парче отстрани беше малко по-отчупено и това беше всичко.

Затвори чекмеджето и докато завърташе ключа, видя единствената снимка, която беше направил насън, паднала с лицето надолу на пода. Не беше в състояние да не я погледне точно както жената на Лот не е била в състояние да не се обърне и да не погледне развалините на Содом — вдигна я с дебелите си пръсти, които така добре криеха от света своята сръчност, и я обърна.

Кучешкото създание беше започнало скока си. Предните му лапи едва се бяха отлепили от земята, но по продължението на безформения му гръбнак и в топките мускули под кожата му, чиято козина приличаше на твърди влакна, стърчащи от черни стоманени четки, се виждаше цялата кинетична енергия, която започваше да се отделя. Лицето и главата му наистина бяха малко размазани на тази фотография, а устата му се беше раззинала още повече и излизаше от снимката. Като звук, който се чува иззад стъкло, той чуваше ниското гърлено ръмжене, което прерастваше в рев. Фотографът, който хвърляше сянката, като че ли се опитваше да направи още една крачка назад, но какво значение имаше? Онова, което излизаше от дупките в муцуната на това нещо-куче, беше дим, дим и още дим излизаше от отворените му челюсти в малкото пространство, в което свършваше кривата грозна стена на зъбите му и всеки човек би отстъпил назад от ужас като този, всеки човек би се опитал да се обърне и да избяга, но всичко, което трябваше да направи Пап, беше да погледне, за да разбере, че мъжът (разбира се, че беше мъж, може би някога беше било дете — тийнейджър, но у кого беше апаратът сега?), който беше направил тази снимка просто по рефлекс, от потреперване на пръста… този мъж не беше успял да спаси живота си и въпросът беше само как е умрял — още докато е бил прав, или вече паднал на задник.

Пап смачка снимката между пръстите си и после пъхна отново халката с ключове в джоба си. Обърна се, без да изпуска каишката на това, което преди беше полароидът „Слънце 660“ на Кевин Деливън, а сега беше неговият полароид „Слънце 660“, и тръгна към задната част на магазина — по пътя спря, само за да вземе чука. Когато наближи вратата за задната барака, светна светкавица — огромна, бяла и беззвучна — не пред очите му, а зад тях — в мозъка му.

Той се обърна и сега очите му бяха празни като очите на човек, ослепен за миг от някаква ярка светлина. Той отмина работната маса с апарата, който сега държеше в ръце на нивото на гърдите си, както човек държи ритуална урна или мощи в някакъв религиозен обред. На средата на пътя до масата, в предната част на магазина, имаше бюро, отрупано с часовници. Вляво от нея минаваше една опорна греда и на една кука, забита в гредата, висеше още един часовник — имитация на германски часовник с кукувичка. Пап го хвана за покрива и го откачи от куката, без да внимава за топузите му, чиито вериги веднага се оплетоха, и за махалото, което се извади, когато една от притиснатите вериги се опита да се увие около него. Вратичката под върха на покрива на часовника се разтвори, дървената птичка показа клюна си и едното си стреснато око. Издаде един задавен звук — „кук!“ — като че ли протестираше срещу подобно грубо отношение, после отново се вмъкна вътре.

Пап окачи ремъка на „Слънце“-то върху куката, където беше висял часовникът, после се обърна и за втори път тръгна към задната част на магазина все още с празни и слисани очи. Държеше часовника за покривчето, с безразличие го люлееше назад-напред, без да чува дрънченето и тракането вътре нито откъслечните приглушени звуци, които може би издаваше птичката, която се опитваше да избяга, не забеляза, когато един от топузите се удари в края на старото легло, откъсна се и се затъркаля по пода, оставяйки дълбока следа в праха, неизбърсван от години. Движеше се с празната безмозъчна решимост на робот. В бараката се спря, колкото да вдигне бойния чук за гладката дръжка. По този начин и двете му ръце бяха заети и трябваше да използва лакътя на лявата си ръка, за да вдигне куката от халкичката, за да може да бутне вратата и да излезе в задния двор.

Прекоси двора до дръвника и постави върху него имитацията на германски часовник с кукувичка. Постоя с наведена глава за един миг, а двете му ръце бяха върху дръжката на чука. Лицето му остана безизразно, очите му — замъглени и слисани, но имаше и една част от ума му, която не само мислеше ясно, но и мислеше, че целият той мисли — и действа — ясно. Тази част от него виждаше не часовника с кукувичка, който и като нов не беше струвал много, а сега беше се счупил при размяната — тя виждаше полароида на Кевин. Тази част от ума му наистина вярваше, че той беше слязъл по стълбите, беше взел полароида от чекмеджето и беше дошъл направо тук, като се беше спрял, колкото да вземе чука.

И тъкмо тази част по-късно щеше да си спомни… освен ако за него не станеше удобно да помни някаква друга истина. Или, ако потрябваше, каквато и да е друга истина.

Пап Мерил вдигна бойния чук над дясното си рамо и го стовари със сила — не толкова силно, колкото беше го направил Кевин, но достатъчно силно, за да свърши работа. Удари право върху покрива на имитацията на германски часовник с кукувичка. Часовникът не се счупи или разцепи — той се пръсна — парчетата от пластмасовото дърво и малките колелца и пружинки се разхвърчаха. И това, което тази малка част от Пап, която виждаше, щеше да си спомня (освен ако, разбира се, за него не станеше удобно да си спомни нещо друго), бяха парченцата пластмаса от апарата, пръснати навсякъде.

Той свали чука от дръвника и остана за момент загледан с унесените си, невиждащи очи в останките. Птичката, която му изглеждаше точно като касета от филм — касета от филм за полароид „Слънце“, лежеше по гръб, а малките й дървени крачка стърчаха право нагоре във въздуха. Изглеждаше мъртва, по-мъртва, отколкото която и да било друга мъртва птичка и същевременно по някакъв чудотворен начин беше незасегната. Пап я погледна, после се обърна и тръгна към вратата на пристройката.

— Това е — промърмори той през зъби. — Стига му.

Ако много близо до него имаше някой, този някой можеше и да не успее да долови самите думи, но трудно щеше да пропусне безпогрешния тон на облекчение, с който бяха изговорени.

— Това е свършено. Не трябва да се тревожа за това повече. Сега какво имах да правя? Да купя тютюн за лула, нали?

Но когато след петнайсет минути влезе в дрогерията на другата страна на квартала, той не поиска тютюн за лула (въпреки че това беше, което помнеше, че трябва да поиска). Той поиска филм.

Полароиден филм.

ГЛАВА 13

— Кевин, ще закъснея за работа, ако не…

— Ще се обадиш ли? Можеш ли? Да се обадиш и да кажеш, че ще закъснееш или че може въобще да не отидеш? Ако е нещо наистина, наистина, наистина важно?

Господин Деливън отегчено попита:

— Какво е това нещо?

— Би ли могъл!

Сега на вратата на спалнята на Кевин стоеше госпожа Деливън. Зад нея беше Мег. И двете гледаха с любопитство мъжа в делови костюм и високото момче все още по шорти.

— Да речем, че — да, да речем, че мога. Но няма да го направя, докато не разбера какво е то.

Кевин понижи глас и като сочеше с очи към вратата, каза:

— Отнася се за Пап Мерил. И за апарата.

Господин Деливън отначало се учуди какво правят очите на Кевин, но после отиде до вратата. Промърмори нещо на жена си и тя кимна. После затвори вратата, без да обръща внимание на протестния вой на Мег повече, отколкото би обърнал на чуруликането на птичка, кацнала върху телефонната жица зад прозореца на спалнята.

— Какво каза на мама? — попита Кевин.

— Че това е разговор между мъже — леко се усмихна господин Деливън. — Мисля, че тя мисли, че искаш да говориш за мастурбация.

Кевин се изчерви.

Господин Деливън изглеждаше загрижен.

— Не е това, нали? Искам да кажа, ти знаеш за…

— Знам, знам — прибързано отговори Кевин; нямаше намерение да казва на баща си (и не беше сигурен, че би бил способен да произнесе правилната поредица от думи, дори и да искаше), че това, което за миг го беше извадило извън релсите, беше, че баща му не само знае за тези неща — което, разбира се, не би трябвало изобщо да го изненада, но все пак го беше изненадало и го беше изпълнило с чувство на изненада от собствената му изненада — но че и майка му по някакъв начин също знае.

Няма значение. Всичко това нямаше нищо общо с кошмарите или с новата увереност, която се беше загнездила в главата му.

— Става въпрос за Пап, казах ти. И за някои лоши сънища, които имам. Но най-вече за апарата. Защото Пап по някакъв начин го е откраднал, татко.

— Кевин…

— Аз го разбих на парчета върху дръвника му, знам. Но това не е бил моят апарат. Бил е друг апарат. И това не е най-лошото нещо. Най-лошото от всичко е, че той все още използва моя, за да прави снимки! И онова куче ще излезе! Когато това стане, мисля, че то ще ме убие. В онзи друг свят то вече е започнало да с-с-с…

Не можа да довърши. И отново се изненада от себе си — този път от това, че избухна в сълзи.

Докато Джон Деливън успее да успокои сина си, вече беше станало осем без десет и той беше решен, че най-малкото ще закъснее за работа. Държеше момчето в ръцете си — каквото и да се беше случило, то наистина беше предизвикало шок у момчето и ако наистина не беше нищо друго освен сънища, господин Деливън предполагаше, че някъде в основата на нещата ще открие секс.

Кевин трепереше и само при някое рядко изхлипване глътваше въздух дълбоко в дробовете си, а господин Деливън отиде до вратата и я отвори внимателно — надяваше се, че Кейт е завела Мег долу. Така беше — коридорът беше празен. „Това все пак е нещо“ — помисли си той и се върна при сина си.

— Вече можеш ли да говориш? — попита той.

— Апаратът ми е у Пап — рязко каза Кевин. Зачервените му очи, все още насълзени, почти късогледо се бяха вторачили в баща му. — У него е по някакъв начин и той го използва.

— И това е нещо, което си сънувал!

— Да… и запомних нещо.

— Кевин… това беше твоят апарат. Съжалявам, синко, но беше. Аз дори видях парчетата от него.

— Той сигурно е направил някакъв трик…

— Кевин, това изглежда абсолютна измие…

— Слушай — каза настойчиво Кевин, — ще ме изслушаш ли?

— Добре. Да. Слушам те.

— Това, което запомних, беше, че когато той ми даде апарата — когато отидохме отзад да го строшим, помниш ли?

— Да… и аз съм запомнил нещо.

— Погледнах през прозорчето, в което апаратът показва броя на снимките, които остават. И там пишеше три, татко! Пишеше три.

— Е? Какво от това?

— В него имаше и филм! Филм! Знам, защото помня едно от онези блестящи парчета, които отскочиха, когато сплесках апарата. То отскочи и после падна долу.

— Повтарям: какво от това?

— Когато аз дадох апарата си на Пап, в него нямаше филм! Ето какво от това. Имах двайсет и осем снимки. Той поиска да направя още трийсет, за да станат общо петдесет и осем. Можех да купя и още филми, ако знаех какво се готви да направи, но едва ли. Тогава вече бях уплашен от онова нещо…

— Да. И аз също бях малко уплашен.

Кевин го погледна с респект.

— Беше ли?

— Да. Продължавай. Мисля, че разбирам накъде биеш.

— Тъкмо това исках да ти кажа — той се бръкна за филма, но недостатъчно — не дори и за половината. Той е мръсен скъперник, татко.

Джон Деливън леко се усмихна.

— Такъв е, момчето ми. Един от най-големите в света, искам да кажа. Продължавай и свършвай. Времето бяга като лудо.

Кевин погледна часовника. Беше почти осем. Въпреки че никой от тях не знаеше, Пап щеше да се събуди след по-малко от две минути и да започне сутрешната си работа, съвсем малко от която щеше да запомни правилно.

— Добре — каза Кевин. — Всичко, което се опитвам да кажа, е, че не бих могъл да купя повече филми, дори и да бях искал. Използвах всичките пари, които имах, за да купя три пакета с филм. Дори взех един долар на заем от Меган и затова й дадох и тя да направи две-три снимки.

— И само вие двамата използвахте всички кадри? Всеки един от тях?

— Да! Да! Той дори каза, че са петдесет и осем! И между момента, в който завърших всички снимки, които той искаше, и момента, когато отидохме да гледаме лентата, която той беше направил, не съм купувал повече филми. Когато аз го внесох вътре, той беше абсолютно празен, татко! Числото в малкото прозорче беше нула! Аз го видях, помня! Така че, ако това е бил моят апарат, как се е получило, че когато се върнахме долу, числото в прозорчето показваше три!

— Той не би могъл да… — после баща му спря и когато разбра, че Пап би могъл, на лицето му се появи странно изражение на неизразима тъга. Истината беше тази: той, Джон Деливън, не искаше да повярва, че Пап го е направил; че дори и горчивият опит не е достатъчна ваксинация против глупостта и Пап може да го е изиграл, а също да е изиграл и сина му.

— Не би могъл какво! За какво говориш, татко? Нещо те стресна!

Така беше, нещо го беше стреснало. Колко усърден е бил Пап, за да слезе долу по стълбите и да вземе оригиналните снимки, така че да могат да разгледат отблизо онова нещо на врата на кучето — нещото, което се оказа последната връзка шнурче от леля Хилда — тази с нарисувана птичката, която вероятно беше кълвач.

„Можем да дойдем с вас“ — беше казал Кевин, когато Пап беше предложил да вземе снимките, но Пап не беше ли скочил веднага, бодър като синигерче? „Няма да отнеме и минута“ — беше казал старецът, или нещо подобно. „Истината е — каза си господин Деливън, — че аз почти не забелязвах какво казва или прави, защото исках да видя онази проклета лента още веднъж. И също е истина, че на Пап дори не му се беше наложило да изиграе подмяната пред тях — макар че дори и без да го заблуждават, господин Деливън не би искал да повярва, че старият кучи син вероятно се е подготвил да направи точно това, ако му е трябвало, и вероятно е могъл да го направи, въпреки че наближава седемдесетте. Докато те бяха горе, а той — долу, уж само за да вземе фотографиите на Кевин, той би могъл съвсем спокойно да подмени двайсет апарата.“

— Татко?

— Мисля, че би могъл — каза господин Деливън. — Но защо?

Кевин само поклати глава. Не знаеше защо. Но всичко беше наред — господин Деливън мислеше, че той го е направил и това донякъде беше облекчение. Може би честните хора не трябва да научават отново и отново най-простите истини за света; може би с някои от тези истини в края на краищата се свиква. Той само трябваше да изрече въпроса на глас, за да намери отговора. Защо хората като Пап Мерил правят каквото и да било на този свят? За да извлекат изгода. Това беше причината, цялата причина и нищо друго освен причината. Кевин беше поискал да го унищожи. След като видя лентата на Пап, господин Деливън се беше съгласил. От тях тримата кой беше единственият, който можеше да види по-надалеч?

Ами Пап, разбира се. Реджиналд Марион „Пап“ Мерил.

Джон Деливън беше седнал на ръба на леглото на Кевин и беше сложил ръка на раменете на сина си. Сега стана.

— Облечи се. Аз ще сляза долу и ще се обадя. Ще кажа на Брандън, че вероятно просто ще закъснея, но да има предвид, че може и въобще да не отида.

Той беше зает с тази мисъл, вече говореше с Брандън Рийд в ума си, но не беше толкова зает, че да не види благодарността, която светна върху разтревоженото лице на сина му. Господин Деливън леко се усмихна и почувства как неизразимата му тъга първо намалява, а после изчезва съвсем. Беше му останало поне едно — синът му още не беше толкова пораснал, че да не получи утешение от него или да го приеме като по-голяма сила, към която понякога може да се отправят молби със знанието, че те може да доведат до действия — а и самият той също не беше толкова стар, че да не се утеши от утешението на сина си.

— Мисля — каза господин Деливън, докато отиваше до вратата, — че би трябвало да посетим господин Мерил. — Той погледна часовника върху нощното шкафче на Кевин. Беше осем часът и десет минути и в задната част на „Рогът на изобилието“ един боен чук се стоварваше върху имитация на германски часовник с кукувичка. — Той обикновено отваря към осем и половина. Мисля, че ще стигнем навреме. Но само ако се размърдаш.

Той поспря на излизане и по устата му премина кратка, хладна усмивка. Не се усмихваше на сина си.

— Мисля, че той трябва да даде някакво обяснение, искам да кажа.

Господин Деливън излезе и затвори вратата след себе си. Кевин бързо започна да се облича.

ГЛАВА 14

Супердрогерията „Лавердиер“ в Касъл Рок беше нещо повече от обикновена дрогерия. Иначе казано, беше дрогерия само отчасти. Сякаш някой беше забелязал в последния момент — вероятно точно преди официалното откриване, — че все пак според табелата тук трябва да се продават и лекарства. Този някой сигурно си е взел бележка, че трябва да каже на някой друг — някой от управлението на компанията, че ето — отваря се още един магазин „Лавердиер“, а просто са забравили да поправят табелата на „Супермаркет Лавердиер“… и след като си е взел бележка, този някой, който е отговарял за тези неща, е отложил официалното откриване с един-два дни, така че да могат да набутат и щанд за лекарства по рецепти с големината на телефонна будка в най-далечния, най-тъмния и най-незабележимия ъгъл на дългото здание.

Супердрогерията „Лавердиер“ наистина беше по-скоро новоизлюпен магазин „Пет и десет цента“, отколкото всичко друго. Последният истински „Пет и десет цента“ — дълга и мрачна стая с мъждукащи, оплюти от мухите глобуси, висящи на вериги, и хвърляше неясни отражения върху скърцащия, но често лъскан дървен под, беше магазинът на Бен Франклин. Този магазин беше предал Богу дух през 1978, за да отстъпи на зала за видеоигри, наречена „Галаксия“ и на „Видеокасети под наем E-Z“, където вторник беше ден за специални филми и никой под двайсет години не можеше да влезе в задната стаичка.

„Лавердиер“ продаваше всичко, каквото беше продавал и старият „Бен Франклин“, но стоките бяха окъпани в безмилостната светлина на луминесцентните лампи „Макси-Гло“, които придаваха на всеки артикул собствен неистов, трескав блясък. „Купи ме!“ — сякаш пищеше всяка стока. „Купи ме, иначе може да умреш! Или жена ти може да умре! Или децата ти! Или най-добрият ти приятел! Може би всички наведнъж! Защо? Откъде да знам? Аз съм само безмозъчна стока, която стои на рафта на «Лавердиер»! Но не чувстваш ли, че е вярно? Знаете, че е така! Така че, купи ме ВЕДНАГА!“

Имаше цял ред галантерия, два реда материали за първа помощ и готови лекарства, един ред видео- и аудиоленти (и празни, и със запис). Имаше един дълъг рафт със списания, след тях идваха книгите с меки корици, витрина със запалки пред една от касите и витрина с часовници пред друга (третата каса беше скрита в тъмния ъгъл, където едва се виждаше фармацевтът). Бонбоните за празника „Вси светии“ бяха заели по-голямата част от реда на играчките (след празника играчките щяха да се върнат, а след това, когато дните безмилостно започнеха да се плъзгат към Коледа, щяха да заемат още два цели реда). И като нещо, което е твърде чисто, за да съществува в действителност освен като някакво мълчаливо признание, че има нещо такова като Съдба е главно „С“ и че Съдбата може по свой начин да покаже съществуването на целия този „друг свят“, за който Пап никога досега не се беше грижил (освен по повод на това — как може да напълни по-добре портфейла си) и за който Кевин Деливън никога дори не се беше замислял, отпред в магазина, на главната витрина, имаше грижливо аранжирана експозиция, която беше наречена „ЕСЕНЕН ФОТОФЕСТИВАЛ“.

Витрината се състоеше от кошница многоцветни есенни листа, които се разпиляваха на пода като ярък поток (поток, който беше твърде широк, за да е излязъл само от кошницата, както можеше да забележи внимателният наблюдател). Между листата имаше много фотоапарати „Кодак“ и „Полароид“, между последните — няколко „Слънце 660“ и всички видове друго оборудване: кутии, албуми, филми, светкавици. В средата на това странно изобилие стърчеше един стар триножник — като някоя от смъртоносните марсиански машини на Х. Дж. Уелс, надвиснала над мъртвите очертания на Лондон. На него имаше знак, който казваше на всички заинтересовани клиенти, че тази седмица могат да се получат на „СУПЕРНАМАЛЕНИ ЦЕНИ НА ВСИЧКИ АПАРАТИ И ПРИНАДЛЕЖНОСТИ НА ПОЛАРОИД!“

В осем и половина тази сутрин — половин час след отварянето на „Лавердиер“, тези „всички клиенти“ се състояха от Пап Мерил и само от него. Той не забеляза витрината, а се насочи направо към единствения отворен щанд, където Моли Дърхам тъкмо привършваше разполагането на часовниците върху подложките им от имитация на кадифе.

„О, не, този стар зяпач пак идва“ — помисли си тя и се намръщи. Представата на Пап за наистина приятно убиване на отрязък от време, горе-долу колкото почивката за кафе на Моли, беше да се залепи на щанда, където работеше тя (той винаги избираше нейния щанд, дори и да трябваше да застане на опашка; всъщност тя мислеше, че когато има опашка му харесва повече) и да си купи пакетче тютюн за лула „Принц Албърт“. Това беше покупка, за която обикновен човек щеше да отдели може би трийсет секунди, но ако тя успееше да се справи със Зяпача в рамките на три минути, мислеше, че се е справила наистина добре. Той държеше всичките си пари в напукано кожено портмоне на верижка и го извличаше цялото от джоба си — и докато го извади, на Моли й се струваше, че звъни със звънците си — и после го отваряше. То винаги издаваше скърцащ звук и човек наистина очакваше да види как от него излита молец — също както в анимационните филми става със скъперниците. Най-отгоре в портмонето имаше цял куп хартиени пари — банкноти, които изглеждаха така, сякаш не трябва да ги пипаш, защото може би са покрити с някакви микроби, а под тях имаше дрънчащи монети. Пап изваждаше еднодоларова банкнота и някак си отделяше останалите банкноти на една страна с един от дебелите си пръсти, за да стигне до дребните монети под тях — той никога не даваше два долара, не, така всичко би станало твърде бързо, а това не би му харесало — и се заемаше с тях. През цялото време очите му бяха заети — той поглеждаше към портмонето за секунда или две, но по-скоро оставяше пръстите да отделят необходимите монети с опипване, докато очите му пълзяха по гърдите й, корема й, хълбоците й и отново по гърдите й. Никога по лицето й, никога по устата й, която беше част от момиче, което беше интересно за повечето мъже — не, Пап Мерил се интересуваше строго от по-долните части на женската анатомия. Когато най-накрая свършеше — независимо колко бързо ставаше това, за Моли винаги изглеждаше три пъти по-дълго — и се махаше от магазина, на нея винаги й се искаше да отиде някъде и да вземе един продължителен душ.

И така, тя се стегна, приготви си усмивката, която казваше „още е осем и половина и ми остават още седем и половина часа“, и застана зад щанда в очакване на Пап и си помисли: „Той само те гледа, мъжете го правят, откакто си пораснала“ и това беше вярно, но не беше същото. Защото Пап Мерил не беше като повечето от мъжете, които плъзгаха поглед по стегнатата и привлекателна за очите фигура от десет години насам. Отчасти причината бе, че Пап е стар, но това не беше всичко. Истината беше, че някои хора гледат към тебе, а някои — при това доста малко — наистина те опипват с очите си и Мерил беше един от вторите. Погледът му сякаш наистина имаше тежест — когато ровеше в скърцащото си старомоминско портмоне на дълга, неестествено мъжка верижка, тя сякаш наистина усещаше как очите му се извиват нагоре-надолу по гърдите й, стрелват се по хълбоците й с оптичните си нерви като попови лъжички и после меко се хлъзват към слабините й, от което й се приискваше този ден да беше дошла на работа, облечена като монахиня. Или може би облечена в броня.

Но майка й обичаше да казва: „Това, което може да се изцери, трябва да се изтрае, мила Моли“ и докато някой не откриеше метод за претегляне на погледи, така че тези на мръсниците — били те млади или стари да могат да се поставят извън закона или докато, по-вероятно, Пап Мерил не направеше услуга на всички в Касъл Рок със смъртта си, така че безсрамният капан за туристи, който държеше, да може да бъде съборен, на нея просто й се налагаше да го търпи, доколкото може.

Но днес я очакваше приятна изненада — или поне така изглеждаше на пръв поглед. Пап не я погледна не само с обикновеното си жадно одобрение, но дори с поглед на обикновен клиент — погледът му изглеждаше абсолютно празен. Не че гледаше през нея, нито пък погледът му се удряше в нея и отскачаше. Стори й се, че той толкова се е задълбочил в мислите си, че обикновено проникващият му поглед дори не я достига, а стига само до средата на пътя и после изчезва — все едно човек да се опита да намери и наблюдава някоя звезда в далечната част на Галактиката с невъоръжено око.

— Какво ще обичате, господин Мерил? — попита тя и краката й вече бяха напрегнати, така че да може бързо да се обърне и да посегне към мястото, където стояха торбичките с тютюн. В случая с Пап тя правеше това, колкото е възможно по-бързо, защото, когато се обръщаше и посягаше, усещаше как очите му трескаво пълзят по задника й, спускат се за бърза проверка на краката й, после отново се издигат до бутовете й за последно визуално изстискване и може би ощипване, преди тя да се обърне с лице към него.

— Какво ли — каза той спокойно и бодро, като че ли говореше на някоя автоматична банкова машина — интересът му към нея не беше по-голям. Това беше добре дошло за Моли. — Бих искал малко — и после изрече или дума, която тя не чу правилно, или такава, която беше пълна безсмислица. Ако това беше непонятен жаргон, помисли си тя с известна надежда, може би първите няколко части от сложната мрежа от диги, стари гуми и преливници, която старият негодник беше конструирал срещу надигащото се море на склерозата, най-сетне се пропукваше.

Звучеше като че ли беше казал „двапакефилм“, а те нямаха такова изделие… освен ако не беше някакво лекарство по рецепта.

— Моля, господин Мерил?

— Филм — каза той толкова ясно и твърдо, че Моли направо се разочарова — беше убедена, че той сигурно го беше казал точно така и първия път, но тя го е чула неправилно. Може би тя беше тази, която започваше да губи гумите и преливниците си.

— От какъв вид искате?

— Полароид — каза той. — Два пакета. — Тя не знаеше точно какво става днес, но беше несъмнено, че първият стар мръсник на Касъл Рок не беше на себе си. Очите му все още не бяха на фокус, а думите… те й напомняха за нещо — нещо, което тя свързваше с петгодишната си племенница Елън, но не можеше да го улови.

— За кой модел, господин Мерил?

Гласът й прозвуча несигурно и изкуствено на самата нея, но Пап Мерил изобщо не забеляза. Пап Мерил витаеше някъде в небесата.

След моментно размишление, през което той изобщо не я погледна, а вместо това изучаваше рафтовете с цигари зад лявото й рамо, Пап изтърси:

— За апарат полароид „Слънце“. Модел 660.

И тогава тя се сети — след като му каза, че трябва да вземе от витрината. Племенницата й имаше голяма играчка — мечка панда, която беше кръстила Полет по причини, които вероятно имаха смисъл само за друго такова момиченце. Някъде вътре в Полет имаше електронна схема с памет, в която бяха записани около четиристотин кратки, прости изречения от вида: „Обичам да ме гушкат, а ти?“ и „Не искам никога да си отидеш.“ Когато натиснеш Полет малко над рунтавото й пъпче, след кратка пауза тя изричаше, почти изтърсваше едно от тези мили малки изречения с някакъв далечен, безчувствен глас, който, ако се съдеше по тона й, като че ли отричаше съдържанието на думите. Елън мислеше, че Полет е побъркана. Моли мислеше, че в нея има нещо зловещо — тя постоянно очакваше, че някой ден Елън ще смушка куклата панда в червата и тя ще изненада всички (освен леля Моли от Касъл Рок), като каже това, което наистина мисли. Може би:

— Мисля, че тази нощ, след като заспиш, ще те удуша.

Или просто:

— Имам нож.

Тази сутрин гласът на Пап Мерил беше прозвучал като гласа на куклата панда. А празният му поглед приличаше на този на Полет. Моли си беше мислила, че всяка промяна в обикновената цинична усмивка на стареца би била добре дошла. Беше грешила.

Тя се наведе над витрината, за пръв път без да се интересува от начина, по който се виждат бутовете й, и се опита да намери това, което искаше старецът, колкото може по-бързо. Беше сигурна, че когато се обърне, Пап ще гледа към всичко друго, но не и към нея. И този път беше права. Когато взе филма и се обърна (събаряйки няколко отвени есенни листа от една от кутиите), Пап все още гледаше втренчено рафтовете с цигари — на пръв поглед ги гледаше толкова внимателно сякаш правеше ревизия на щанда. Трябваха секунда или две, за да се разбере, че това изражение всъщност съвсем не е изражение, а поглед, пълен с почти божествена пустота.

„Моля ви, отидете си оттук — молеше се Моли. — Моля ви, просто вземете филма и си отидете. И правете каквото искате, но не ме докосвайте. Моля ви.“

Моли си помисли, че ще изпищи, ако той я докосне, докато гледа по този начин. Защо трябваше да бъде сама? Защо не можеше тук да има поне още един клиент, по възможност шерифът Пангборн, но ако той е зает някъде другаде, който и да е друг? Тя предполагаше, че господин Константайн — фармацевтът — е някъде в магазина, но щандът за лекарства изглеждаше поне на четвърт миля оттук и той не можеше да стигне до нея бързо, ако старият Мерил решеше да я докосне. Ами ако господин Константайн беше излязъл за кафе заедно с господин Кийтън от съвета? Колкото повече мислеше за тази възможност, толкова по-вероятна й се виждаше. Когато се случва нещо наистина зловещо, не е ли почти задължително човек да е сам?

„Той има някакво умствено разстройство.“

И се чу да казва с престорено весел глас:

— Заповядайте, господин. Мерил. — Постави филма на тезгяха и се шмугна вляво зад касата, така че тя да бъде между нея и него.

Древното кожено портмоне излезе от панталоните на Пап Мерил, а треперещите й пръсти отбелязаха погрешно стойността на покупката, така че тя трябваше да я изчисти и да започне отново.

Той й подаваше две десетдоларови банкноти.

Тя си каза, че са смачкани само защото са били смачкани заедно с други банкноти в това малко портмоне и че вероятно дори не са стари, макар да изглеждат стари. Това обаче не спря галопа на мислите й. Мислите й настояваха, че банкнотите не са просто смачкани — а че са смачкани и слузести. Настояваха също, че стари не е точната дума, че стари дори не е вярно. За тези парични знаци дори и думата древни няма да е правилна. Това бяха праисторически десетдоларови банкноти, отпечатани по някакъв начин преди раждането на Христа и построяването на Стоунхендж, преди първият нискочел неандерталец да изпълзи от пещерата си. Те принадлежаха на времето, когато дори Бог е бил бебе.

Не искаше да ги докосне.

Налагаше се да ги докосне.

Човекът щеше да поиска рестото си.

Тя се напрегна, взе банкнотите и колкото можеше по-бързо, ги пъхна в касата, при което така си удари пръста, че отчупи по-голямата част от нокътя си, но в състоянието си на крайно смущение усети силната болка много по-късно… чак когато беше овладяла достатъчно разсъдъка си, за да се засрами от действията си на глупаво момиче, на което предстои първият мензис.

В момента обаче тя само се съсредоточи, за да прибере банкнотите в касата, колкото може по-бързо и да махне ръцете си от тях, но дори и по-късно щеше да си спомня какви бяха тези банкноти на пипане. Сякаш наистина пълзяха и се движеха под пръстите й — като че ли милиарди микроби, огромни микроби — почти толкова големи, та човек да ги види с просто око — се плъзгаха по тях към нея и бързаха да я заразят с неговата болест.

Но човекът щеше да поиска рестото си.

Тя се съсредоточи върху това, стисна устни толкова силно, че те побеляха като устни на мъртвец — четири по един долар които не искаха, изобщо не искаха да излязат изпод ролката, която ги придържаше в касата. После десет цента, но, о, Боже, нямаше монети по десет цента и, по дяволите, какво й ставаше, какво беше направила, че толкова дълго време да се чувства безпомощна с този зловещ старец в единствената сутрин, известна в историята, в която той май наистина искаше бързо да излезе оттук?

Тя извади пет цента и усети мълчаливото му, вонещо присъствие невероятно близо (и усети, че когато най-сетне се насили да погледне нагоре, ще види, че той е дори по-близо, че се обляга на тезгяха и се пресята към нея), после три цента, четири, пет… но последният падна обратно в чекмеджето между монетите от четвърт долар и трябваше да го търси с един от студените си, непохватни пръсти. Той почти й се изплъзна отново — тя усети как по врата й и по тясната ивица между носа и горната й устна избива пот. После стисна здраво монетите в юмрук и се помоли той да не протегне ръка, за да ги вземе, така че тя да трябва да докосва сухата му кожа на земноводно, но знаеше, по някакъв начин знаеше, че той ще го направи, вдигна поглед и почувства как приветливата й усмивка „Лавердиер“ опъва мускулите на лицето й в някакъв замръзнал писък, опитва се да си спести поне това и си каза, че то ще бъде върхът и въпреки че глупавият й настойчив мозък се опитваше да я накара да види образа на сухата ръка, която изведнъж се затваря върху нейната като крак на някаква стара и отблъскваща птица — не граблива, дори не граблива, а лешояд, тя си каза, че не вижда този образ — абсолютно НЕ, но все пак го виждаше и вдигна поглед с тази усмивка, която крещеше от лицето й с такава сила, сякаш беше вик за убийство в гореща, тиха нощ, а магазинът беше празен.

Пап го нямаше.

Беше излязъл, докато тя подготвяше рестото.

Моли цялата се затресе. Ако й трябваше конкретно доказателство, че древният старик не беше наред — имаше го. Това доказателство беше сигурно, несъмнено, доказателство от най-чиста проба — за пръв път в спомените й (и би се обзаложила в спомените на целия град, и би спечелила облога) Пап Мерил, който не искаше да дава бакшиш дори и в редките случаи, когато беше принуден да яде в ресторант, в който не даваха храна за вкъщи, беше излязъл, без да дочака рестото си.

Моли се опита да отвори ръката си и да пусне четирите банкноти по един долар, монетата от пет цента и петте по един цент. С ужас установи, че не може да го направи. Трябваше да си помогне с другата ръка и да разгъне пръстите си. Рестото на Пап падна върху стъклото на тезгяха и тя го изтика настрани, не искаше да го докосва.

И не искаше никога вече да види Пап Мерил.

ГЛАВА 15

Когато Пап излезе от „Лавердиер“, празният му поглед не изчезна. Беше си все същият, докато той пресече тротоара с пакетчетата филми в ръка. Когато слезе от бордюра в канавката, погледът му се пропука и придоби изражение на някаква тревога. Пап спря — с единия крак върху тротоара и другия — сред куп стъпкани фасове и празни пакетчета от чипс. Това беше друг Пап, когото Моли също не би познала, въпреки че онези, които старецът беше мамил, биха го познали твърде добре. Това не беше нито Мерил — развратникът, нито Мерил — роботът, а Мерил — раздразненият звяр. Изведнъж той вече присъстваше — по начин, по който рядко си позволяваше да присъства пред хората. Да показва толкова много от собствената си натура, не беше според самия Пап добра идея. Тази сутрин обаче той съвсем не можеше да се владее, но пък нямаше никой, който да го наблюдава. Ако имаше някой, той не би видял Пап — домораслия провинциален философ, нито дори Пап — ловкия Търговец, а нещо като духа на този човек. В този миг на тотално присъствие Пап сам приличаше на куче помияр — бездомно куче, което е подивяло и сега си почива в разгара на среднощно нападение в курник, с наострени парцаливи уши, вдигната глава и зъби, по които се стича кръв, а сега като че ли дочува звук от къщата на стопанина и мисли за насочената към него ловджийска пушка с нейните цеви като осмица. Кучето не знае нищо за осмиците, но дори и куче може да различи неясната форма на вечността, ако инстинктите му са добре тренирани.

На другата страна на градския площад се виждаше жълтата като урина фасада на „Рогът на изобилието“, малко отделена от най-близките си съседи — празното здание, в което доскоро се бяха помещавали „Селското корито“, „Закуски при Нан“ и „Шев до шев“ — магазин за дрехи и галантерия, поддържан от правнучката на Еви Чалмърс, Поли — жена, за която трябва да поговорим друг път.

Пред всички магазини в долната част на главната улица имаше места за паркиране под ъгъл и всички те бяха празни… освен едно, което току-що се заемаше от форд комби, който Пап позна. Лекото бръмчене на мотора ясно се чуваше в неподвижния утринен въздух. После моторът спря, стоповете угаснаха и Пап дръпна обратно крака си, който беше в канавката, и благоразумно се оттегли до ъгъла на „Лавердиер“. Остана неподвижен като онова куче, разтревожено в курника от някакъв лек шум — шум, който би могъл да бъде пренебрегнат в дивото безумие на убийствата, извършвани от кучета, които нито са толкова стари, нито толкова мъдри колкото него.

Джон Деливън излезе иззад кормилото на комбито. От другата страна излезе момчето. Те тръгнаха към вратата на „Рогът на изобилието“. Мъжът нетърпеливо почука — толкова силно, че звукът достигна до Пап ясно, както се беше чул и звукът от мотора. Деливън спря, двамата заслушаха и после Деливън започна отново — сега не чукаше, а блъскаше по вратата и нямаше нужда да си някакъв четец на мисли, за да разбереш, че мъжът е направо побеснял.

„Те са разбрали — помисли си Пап. — По някакъв начин са разбрали. Дяволски добре стана, че смачках шибания апарат.“

Остана така още миг, без да мърда с нищо освен с присвитите си очи, и после зави зад ъгъла на магазина, в уличката между него и съседната банка. Направи го толкова леко, че мъж с петдесет години по-млад би могъл да завиди на пъргавината му.

„Тази сутрин — помисли си Пап — май ще е по-умно да се прибера през задния двор.“

ГЛАВА 16

Като не получи отговор, Джон Деливън заблъска вратата трети път — толкова силно, че стъклото затрака в разкъртения маджун и ръката го заболя. Болката в ръката го накара да осъзнае колко е разгневен. Смяташе, че гневът му е съвсем неоправдан, ако Мерил е направил това, което мислеше Кевин — да, колкото повече мислеше, толкова повече беше сигурен, че Кевин е прав. Но се изненада, че не беше усетил силата на гнева си до този момент.

„Тази сутрин май ще опозная себе си“ — каза си той и в това имаше нещо поучаващо. Той се усмихна и малко се успокои.

Кевин нито се усмихваше, нито беше спокоен.

— Сигурно се е случило едно от следните три неща — каза господин Деливън на сина си. — Или Мерил не е станал, или не отваря, или е разбрал, че ние сме се ядосали и се е скрил с апарата ти. — Той замълча, после направо се засмя. — Мисля, че има и четвърто. Може би е умрял в съня си.

— Не е умрял — сега Кевин беше опрял глава в мръсното стъкло на вратата, през която желаеше въобще да не беше влизал. Беше заградил очите си с ръце, за да си направи сянка, защото слънцето, което се издигаше над източната част на градския площад, хвърляше силен отблясък върху стъклото. — Виж.

Господин Деливън също вдигна ръце до очите си и притисна нос в стъклото. Останаха така — един до друг, с гръб към площада, загледани в мрака на „Рогът на изобилието“, сякаш бяха най-закоравелите зяпачи през прозорци на света.

— Добре — каза той след няколко секунди, — изглежда, дори да се е скрил, е оставил боклуците си.

— Да — но не това имах предвид. Виждаш ли го?

— Какво да виждам?

— Виси на онази греда. До бюрото с часовниците.

И след миг господин Деливън го видя — фотоапарат полароид, увиснал на ремъка си на една кука на гредата. Помисли си, че вижда дори отчупеното място, макар че това можеше и да е само във въображението му.

„Не е във въображението ти.“

Усмивката изчезна от устните му, когато разбра, че започва да чувства това, което чувстваше Кевин — злокобната и потискаща увереност, че някаква проста и все пак ужасно опасна машинка работи… и за разлика от повечето часовници на Пап работи точно.

— Мислиш ли, че просто си седи горе и чака да си отидем? — заговори на висок глас господин Деливън, но по-скоро говореше на себе си. Ключалката на вратата изглеждаше нова и скъпа… но той би се обзаложил, че ако един от тях — може би Кевин беше в по-добра форма — удареше достатъчно силно, тя щеше да се изкърти от старото дърво. Мина му една случайна мисъл: „Ключалката е толкова здрава, колкото вратата, в която я слагаш. Хората никога не се замислят.“

Кевин обърна напрегнатото си лице към баща си. В този миг Джон Деливън се порази от лицето на Кевин също толкова, колкото Кевин се беше поразил наскоро от неговото. Той си помисли: „Чудя се колко бащи имат възможността да видят как ще изглеждат синовете им като мъже? Той няма винаги да изглежда толкова напрегнат — толкова силно опънат — Боже, надявам се, че няма, — но ще изглежда горе-долу така. И, Исусе Христе, ще бъде хубав!“

И той като Кевин се беше се чувствал така за един кратък миг в цялата тази история, но това беше миг, който никога нямаше да забрави — винаги щеше да се сеща за него.

— Какво? — попита дрезгаво Кевин. — Какво, татко?

— Искаш ли да я избиеш? И аз бих ти помогнал.

— Не още. Мисля, че не трябва. Мисля, че не е тук… но е наблизо.

„Не можеш да знаеш такова нещо. Не можеш и да си го помислиш.“

Но синът му си го мислеше и той вярваше, че Кевин е прав. Между Пап и сина му се беше образувала някакъв вид връзка. „Някакъв вид“ връзка? Бъди сериозен. Той знаеше отлично каква беше тази връзка. Това беше онзи шибан апарат, който висеше на стената вътре и колкото по-дълго висеше, колкото повече той чувстваше, че онази машинка работи — колелцата й се въртят и зловещите й немислими зъбци се въртят — толкова по-малко му харесваше това.

„Счупи апарата, счупи апарата“ — помисли си той и каза:

— Сигурен ли си, Кев?

— Да обиколим отзад. Да опитаме вратата оттам.

— Има порта. Той сигурно я заключва.

— Може би можем да се прекачим.

— Добре — каза господин Деливън и последва сина си по стъпалата на „Рогът на изобилието“ и към задната уличка, чудейки се дали не си е загубил ума.

Но портата не беше заключена. В някакъв момент Пап беше забравил да я заключи и въпреки че на господин Деливън не му харесваше идеята да се прекачва през оградата, евентуално да падне през оградата и сигурно да си откъсне топките при това падане, по някаква причина отворената порта му харесваше още по-малко. Въпреки това той и Кевин минаха през нея и влязоха в пълния с боклуци двор на Пап, чийто изглед не можеха да подобрят и нападалите октомврийски листа.

Кевин се придвижи през купчините отпадъци, които Пап беше изхвърлил, но не се беше погрижил да отнесе на боклука. Господин Деливън го последва. Стигнаха до дръвника приблизително по същото време, в което Пап излизаше от задния двор на госпожа Атия Линдън към улица „Мълбъри“ — на един квартал по на запад. Щеше да върви по улица „Мълбъри“, докато стигне до канторите на компанията за дървен материал „Уолф Джоу“. Въпреки че камионите за трупи на компанията вече кръстосваха пътищата на Мейн и жуженето на верижните триони сигурно се издигаше над намаляващите гори на околността поне от шест и половина, до девет никой нямаше да дойде на работа в кантората, а дотогава имаше поне петнайсет минути. В задната част на мъничкия заден двор на компанията за дървен материал имаше висока дъсчена ограда. На нея имаше порта и тази порта беше заключена, но Пап имаше ключ. Така че щеше да отключи портата и да влезе през нея в собствения си заден двор.

Кевин спря до дръвника. Господин Деливън улови и проследи погледа на сина си и премига. Отвори уста да попита за какво, по дяволите, е всичко това, после я затвори отново. Започна да се сеща за какво, по дяволите, е всичко това, без Кевин да му помага ни — най-малко. Не беше правилно да му идват такива мисли, не беше естествено и той знаеше от горчивия си опит (в който самият Реджиналд Марион „Пап“ Мерил в един момент беше изиграл своята роля, както не толкова отдавна беше разказал на сина си), че да правиш нещата импулсивно е добър начин да тръгнеш в неправилна посока и да си изгърмиш патроните, но това нямаше значение. Въпреки че господин Деливън не мислеше в такива термини, спокойно можеше да се каже, че той просто се надява, че когато всичко свърши, ще може да кандидатства за повторно приемане в Племето на разумните.

Отначало той си помисли, че вижда размазаните останки на фотоапарат полароид. Разбира се, това беше просто в ума му, който се опитваше да намери известен смисъл в повторението. Това, което лежеше върху и около дръвника, изобщо не приличаше на фотоапарат — нито на полароид, нито на друг. Всички тези зъбчати колелца и маховици можеха да принадлежат само на часовник. После видя мъртвата карикатурна птичка и дори разбра какъв вид е бил часовникът. Отвори уста да попита Кевин защо, за Бога, Пап би донесъл часовник с кукувичка тук отзад и после би го размазал с бойния чук. Помисли отново и реши, че все пак няма нужда да пита. Отговорът също беше започнал да идва. Господин Деливън не искаше този отговор, защото той говореше за сериозна лудост, но това нямаше значение — отговорът все пак се появи.

Този часовник с кукувичка трябваше да виси на нещо. Трябваше да виси заради топузите на махалото. А на какво се закачваше? Ами че на кука, разбира се.

Може би на кука, която стърчи от греда.

Като гредата, на която висеше полароидът на Кевин.

Сега той заговори и думите му като че ли идваха някъде отдалече:

— По дяволите, какво му е станало, Кевин? Започнал е да се побърква?

— Не е започнал — отвърна Кевин и гласът му като че ли също идваше някъде отдалече. Стояха над дръвника и гледаха пръснатите парченца време. — Побъркал се е. От апарата.

— Трябва да го размажем — каза господин Деливън. Гласът му сякаш доплува до ушите му много дълго, след като беше изговорил думите.

— Още не — каза Кевин. — Трябва първо да отидем до дрогерията. Там има специална разпродажба на такива апарати.

— Има специална разпродажба на как…

Кевин го докосна по ръката. Джон Деливън го погледна. Кевин беше вдигнал глава и приличаше на елен, който усеща пожар. В този момент момчето беше повече от хубаво — беше почти божествено, като млад поет в часа на смъртта си.

— Какво? — настойчиво попита Джон Деливън.

— Не чу ли нещо? — тревогата бавно преминаваше в съмнение.

— Кола на улицата — каза господин Деливън. Колко по-стар беше от сина си? — внезапно се почуди той. — Двайсет и пет години? Господи, не беше ли вече време да започне да действа?

Той прогони колебанието надалеч, опита се да го задържи на разстояние една ръка. Отчаяно потърси зрелостта си, но не намери много от нея. Нахлузи я върху себе си, както се нахлузва старо, изпокъсано палто.

— Сигурен ли си, че беше само това, татко?

— Да. Кевин, много си се навил. Овладей се, или… — Или какво? Но той знаеше и се засмя на пресекулки. — Или и двамата трябва да побегнем като зайци.

Кевин го погледна замислено за миг — като човек, който излиза от дълбок сън — може би дори от транс, после кимна.

— Хайде.

— Кевин, защо? Какво искаш? Той може да е горе, просто да не отваря…

— Ще разберем като влезем, татко. Хайде. — И почти издърпа баща си от двора с боклуците към тясната пътека.

— Кевин, ръката ми ли искаш да откъснеш, или какво? — попита господин Деливън, когато се върнаха на тротоара.

— Той беше там — каза Кевин. — Криеше се. Чакаше да си тръгнем. Чувствах го.

— Беше… — господин Деливън спря, после тръгна отново. — Добре… да кажем, че е бил. Просто заради спора, да кажем, че е бил. Не трябва ли да се върнем там и да го хванем за яката? — И със закъснение: — Къде беше той?

— От другата страна на оградата — каза Кевин. Очите му сякаш плуваха. Този път хареса по-малко на господин Деливън. — Вече е бил там. Вече е взел, каквото му трябва. Трябва да побързаме.

Кевин вече тръгваше към края на тротоара, за да пресече напряко градския площад до „Лавердиер“. Господин Деливън посегна и го сграбчи като кондуктор, който сграбчва човек, когото е хванал да се промъква във влака без билет.

— Кевин, за какво говориш?

И тогава Кевин наистина го каза: погледна към него и го каза:

— То идва, татко. Това е животът ми. — Погледна баща си — пребледнялото му лице и нещастните му, плуващи очи умоляваха. — Кучето идва. Няма да е достатъчно просто да влезем вътре и да вземем апарата. Това вече е отминало. Моля те, не ме спирай. Моля те, не ме събуждай. Това е животът ми.

Господин Деливън направи едно последно огромно усилие да не се поддаде на тази нарастваща лудост… и после се предаде.

— Хайде — каза той, хвана сина си за лакътя и почти го повлече по площада. — Каквото и да е, нека го направим. — Той спря за миг. — Имаме ли достатъчно време?

— Не съм сигурен — каза Кевин и добави неохотно: — Мисля, че не.

ГЛАВА 17

Пап чакаше зад дъсчената ограда и гледаше двамата Деливън през една дупка от чеп. Беше сложил тютюна в задния си джоб, така че ръцете му да са свободни да се стискат и отпускат, стискат и отпускат.

„Вие сте върху моя собственост — шепнеше умът му към тях и ако умът му имаше силата да убива, той щеше да посегне с него и да ги порази смъртоносно. — Вие сте върху моя собственост, по дяволите, Вие сте върху моя собственост!“

Това, което трябваше да направи, беше да извади старата „Джон Лоу“ и да я насочи към тъпите им глави. Това трябваше да направи. И щеше да го направи точно сега, ако те не бяха застанали над останките от апарата, който момчето предполагаше, че само е унищожило с благословията на Пап преди две седмици. Зачуди се дали да не опита да се отърве с лъжа, но знаеше какво мислят за него в този град. Пангборн, Кийтън и всички останали. Боклук. Това мислеха за него. Абсолютен боклук.

Докато си размърдат задниците, слънцето ще залезе!

Ръцете му се стискаха и отпускаха. Стискаха и отпускаха.

Деливънови говореха, но на Пап не му се слушаше какво си приказват. Умът му се беше превърнал в димяща пещ. Сега молитвата му гласеше: „Те са върху моята проклета собственост и аз не мога да направя нищо, за да ги изгоня! Да бъдат проклети! Да бъдат проклети!“

Най-сетне бащата и синът излязоха. Когато чу ръждивото скърцане на портата към уличката, Пап отключи с ключа си портата в дъсчената ограда. Промъкна се през нея и се затича през двора към задния си вход — затича се с неспокойна лекота, странна за човек на седемдесет години, затиснал с ръка дясното си бедро като че ли — независимо от лекотата — чувстваше там силна ревматична болка. Всъщност Пап изобщо не чувстваше болка. Просто не искаше нито ключовете му, нито дребните пари в портмонето му да дрънкат в случай, че двамата Деливън са все още наблизо и се мотаят отпред, където не може да ги види. Нямаше да се изненада, ако наистина беше така. Когато имаш работа със скунк, трябва да си готов за миризмата.

Извади ключовете от джоба си. Сега те изтракаха и звукът, въпреки че беше приглушен, му се видя много силен. За миг обърна очи наляво — сигурен, че ще види облещеното овче лице на отрочето. Устата му се озъби в уплашена, напрегната усмивка. Нямаше никого.

Поне засега.

Той намери нужния ключ, пъхна го в ключалката и влезе. Внимаваше да не отвори вратата към бараката твърде широко, защото пантите скърцаха, когато ги насилиш.

Вътре с диво движение дръпна резето и влезе в „Рогът на изобилието“. В тези сенки той си беше у дома, дори нещо повече. Можеше да ходи по тесните, отрупани с боклуци коридори дори и насън… всъщност беше го правил, макар че в момента не си го спомняше, както и много други неща.

В предната част на магазина имаше само един малък страничен прозорец — гледаше към уличката, от която двамата Деливън бяха влезли в задния му двор. Под остър ъгъл можеше да се видят и тротоарът, и част от градския площад.

Пап се прилепи до прозореца между купчините ненужни, захвърлени списания и усети прашната им музейна миризма в тъмния Въздух. Погледна навън към уличката и видя, че е празна. Погледна надясно и видя двамата Деливън — размити като риби в аквариум зад мръсното, криво стъкло. Пресичаха площада точно пред естрадата. Не дочака да се изгубят от погледа му, нито се премести на предните прозорци, за да ги вижда под по-добър ъгъл. Предполагаше, че отиват в „Лавердиер“, и тъй като той вече беше бил там, щяха да питат за него. Какво би могла да им каже онази мръсница зад щанда? Че е бил там и си е отишъл. Нещо друго?

Само че си е купил две торбички тютюн.

Пап се усмихна.

За това едва ли щяха да го обесят.

Намери една кафява кесия, излезе отзад, тръгна към дръвника, размисли и вместо това отиде до портата по пътеката. И да си бил веднъж невнимателен, това не значи, че трябва да бъдеш все такъв.

След като заключи портата, той отнесе кесията до дръвника и събра парчетата от полароида. Действаше колкото можеше по-бързо, но за да събере всичко му трябваше време.

Събра всичко с изключение на малките тресчици и парченца, които изглеждаха само като боклук без определено име. В някоя полицейска лаборатория може би биха могли да идентифицират поне част от парченцата — Пап беше гледал криминални филми по телевизията (само когато не гледаше порнографски филми на видеомагнетофона си), в които хората от лабораториите се появяваха на сцената на престъплението с малки четчици и вакуумни помпички, а даже и с пинцети, слагаха нещата в найлонови пликчета — но в управлението на шерифа на Касъл Рок нямаше такива работи. А на Пап не му се вярваше шерифът Пангборн да поиска от щатската полиция да изпрати група за разследване, дори ако убедяха самия Пангборн да направи това усилие, не си заслужаваше само за една кражба на фотоапарат, а това беше всичко, в което можеха да го обвинят Деливън, без да изглеждат луди. След като изследва околността, той се прибра вътре, отключи „специалното“ си чекмедже и сложи вътре кафявата кесия. Заключи отново и сложи ключовете обратно в джоба си. Сега всичко беше наред. Той знаеше всичко и за заповедите за обиск. По скоро в ада би настанал снежен ден, отколкото двамата Деливън да могат да закарат Пангборн в окръжния съд, за да иска такава заповед. Дори и ако е достатъчно луд да опита, останките от проклетия апарат нямаше да ги има — завинаги — много преди да могат да му погодят този номер. Да се опита да се отърве от парчетата завинаги, още сега, би било по-опасно, отколкото да ги остави в заключеното чекмедже. Двамата Деливън щяха да се върнат и да го хванат точно докато го прави. Най-добре да почака.

Защото те щяха да се върнат.

Пап Мерил знаеше това така добре, както, знаеше името си.

По-късно, може би след като отминат всички тези вълнения и глупости, щеше да може да отиде при момчето и да му каже: „Да. Така е. Направих всичко, което мислиш, че съм направил. Сега защо не забравим тази работа и отново да не се познаваме… нали? Можем да си позволим да го направим. Може да не мислиш така, поне на пръв поглед, но можем. Защото виж — ти искаше да го разбиеш, защото мислеше, че е опасен, а аз исках да го продам, защото мислех, че е ценен. Оказа се, че ти си прав, а аз не съм и това е цялото отмъщение, от което имаш нужда. Ако ме познаваше по-добре, щеше да знаеш защо — няма много мъже в този град, които са ме чували да казвам такова нещо. От това ме присвива коремът, искам да кажа, но това няма значение — когато не съм прав, искам да мисля, че съм достатъчно голям, за да го преглътна, независимо колко ми е мъчно. В края на краищата, момче, аз направих това, което ти искаше да направиш отначало. Всички ние излязохме на една и съща улица, искам да кажа, и мисля, че ще е най-добре миналото да си остане минало. Знам какво мислиш за мен и знам какво аз мисля за теб и никой от нас двамата няма да гласува за избирането на другия за церемониалмайстор на годишния парад на Четвърти юли, но всичко е наред — ще можем да го преживеем, нали? Това, което искам да кажа, е просто следното: и двамата се радваме, че проклетия апарат го няма, така че нека да приключим всичко и да си вървим.“

Но това беше за по-нататък, а дори и тогава само под въпрос. Точно сега нямаше да свърши работа, сигурен беше. Щеше да им трябва време да се успокоят. Точно сега и двамата щяха да се мъчат да откъснат парче от задника му като

(кучето на онази снимка)

като… е, няма значение като какво. Най-важното беше, когато се върнат, да си бъде тук — да си работи както обикновено и да изглежда невинен като младенец.

Защото те щяха да се върнат.

Нищо толкова. Всичко беше наред, защото…

— Защото владея положението — прошепна Пап. — Това е, което искам да кажа.

Той отиде до предната врата и обърна табелката „ЗАТВОРЕНО“ на „ОТВОРЕНО“ (после отново бързо я обърна пак на „ЗАТВОРЕНО“, но това го направи, без да съзнава, а и после нямаше да го помни). За начало — добре. Сега какво? Всичко трябваше да изглежда като през най-нормален ден — ни повече, ни по-малко. Когато онези се върнеха, запотени и решени да победят или да умрат за това, което вече беше убито и съвсем мъртво, той трябваше да се направи на изненадан — „За какво говорите, за Бога?“.

И така… какво беше най-нормалното нещо, което трябваше да го заварят да прави, когато се върнат — с шерифа Пангборн или без него?

Погледът на Пап се спря на часовника с кукувичка, който висеше на гредата до хубавото бюро, което беше взел от една разпродажба в Себаго преди месец или преди шест седмици. Немного хубав часовник с кукувичка — може би първоначално купен с талони за намаление от някоя душа, която се беше опитвала да бъде пестелива (хората, които само се опитваха да бъдат пестеливи, бяха според оценката на Пап бедни, неосведомени души, които плуваха по живота в неясно и постоянно състояние на разочарование). Все пак, ако можеше да го поправи, така че да работи малко, може би можеше да го продаде на някой от скиорите, които щяха да се появят след месец-два — на някой, който се нуждае от часовник във вилата или хижата си, защото последният, купен на старо, се е развалил, и който още не разбира (и вероятно никога няма да разбере), че още един, купен на старо, няма да е решение, а проблем.

Пап бе изпитал съжаление към този човек и би се пазарил с него или с нея толкова честно, колкото мислеше, че може, но не би го разубедил. „На ваша собствена отговорност“ беше не само това, което той искаше да каже, а и което често казваше, пък трябваше и да се живее, нали?

Да. И така, той щеше да седне зад работната си маса и да се позанимава с този часовник, да види дали може да го поправи и когато се върнат двамата Деливън, щяха да го заварят да прави точно това. Може би дотогава щяха да се появят и някои възможни клиенти — имаше такава надежда, въпреки че по това време на годината клиентите бяха по-малко. Във всеки случай клиентите биха били като глазура върху тортата. Важното беше как ще изглежда всичко — просто човек, който няма нищо за криене, извършва обикновени движения в обикновения ритъм на обикновения си ден.

Пап отиде до гредата и свали часовника с кукувичка, като внимаваше да не заплете топузите му. Пренесе го на работната си маса, дори леко си тананикаше. Остави го, после попипа в задния си джоб. Пресен тютюн. Това също беше добре.

Помисли си, че докато работи, може да изпуши една малка лула.

ГЛАВА 18

— Не можеш да знаеш, че е бил там, Кевин! — все още слабо протестираше господин Деливън, докато вървяха към „Лавердиер“.

Без да му обръща внимание, Кевин тръгна право към щанда, зад който стоеше Моли Дърхам. Желанието й да повърне беше преминало и тя се чувстваше много по-добре. Сега цялата случка й изглеждаше малко глупаво — като кошмар, който си сънувал, после си се събудил от него и след първоначалното облекчение си мислиш: „И от това съм се страхувал? Как изобщо съм могъл да си помисля, че това наистина ми се е случило дори и насън?“

Но когато видя опънатото бяло лице на момчето на Деливън, зад щанда, тя разбра как можеш да се страхуваш, да, о, да, дори и неща, странни като нещата, които се случват в сънищата, защото отново се върна в своя сън наяве.

Работата беше там, че лицето на Кевин Деливън изглеждаше почти по същия начин: като че ли той беше някъде толкова навътре в себе си, че когато гласът му и погледът му най-сетне стигнаха до нея, те изглеждаха почти изчерпани.

— Пап Мерил е бил тук — каза той. — Какво си купи?

— Моля да извините сина ми — намеси се господин Деливън. — Той не се чувства д…

Но видя лицето на Моли и спря. Тя изглеждаше така, сякаш току-що беше видяла как някой е загубил ръката си в заводска машина.

— О — каза тя. — О, Боже!

— Филм ли беше? — попита я Кевин.

— Какво му беше? — попита слабо Моли. — Знаех си, че му има нещо още в момента, в който влезе. Какво има? Да не би да е… направил нещо?

„Боже — помисли си Джон Деливън. — Той наистина знае. Значи всичко е вярно.“

В този момент господин Деливън взе едно героично решение — предаде се напълно. Предаде се напълно и се остави заедно с това, което смяташе, че може да е истина или да не е истина изцяло в ръцете на сина си.

— Филм беше, нали? — настоя Кевин. Разтревоженото му лице й припомни сърцебиенето и стреса отпреди малко. — Полароиден филм. От онези. — И той посочи специалната витрина.

— Да — лицето й беше бяло като порцелан — малкото руж, който си беше сложила сутринта, стоеше на неравни, пламтящи петна. — Той беше толкова… странен. Като говореща кукла. Какво му е станало? Какво…

Но Кевин се беше извъртял отново към баща си.

— Трябва ми апарат — отсече той. — Трябва ми още сега. Полароид „Слънце 660“. Тук ги имат. Даже са със специално намаление. Виждаш ли?

Но въпреки героичното си решение господин Деливън не се беше отказал от последните остатъци разум.

— Защо… — започна той и това беше всичко, което му позволи да каже Кевин.

— Не ЗНАМ защо! — извика той и Моли Дърхам изстена. Сега не й се повръщаше — Кевин Деливън я плашеше, но не я плашеше толкова. Това, което тя искаше да направи точно сега, беше да си отиде вкъщи, да допълзи до спалнята си и да се завие презглава. — Но трябва да го имаме и почти нямаме време, татко!

— Дайте ми един от онези апарати — каза господин Деливън и извади портфейла си с треперещи ръце, без да види, че Кевин вече беше хукнал към витрината.

— Просто вземете един — чу тя един треперещ глас, който съвсем не приличаше на нейния собствен глас. — Просто вземете един и си вървете.

ГЛАВА 19

Оттатък площада Пап Мерил — който вярваше, че мирно поправя евтин часовник с кукувичка — невинен като младенец завърши зареждането на апарата на Кевин с един от филмите. Затвори го. Той издаде мляскащ лек вой.

„Проклетата кукувичка звучи, сякаш има тежък ларингит. Май че е скъсана пружина. Е, имам лекарството за това.“

— Ще те оправя, ще те оправя — каза Пап и вдигна апарата. Доближи едно от безизразните си очи към визьора с пукнатината, която беше толкова тънка, че дори не се виждаше, когато доближиш окото си. Апаратът беше насочен към предната част на магазина, но това нямаше значение — към каквото и да го насочиш, той винаги се прицелваше в някакво черно куче, което не беше куче, създадено от Бога, а идваше от един малък град, наречен поради липса на по-добра дума Полароидсвил, който също не беше създаден от Бога.

БЛЯС!

Чу се онзи мляскащ лек вой, с който апаратът на Кевин избутваше нова снимка.

— Ето — каза Пап с тихо удовлетворение. — Може би ще направя и нещо друго, а не само да говоря с тебе, птиченце. Това, което искам да кажа, е, че може да те накарам и да запееш. Не обещавам, но ще направя опит.

Пап се ухили със суха, жилава усмивка и отново натисна бутона. БЛЯС!

Бяха стигнали до средата на площада, когато Джон Деливън видя как тиха бяла светлина изпълва мръсните прозорци на „Рогът на изобилието“. Светлината беше тиха, но след нея той чу нисък, тъмен тътен, който сякаш стигаше до ушите му от магазина за боклуци на стареца… но само защото магазинът за боклуци на стареца беше единственото място, откъдето той можеше да излезе. Където той се излъчваше изпод земята… или не беше ли самата земя единственото достатъчно широко място, в което да се приюти собственикът на този глас?

— Тичай, татко! — извика Кевин. — Той е започнал да го прави!

Святкането се повтори и освети прозорците като студен електрически удар. След него отново се чу онова инфразвуково ръмжене, после звукът на гръм в звуков тунел, звукът на някакво невъобразимо ужасно животно, което бяха събудили от съня му.

Господин Деливън, безпомощен да се спре и почти без да съзнава какво върши, отвори уста, за да каже на сина си, че такава голяма и ярка светлина не би могла да излиза от вградената светкавица на фотоапарат полароид, но Кевин вече тичаше.

Господин Деливън също се затича с пълно съзнание какво смята да прави — да хване сина си и да го махне оттук, преди да се е случило нещо по-ужасно от представата му за ужасни неща.

ГЛАВА 20

Втората снимка, която направи Пап, избута първата от прореза. Тя падна върху масата с тупкане, което беше по-тежко, отколкото тупкането на един обикновен, химически обработен картон. Слънчевото куче сега изпълваше почти целия кадър — на преден план беше невъзможната му глава, черните ями на очите, димящите, пълни със зъби челюсти. Черепът му сякаш беше издължен във форма на куршум или сълза, защото скоростта на нещото-куче и скъсяващото се разстояние между него и обектива едновременно го изваждаха от фокус. Сега се виждаха само върховете на коловете на оградата зад него — грамадата от гъвкавите рамене на нещото беше заела останалата част от кадъра.

Връзката шнурче от рождения ден на Кевин, която беше стояла до фотоапарата „Слънце“ в чекмеджето му, се виждаше в долната част на кадъра и отразяваше стълб матова слънчева светлина.

— Почти те хванах, пиленце — каза Пап с висок, дрезгав глас. Светлината ослепи очите му. Той не виждаше нито кучето, нито апарата. Виждаше само безгласната кукувичка, която се беше превърнала в цел на живота му.

— Ще запееш, проклетнице! Ще те накарам да запееш!

БЛЯС!

Третата снимка избута втората от прореза. Тя падна твърде бързо — по-скоро като парче камък, отколкото като квадратно картонче, а когато се удари в масата, проби древния оръфан табак и от дървото под нея се разхвърчаха трески.

На тази снимка главата на кучето още повече беше излязла от фокус — беше станала дълга колона от плът, което й придаваше странен почти триизмерен вид.

На третата, която все още се подаваше от прореза в дъното на апарата, зурлата на Слънчевото куче, изглежда, по невъзможен начин отново идваше на фокус. Това беше невъзможно, защото то беше прекалено близко до обектива — толкова близко, че муцуната приличаше на хобот на някакво морско чудовище, което се вижда точно под онази нежна ципа, която наричаме повърхност.

— Проклетницата още не е съвсем наред — каза Пап.

Пръстът му отново натисна бутона на полароида.

ГЛАВА 21

Кевин изтича по стъпалата на „Рогът на изобилието“. Баща му посегна към него, но не успя да хване нищо освен въздуха на два сантиметра от развяващата се риза на Кевин, олюля се и падна на ръце. Дланите му се хлъзнаха по второто стъпало отгоре и кожата му се напълни с трески.

— Кевин!

Той вдигна очи и за момент светът пак изчезна в нова ослепителна бяла светкавица. Този път ревът беше много по-силен. Това беше вой на полудяло животно, което, аха, и ще успее да разбие клетката си. Той видя Кевин с наведена глава, предпазващ с една ръка очите си от белия блясък, замръзнал в неподвижната светлина, сякаш превърнал се сам във фотография. Видя пукнатини, които като живак се стичаха по стъклата на витрината.

— Кевин, внима…

Стъклото се пръсна в блестящ душ и господин Деливън също наведе глава. Връхлетя го буря от стъкла. Той усети трополенето им в косата си, усети как драскат бузите му, но нито едно стъкълце не се заби дълбоко нито в момчето, нито в него — витрината се беше пръснала на трохи.

Чу се хрущене на дърво. Господин Деливън отново вдигна очи и видя, че Кевин е успял да влезе точно така, както по-рано го беше съветвал — беше избил вратата, която сега беше без стъкла, с рамо и изкъртил новата брава от старото, прогнило дърво.

— КЕВИН, ПО ДЯВОЛИТЕ! — изкрещя той. Стана, преплете крака и за малко отново не падна на едно коляно, после се изправи и се втурна след сина си.

Нещо се беше случило с проклетия часовник с кукувичка. Нещо лошо.

Той биеше отново и отново — доста зле, но това не беше всичко. Той беше натежал в ръцете на Пап… и освен това ставаше неприятно горещ.

Пап погледна надолу и внезапно се опита да изкрещи от ужас, но челюстите му като че ли бяха свързани в едно.

Той разбра, че е ослепен и също изведнъж разбра, че това, което държи, изобщо не е часовник с кукувичка.

Опита се да отпусне ръце и да захвърли апарата и с ужас разбра, че не може да разтвори пръстите си. Гравитационното поле около апарата сякаш се беше увеличило. А ужасното нещо ставаше все по-горещо. Сивата пластмаса на корпуса на фотоапарата между тъпите му пръсти с побелели нокти беше започнала да пуши.

Десният му показалец запълзя нагоре към червения бутон като осакатена муха.

— Не — промърмори той и после изхленчи умоляващо: — Моля…

Пръстът не му обръщаше внимание. Той достигна до червения бутон и се нагласи върху него точно когато Кевин удари с рамо вратата и влетя вътре. Стъклата на вратата се разхвърчаха.

Пап не натисна бутона. Дори и сляп, дори и с чувството, че плътта на пръстите му започва да гори и да пари, той знаеше, че не е натиснал бутона. Но когато пръстът му застана върху бутона, гравитационното поле отначало сякаш се удвои, после се утрои. Той се опита да вдигне пръста си от бутона. Беше като да се опиташ да го задържиш вдигнат на планетата Юпитер.

— Пусни го! — изкрещя момчето някъде извън рамката на неговия мрак. — Пусни го, пусни го!

— НЕ! — изкрещя в отговор Пап. — Това, което искам да кажа, е, че НЕ МОГА!

Червеният бутон започна да влиза навътре към точката си на контакт.

Кевин стоеше с разкрачени, крака, наведен над апарата, който току-що бяха купили от „Лавердиер“, а кутията се търкаляше в краката му. Успя да натисне бутона, който освободи предната част на апарата и откри широкия прорез за зареждане. Опитваше се да натика един от пакетите с филм в него, но той упорито отказваше да влезе — сякаш апаратът също беше станал предател — може би от съчувствие към брат си.

Пап изкрещя отново, но този път без никакви думи — само нечленоразделен вик на болка и страх. Кевин усети миризма на горяща пластмаса и печено месо. Вдигна очи и видя, че полароидът се топеше, наистина се топеше в залепналите ръце на стареца. Квадратният му силует придобиваше странна, издута форма. По някакъв начин стъклото на визьора и обектива също беше станало на пластмаса. Вместо да се счупят или да изхвръкнат от все по-безформената обвивка на апарата, те се удължаваха и омекваха като горена захар, превръщаха се в чифт гротескни очи като очите на трагическа маска.

Тъмна пластмаса, нагрята до стопяване, като топъл восък потече през пръстите на Пап и по опакото на ръцете му на широки вади, които издълбаваха бразди в плътта му. Пластмасата покриваше обгорените места, но Кевин видя, че отстрани на тези вади се показва кръв и се стича по плътта на Пап, след което пада върху масата на димящи капки, цвърчащи като гореща мазнина.

— Филмът ти е все още в опаковката! — изкрещя баща му зад него и прекъсна вцепенението му. — Развий го! Дай на мен!

Баща му посегна към него и го бутна толкова силно, че почти го събори. Издърпа филма, който все още беше обвит в хартия, и откъсна единия край. Обели опаковката.

— ПОМОЩ! — изкрещя Пап — последните свързани думи, които го чуха да казва.

— Бързо! — извика баща му и отново напъха филма в ръцете му. — Бързо!

Цвърчене на горяща плът. Трополене на капки кръв по масата като при дъжд, който се превръща в буря — вените и артериите по пръстите на Пап и по опакото на ръцете му започваха да се пукат. Ручей от гореща, течаща пластмаса обви лявата му китка и снопчето вени, които там бяха толкова близко до повърхността, се спука, пръсна кръв като от прогнило уплътнение, което първо е започнало да тече на няколко места, а сега просто започва да се разпада под настойчивия, ударен натиск.

Пап зави като животно.

Кевин отново се опита да натика пакета с филма и когато той отново отказа да влезе, изкрещя:

— Майната ти!

— Държиш го обратно! — изкрещя и господин Деливън. Опита се да издърпа апарата от Кевин, а Кевин се отскубна и остави в ръцете на баща си само парче от ризата си — нищо повече. Издърпа навън пакета на филма и за миг той се изплъзна от крайчеца на пръстите му и за малко не падна на пода — който, Кевин знаеше много добре, мечтаеше да се свие в юмрук и да го смачка веднага щом падне.

Успя да го хване, завъртя го обратно, вкара го на място и затвори предния капак на апарата — отворен, той висеше на пантите си като главата на незнайно същество със счупен врат.

Пап изви отново и…

БЛЯС!

ГЛАВА 22

Този път беше като да стоиш в центъра на слънце, което с един внезапен изблик от светлина се превръща в свръхнова звезда. Кевин почувства, че сянката му сякаш се откъсва от петите му и се блъсва в стената. И може би това беше вярно поне отчасти, защото цялата стена зад него за миг се нажежи до бяло и се изпъстри с хиляди пукнатини с изключение на мястото, покрито от сянката му. Очертанията й — ясно изрязан силует — останаха татуирани там: единият лакът замръзнал като крило. Ръката му беше оставила зад себе си замръзналия си образ, докато се издигаше с апарата към лицето му.

Горната част на апарата в ръцете на Пап се откъсна от останалата с дълбок звук, сякаш някакъв много дебел мъж прочистваше гърлото си. Слънчевото куче изрева и този път басовият гръм беше достатъчно висок, достатъчно силен, достатъчно близък, за да счупи стъклата на часовниците и да посипе по пода стъклата на огледалата и снимките в моментни кристални, невероятно красиви дъги.

Апаратът този път не изстена и не изви — звукът на механизма му беше като писък — висок и пронизителен като на жена, която умира в родилни мъки. Квадратното парче хартия, което се показа и си проби път през прореза, димеше и пушеше. После тъмният прорез също започна да се топи — едната му страна увисна напред, другата се сгърчи назад, а целият прорез започна да се разтваря като прозявка на беззъба уста. Върху лъскавата повърхност на последната снимка се образува мехур все още увиснал от разширяващата се уста на канала, от който полароидът „Слънце“ раждаше фотографиите си.

Докато Кевин гледаше замръзнал през завесата от святкащи, дрънчащи точки, която последната бяла експлозия беше спуснала пред очите му, Слънчевото куче изрева отново. Сега звукът беше по-слаб и не идваше изпод земята и отвсякъде, но беше по-ужасен, защото беше по-истински, повече тук.

Част от разпадащия се апарат в голям сив къс отхвръкна назад, лепна се на шията на Пап Мерил и се разтвори като огърлица. Вратната му вена и сънната артерия се спукаха и изхвърлиха струи кръв, които бликнаха нагоре и напред в яркочервени спирали. Главата на Пап увисна назад, сякаш той нямаше кости.

Мехурът на повърхността на снимката растеше. Самата снимка започна да трепти в прозяващия се прорез в долната част на вече обезглавения апарат. Страните й започнаха да растат, като че ли снимката вече не беше от картон, а от някаква гъвкава субстанция, която приличаше на плетен найлон. Тя се извиваше напред-назад в прореза и Кевин си помисли за каубойските ботуши, които беше получил за рождения си ден преди две години и как трябваше да извива крака, докато ги обуе, защото му бяха малко стегнати в глезените.

Краищата на снимката се отъркаха в краищата на прореза и би трябвало да заседнат. Но апаратът вече не беше твърд — всъщност въобще не приличаше на това, което беше бил преди. Краищата на снимката се врязаха в страните му съвсем лесно — като остра като бръснач кама в меко месо. Излязоха през това, което преди беше било корпус на апарата, пръскайки във въздуха сиви капки от димяща пластмаса. Една от тях попадна върху стар, смачкан куп списания „Популярна механика“ и проби в тях димяща, тлееща дупка.

Кучето отново изрева — сърдит, грозен звук — викът на същество, в чийто ум няма нищо друго освен разкъсване и убиване. Само това — нищо друго.

Снимката затрептя на ръба на увисналия, разтопен отвор, който сега приличаше най-много на някакъв безформен духов инструмент, после падна на масата със скоростта на камък, който пада в бездънна яма.

Кевин почувства как една ръка се забива в рамото му.

— Какво прави? — попита дрезгаво баща му. — Всемогъщи Боже, Кевин, какво прави!

Кевин се чу как отговаря с далечен, почти безизразен глас:

— Ражда се.

ГЛАВА 23

Пап Мерил умря, облегнат на стола зад работната си маса, където беше седял толкова много часове: беше седял и пушил; седял и поправял какви ли не неща, така че да вървят поне за малко и да може да продаде негодното на неразумните; седял и давал заеми на импулсивните и непредвидливите след залез слънце. Умря, загледан в тавана, от който капеше собствената му кръв — капеше и се размазваше по бузите и отворените му очи.

Столът му загуби равновесие и изсипа увисналото му тяло на пода. Портмонето и връзката ключове издрънчаха.

Последната полароидна снимка продължаваше неспокойно да трепти на масата. Страните й се разтваряха и Кевин усещаше как някакво непознато нещо — едновременно живо и неживо — стене в ужасни, непознати родилни мъки.

— Трябва да се махаме оттук — изпъшка баща му и го дръпна. Очите на Джон Деливън бяха изцъклени и обезумели, приковани в тази разширяваща се, движеща се фотография, която вече покриваше половината от работната маса на Мерил. Вече изобщо не приличаше на фотография. Страните й се издуваха като бузите на нещо, което отчаяно се опитва да изсвири. Блестящият мехур, вече висок цяла стъпка, нарастваше и трептеше. По повърхността му безцелно се движеха странни, безименни цветове, а отвътре като че ли избиваше някаква мазна пот. Ревът — пълен с раздразнение, решимост и нетърпим глад, пробиваше мозъка на господин Деливън отново и отново, заплашваше да го разкъса и да пусне вътре лудостта.

Кевин се дръпна, ризата му се съдра на рамото. Гласът му беше пълен с дълбоко, странно спокойствие.

— Не — то просто ще тръгне след нас. Мисля, че то иска мен, защото, ако искаше Пап, вече го е получило, а все пак аз бях първият притежател на апарата. Но то няма да спре дотук. Ще поиска и теб. А и тогава може да не спре.

— Не можеш да направиш нищо! — изкрещя баща му.

— Мога — каза Кевин. — Имам един шанс.

И вдигна апарата.

Краищата на снимката достигнаха до ръбовете на работната маса. Вместо да увиснат, те се завиваха нагоре и продължиха да пулсират и да се разрастват. Сега приличаха на странни крила, които някак си бяха оборудвани с бели дробове и се опитваха да дишат по някакъв измъчен начин.

Цялата повърхност на аморфното, пулсиращо нещо продължаваше да се подува — това, което трябваше да бъде плоска повърхност, се беше превърнало в ужасен тумор, а издутите му, покрити с кратери страни се мокреха от отвратителна течност. Тя изпускаше блудкавата миризма на карантия.

Ревът на кучето стана непрекъснат — пленен, яростен рев на адско куче, което не може да излезе и някои от часовниците на покойния Пап Мерил отново, сякаш в знак на протест, започнаха да бият.

Безумното желание на господин Деливън да избягат го беше напуснало — той се чувстваше обхванат от дълбока сънливост — някаква смъртоносна летаргия.

Кевин доближи визьора на апарата до окото си. Досега само няколко пъти беше ходил на лов за елени, но помнеше какво означава, когато трябва да чакаш — скрит, с пушка в ръка, докато другарите ти се приближават към теб през гората и нарочно шумят, колкото може повече, и се надяваш от дърветата да изскочи нещо и да се насочи към празното място, където чакаш, а полето ти на обстрел е нищо и никакъв един безопасен ъгъл, който минава точно пред другите. Не трябва да се тревожиш, че може да ги улучиш — трябва да се тревожиш само дали ще улучиш елена.

Отначало се чудиш дали можеш да го улучиш, когато и ако се покаже. После се чудиш дали изобщо ще можеш да стреляш. После се надяваш, че еленът ще остане хипотетичен, така че да няма нужда изобщо да опитваш… както беше ставало винаги досега. Единственият момент, когато наистина имаше елен, в засадата чакаше приятелят на баща му Бил Робъртсън. Господин Робъртсън беше вкарал куршума точно там, където се предполагаше, че трябва да го вкара — в сгъвката между врата и рамото и ловният надзирател им беше направил снимки около трофея — самец с дванайсет разклонения на рогата, с който всеки ловец би бил щастлив да се похвали.

„Обзалагам се, че ти се ще да беше твоят ред да стреляш, нали, синко?“ — беше попитал ловният надзирател и беше разрошил косата на Кевин (тогава той беше на дванайсет години — в разгара на усиления си растеж, който беше започнал седемнайсет месеца, преди това и който досега го беше докарал почти до един и осемдесет, а му оставаше още година… което означаваше, че не е бил достатъчно голям, за да се възмути, че някой роши косата му). Кевин беше кимнал и беше запазил тайната си: той се радваше, че не беше негов ред — че не беше негова пушката, която трябваше да изстреля куршума или да не го изстреля… и ако се беше оказало, че все пак има куража да стреля, щеше да последва друга неприятна отговорност — да застреля елена чисто. Не знаеше дали ще може да събере смелост да забие втори куршум в животното, ако не го убие чисто, или пък сила да го преследва по кървавата следа и димящите изпражнения и да довърши това, което е започнал, ако то избяга.

Беше се усмихнал на надзирателя и беше кимнал на баща си, а баща му беше направил снимка на това и никога не беше имало нужда да казва на баща си, че мисълта, която се криеше зад сбръчканото му чело и под разрошващата ръка на ловния надзирател беше: „Не. Не го желая. Светът е пълен с изпитания, но на дванайсет години си твърде млад, за да се срещнеш с тях. Радвам се, че беше ред на господин Робъртсън. Още не съм готов за изпитанията си като мъж.“

Но сега той беше скрит в засадата, нали? А животното идваше, нали? И този път това не беше безобидно тревопасно, нали? Това беше машина за убиване достатъчно голяма и достатъчно кръвожадна, за да глътне цял тигър, и искаше да убие него просто за начало, а той беше единственият, който може да я спре.

През ума му премина мисълта да даде полароида на баща си, но само за миг. Нещо дълбоко в него знаеше истината — да даде апарата би било все едно да убие баща си и да се самоубие. Баща му вярваше в нещо, но не достатъчно конкретно. Апаратът нямаше да работи за баща му, дори ако баща му успееше да се измъкне от сегашното ри състояние на вцепенение и да натисне бутона.

Щеше да работи само за него.

И така той очакваше изпитанието, взираше се през визьора на апарата, все едно че беше мерник на пушка, взираше се във фотографията, която продължаваше да расте и да разтяга този блестящ, разтапящ се мехур все по-широко и все по-високо.

Тогава започна истинското раждане на Слънчевото куче в този свят. Когато това нещо изрева отново със звук, който приличаше на удар на камшик, утежнен със стоманени сачми, апаратът сякаш натежа и се превърна в олово. После потрепери в ръцете му и той усети как мокрите му, хлъзгави пръсти просто искаха да се разтворят и да го пуснат. Но той издържа, устните му се дръпнаха и оголиха зъбите му в болезнена, отчаяна усмивка. В едното му око потече пот и зрението му за миг стана двойно. Той отметна глава назад, за да махне косата от челото и веждите си, после нагласи втренченото си око във визьора, а „Рогът на изобилието“ се изпълни от огромен, разкъсващ звук, сякаш две силни и бавни ръце раздираха на две дебел плат.

Блестящата повърхност на мехура се разцепи. Червен дим — като пара, излизаща от чайник пред червена неонова светлина, излетя навън.

Нещото отново изрева — сърдит, убийствен рев. През сбръчканата мембрана на отпуснатия вече мехур се показа гигантска челюст, пълна с извити зъби — като челюстта на кашалот, който изскача от водата. Тя разкъса, задъвка и загриза мембраната, а мембраната заскриптя като разкъсана гума.

Часовниците забиха диво, лудо.

Баща му отново го сграбчи — толкова силно, че зъбите на Кевин се удариха в пластмасовия корпус на апарата и той насмалко щеше да падне от ръцете му и да се разбие на пода.

— Застреляй го! — извика баща му през грохота на ревящото нещо. — Застреляй го, Кевин, ако можеш да го застреляш, ЗАСТРЕЛЯЙ ГО СЕГА, за Бога, то ще…

Кевин се изплъзна от ръката на баща си.

— Не още — каза той. — Още мал…

Нещото изкрещя при звука на гласа му. Слънчевото куче се хвърли напред и разшири още повече снимката. Тя поддаде и се разтегна с охкащ звук. После звукът отново се превърна в глухата кашлица на разкъсващ се плат.

Изведнъж Слънчевото куче се изправи, главата му се промуши — черна и груба — през дупката на реалността, като някакъв зловещ перископ, направен от усукан метал и блестящи, ослепителни лещи… само че това не беше метал, а рошава, настръхнала козина и не бяха обективи, а лудите, неистови очи на нещото.

То се подаде до шия, настръхналите косми на гърба му разкъсаха краищата на отвора с формата на избухващо слънце, което беше направило. Отново изрева и от устата му изригна страховит жълто-червен пламък.

Джон Деливън отстъпи крачка назад и се блъсна в масата, отрупана с дебели екземпляри на „Страшни истории“ и „Фантастична вселена“. Масата се наклони и господин Деливън безпомощно се олюля заедно с нея — петите му първо се плъзнаха, после политнаха напред и нагоре. Човек и маса се преобърнаха с трясък. Слънчевото куче отново изрева, после с неподозирано умение наведе глава и дръпна с нея мембраната. Мембраната се разкъса. Нещото излая тънък огнен поток, който запали мембраната и я превърна в пепел. Животното отново се втурна напред и Кевин видя, че онова върху връзката на врата му вече не е закопчалка за връзка, а инструмент с форма на лъжица — точно какъвто Пап Мерил използваше за почистване на лулата си.

В този момент момчето се изпълни с ясно спокойствие. Баща му стенеше от изненада и страх и се опитваше да се надигне от масата, върху която беше паднал, но Кевин не го забелязваше. Стоновете сякаш идваха от много далече.

„Всичко е наред, татко — помисли си Кевин и улови по-сигурно борещия се, изплуващ звяр във визьора. — Всичко е наред, не виждаш ли? Поне всичко може да бъде наред… защото магията, която то носи, се е променила.“

Помисли, че може би Слънчевото куче също си има господар… и господарят му е разбрал, че Кевин вече не е сигурна плячка.

И може би в този странен несъществуващ град Полароидсвил има кучкар — трябва да има, иначе защо дебелата жена се беше появила в съня му? Именно дебелата жена му беше казала какво трябва да направи — или беше решила сама, или кучкарят я беше сложил там, за да може той да види и да запомни: двуизмерната дебела жена с нейната двуизмерна пазарска количка, пълна с двуизмерни апарати. „Внимавай, момче. Кучето на Пап се е откъснало от каишката си, а то е много свиреп звяр… Трудно е да му се направи снимка, но ти изобщо не можеш да я направиш, освен ако имаш апарат…“

И сега той имаше апарат, нали? Не беше сигурно, съвсем не беше, но поне го имаше.

Кучето се спря, главата му се обърна почти безцелно… докато мътният му, горящ поглед се спря върху Кевин Деливън. Черните му устни оголиха острите глигански зъби, муцуната му се отвори, за да открие димящия канал на гърлото му и то издаде силен, пронизителен яростен вой. Древните висящи глобуси, които осветяваха нощем къщата на Пап, един след друг се чупеха по редове и пръскаха въртящи се парченца потъмняло, оплюто от мухите стъкло. Кучето се дръпна напред и широките му, пъшкащи гърди преминаха през мембраната между световете.

Пръстът на Кевин застина върху спусъка на полароида.

То се дръпна отново и сега предните му крака се освободиха и жестоки костени шпори, така прилични на гигантски тръни, задраскаха и застъргаха, за да се закачат за нещо по бюрото, като издълбаха дълги вертикални бразди в тежкото, твърдо кленово дърво. Кевин чу глухия звук и драскането на напрегнатите задни крака, които си издълбаваха опора там долу (каквото и да беше това долу). Знаеше, че настъпва финалният нищожен брой секунди, в които то може бъде хванато и е на негово разположение — следващият конвулсивен скок щеше да го изстреля над бюрото и след като веднъж се измъкнеше от дупката, през която се промушваше, то щеше да се движи бързо като течна смърт, която се носи в пространството, и да разкъса панталоните му със свирепото си дишане секунди преди да разкъса топлите му вътрешности.

И много ясно Кевин даде инструкция:

— Кажи „зеле“, педераст такъв.

И натисна бутона на полароида.

ГЛАВА 24

Светкавицата беше толкова ярка, че Кевин после не можеше да си я представи; всъщност едва си я спомняше.

Апаратът, който държеше, не се нагорещи и не се стопи — вместо това във вътрешността му се чуха три или четири бързи, резки изпуквания, сякаш лещите от матово стъкло и пружините му или се трошаха, или просто се разпадаха.

В белия блясък след святкането той видя Слънчевото куче замръзнало в съвършена черно-бяла полароидна фотография — главата му беше отметната назад, а всяка извиваща се гънка и цепнатина в рошавата му гъста козина беше като бразда в изсъхнало речно корито. Зъбите му блестяха — не вече в потъмняло жълто, а бели и отвратителни като стари кости в тази стерилна празнота, където от хилядолетия не беше текла вода. Единственото му подуто око, с ограбена от безмилостната светкавица тъмна и кървава дупка на ириса, беше бяло като око на древногръцка статуя. От горящите му ноздри излизаха димящи лиги, които се стичаха като огнена лава в тесните канали на сбръчканата от ярост муцуна.

То беше като негатив на всички полароидни снимки, които Кевин беше виждал някога — черно-бял вместо цветен и в три измерения вместо в две. Беше като да видиш как живо същество моментално се превръща в камък от невнимателен поглед към главата на Медуза.

— Край с тебе, копеле такова! — изкрещя Кевин с дрезгав, истеричен глас и сякаш в отговор на думите му замръзналите предни крака на нещото загубиха опората си на бюрото и кучето започна да изчезва — първо бавно, а после бързо — в дупката, от която беше дошло. И изчезна съвсем с глух звук на тракащи камъни — като срутване на земни пластове.

„Какво ли бих видял, ако сега изтичам и погледна в тази дупка? — почуди се той несвързано. — Ще видя ли онази къща, онази ограда, стареца с количката боклуци, който гледа с разширени очи в лицето на великан — не момче, а Момче, което също го гледа от разкъсана тлееща дупка в мъгливото небе? Щеше ли да ме всмуче вътре? Какво?“

Вместо това той изпусна полароида и вдигна ръце към лицето си.

Само Джон Деливън, който лежеше на пода, видя финалното действие — извиващата се, мъртва мембрана, която се стягаше в сложен, но незабележим възел около отвора, смачкваше се там и после пропадна (или беше всмукана) в себе си.

Чу се свистене на въздух, който се извиси от широка въздишка до тънка свирка на чайник.

После мембраната се обърна наопаки и изчезна.

Просто изчезна, като че ли никога не беше съществувала.

Господин Деливън бавно и несигурно се изправи и видя как последното всмукване (или издухване, каза си той, в зависимост от това — от коя страна на дупката се намираш) изтегли Табака на бюрото и полароидните снимки, крито беше направил старецът.

Синът му стоеше по средата на стаята и плачеше, заровил лицето си в ръце.

— Кевин — каза той тихо и прегърна момчето си.

— Трябваше да му направя снимка — каза Кевин през сълзи и през ръцете си. — Това беше единственият начин да се освободим от него. Трябваше да направя снимка на това скапано гадно куче. Това е, което искам да кажа.

— Да — той го прегърна по-здраво. — Да, ти го направи.

Кевин погледна баща си с беззащитни, сълзящи очи.

— Това е начинът, по който трябваше да го застрелям, татко. Разбираш ли?

— Да — каза баща му. — Да, разбирам. — И отново целуна Кевин по горещата буза. — Да се прибираме вкъщи, сине.

Той стисна по-здраво раменете на Кевин, за да го поведе към вратата — далеч от димящото, кърваво тяло на стареца (Кевин сигурно още не го е забелязал, помисли си господин Деливън; но ако останеха още тук, щеше да го забележи) и за момент Кевин не се подчини.

— Какво ще кажат хората? — попита Кевин и тонът му беше толкова предвзет и старомомински, че господин Деливън се засмя, въпреки собствените си опънати нерви.

— Да казват, каквото си щат. Никога не могат да достигнат дори близо до истината, а и не мисля, че някой ще се опита да го направи сериозно. — Той спря за момент. — Никой не го обичаше много, нали разбираш.

— Не искам никога да бъда на близко разстояние до истината — прошепна Кевин. — Да си вървим вкъщи.

— Да. Обичам те, Кевин.

— Аз също те обичам — каза Кевин дрезгаво и двамата излязоха от дима и вонята на старите неща, които беше най-добре да забравят, в ярката светлина на деня.

ЕПИЛОГ

Беше шестнайсетият рожден ден на Кевин Деливън и той получи точно това, което искаше: персонален компютър „Уърдстар 70“ и текстообработваща програма. Това беше играчка за хиляда й седемстотин долара и преди родителите му никога не биха могли да си я позволят, но през януари, около три месеца след финалната схватка в „Рогът на изобилието“, леля Хилда беше умряла тихо, докато спеше. Тя наистина беше Направила Нещо за Кевин и Мег — всъщност беше Направила Много за Цялото Семейство. Когато завещанието влезе в действие в началото на юни, семейство Деливън се оказа по-богато с почти седемдесет хиляди долара… и то след плащане на данъците, а не преди това.

— Боже, страхотен е! Благодаря! — извика Кевин и целуна майка си, баща си, дори сестра си Мег (която се изхили, но — по-стара с една година — не направи опит да се избърше; Кевин не можеше да прецени дали тази промяна е стъпка в правилната посока, или не). Той прекара по-голямата част от следобеда в стаята си — бърникаше и изпробваше тестовата програма.

Към четири часа той слезе долу, вмъкна се в леговището на баща си и попита:

— Къде са мама и Мег?

— Отидоха на панаира на занаятите в… Кевин? Кевин, какво има?

— По-добре ела горе — каза безизразно Кевин.

На вратата на стаята си той обърна бледото си лице към не по-малко бледото лице на баща си. „Има още нещо да се плаща“ — беше си помислил господин Деливън, докато следваше сина си нагоре по стълбите.

Разбира се, че имаше. И не беше ли научил той това от Реджиналд Марион „Пап“ Мерил? Това, от което те боли, е дългът, в който си влязъл.

Но това, което те довършва, е лихвата.

— Можем ли да намерим още един такъв? — попита Кевин като посочи към портативния компютър, който стоеше отворен на бюрото му и хвърляше мистично обло петно светлина върху постлания на плота картон.

— Не знам — каза господин Деливън и се приближи до бюрото. Кевин стоеше зад него — пребледнял зрител. — Мисля, че ако се налага…

Той спря и погледна към екрана.

— Заредих текстообработващата програма и написах: „Бързата кафява лисица прескочи мързеливото спящо куче“[1] — каза Кевин. — Само че на печатащото устройство излезе това.

Господин Деливън стоеше и четеше наум разпечатката. Усещаше ръцете и челото си много студени. На хартията пишеше:

Кучето отново е на свобода.

То не спи.

То не е мързеливо.

То идва за теб, Кевин.

„Дългът е това, от което те боли — помисли си той отново, — но те довършва лихвата.“ Последните два реда, гласяха:

То е много гладно.

И е МНОГО сърдито.

[1] Изречение, което често се използва като пример в граматиката на английския език — Б.пр. ↑

Издание:

Стивън Кинг. Четири след полунощ. Сборник (в две части)

Издателска къща „Ведрина“, София, 1992

Художник: Петър Станимиров

Редактор: Иван Димитров

Технически редактор: Душка Кордова

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Точно в полунощ. Встъпителна бележка

Ланголиерите

1

Един след полунощ: Бележки върху „Ланголиерите“

Глава 1. Лоши новини за капитан Енгъл. Сляпото момиченце. Ароматът на дамата. Бандата на Далтън пристига в Тумбстоун. Странната ситуация по време на полет 29

1

2

3

4

5

6

7

8

Глава 2. Тъмнина и планини. Заровеното съкровище. Носът на Полото. Звукът „не лаят кучета“. Паниката е забранена. Смяна на курса

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Глава 3. Дедуктивният метод. Катастрофи и статистика. Пресмятане на възможностите. Налягане в дълбините. Проблемът на Бетани. Спускането започва

1

2

3

4

5

6

7

8

Глава 4. В облаците. Добре дошли в Бангор. Тур за овации. Улеят и конвейерната лента. Звукът „не звънят телефони“, Крейг Туми прави самостоятелно пътешествие. Предупреждението на сляпото момиченце

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Глава 5. Кутийка кибрит. Приключението на сандвича със салам. Нов пример на дедуктивния метод. Евреина от Аризона свири на цигулка. Единственият звук в града

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Глава 6. В плитчината. Кибрит. Начало на двупосочно движение. Експериментът на Албърт. Падане на нощта. Мракът и острието

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Глава 7. Дина в долината на сенките. Най-бързият тостер на изток от Мисисипи. Надбягване с времето. Ник взема решение

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Глава 8. Зареждане с гориво. Ранната светлина на зората. Приближаването на ланголиерите. Ангелът на утрото. Пазачите на вечността. Излитане

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Глава 9. Сбогом на Бангор. Пътуване на запад през дни и нощи. Да виждаш през очите на другите. Безкрайният залив. Разкъсването. Решението на Брайън. Приземяването. Само за падащи звезди

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Таен прозорец, тайна градина

2

Два след полунощ: Бележка към „Таен прозорец, тайна градина“

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

ЕПИЛОГ

Библиотечна полиция

3

Бележка върху „Библиотечна полиция“

Глава 1. Заместникът

1

2

3

4

Глава 2. Библиотеката (I)

1

2

3

4

5

Глава 3. Речта на Сам

1

2

3

4

Глава 4. Липсващите книги

1

2

3

4

Глава 5. „Улица Ангъл“ (I)

1

2

Глава 6. Библиотеката (II)

1

2

3

4

Глава 7. Нощни ужаси

1

2

3

4

5

Глава 8. „Улица Ангъл“ (II)

1

2

3

4

Глава 9. Библиотечния полицай (I)

1

Глава 10. Казано хро-но-ло-гич-но

1

2

3

4

5

6

7

8

Глава 11. Историята на Дейв

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Глава 12. По въздуха до Демойнс

1

2

3

4

5

6

7

8

Глава 13. Библиотечния полицай (II)

1

2

Глава 14. Библиотеката (II)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Глава 15. „Улица Ангъл“ (III)

1

2

3

Слънчевото куче

4

ЧЕТИРИ СЛЕД ПОЛУНОЩ: Бележка върху „Слънчевото куче“

ГЛАВА 1

ГЛАВА 2

ГЛАВА 3

ГЛАВА 4

ГЛАВА 5

ГЛАВА 6

ГЛАВА 7

ГЛАВА 8

ГЛАВА 9

ГЛАВА 10

ГЛАВА 11

ГЛАВА 12

ГЛАВА 13

ГЛАВА 14

ГЛАВА 15

ГЛАВА 16

ГЛАВА 17

ГЛАВА 18

ГЛАВА 19

ГЛАВА 20

ГЛАВА 21

ГЛАВА 22

ГЛАВА 23

ГЛАВА 24

ЕПИЛОГ

Допълнителна информация

Заслуги