БРАД МЕЛЦЪР

ВЪТРЕШЕН КРЪГ

Превод: Гриша Атанасов

chitanka.info

Мелцър си е спечелил правото да се нареди до Джон Гришам, Скот Търоу и Дейвид Балдачи.

Списание Пийпъл

„Вътрешен кръг“ е напрегнат политически трилър, който доказва, че Брад Мелцър е автор в разцвета на майсторството си.

„Има истории, които никой не знае. Скрити истории. Обичам такива истории“.

Бийчър Уайт прекарва живота си, работейки със стари книги и документи в Националния архив на САЩ. Въобразява си, че докосва историята, но всъщност заравя глава в нея, уплашен от собственото си бъдеще.

Случайна среща с гимназиалната му любов и откриването на двестагодишен речник, който може би съдържа закодирано послание, разбиват скучното му битие и го принуждават да се впусне в диво преследване с най-могъщия човек на планетата.

Скоро Бийчър ще научи, че историята не се пише от победителите. Тя се пише от всеки и е пъзел от факти и противоречиви източници. Ако иска да се измъкне, Бийчър трябва да подреди този пъзел. Залогът е собственият му живот.

Брад Мелцър е автор на трилъри, заслужено определян като наследник на Джон Гришам. Романите му се оценяват високо заради живия език и достоверната атмосфера, плод на внимателни проучвания от страна на автора.

Мелцър е и водещ на поредицата „Разшифровано с Брад Мелцър“ на History Channel, носител на наградата „Айснър“ и един от създателите на TV шоуто „Джак & Боби“.

На Тео, сина, който влезе в живота ми,

когато най-много имах нужда от него.

БЛАГОДАРНОСТИ

Знам кои влизат в моя вътрешен кръг. Много от тях са изброени по-долу, включително и ти, скъпи читателю, който ми даваш подкрепата, позволяваща ми все още да върша това. Така че благодаря на следните: моята първа любов и първа дама Кори, която ме подтиква, предизвиква, противопоставя ми се, но, най-важното, вярва в мен. Още от прогимназията. Джонъс, Лила и Тео са най-големите ми и най-красиви съкровища и ме изненадват всеки божи ден. Няма по-голяма любов от любовта, която изпитвам към тях. Джил Нирийм, светецът покровител на агентите, който си остава мой непоколебим шампион и скъп приятел; Хоуп Денекамп, Керълайн Цимерман, Айк Уилямс и всички наши приятели в агенция Нирийм & Уилямс.

Това е книга за историята, приятелството и могъщата сила, която се ражда, когато съчетаете двете. Но тя е също и за това, което правим за своите семейства, така че нека да благодаря на моето, като се започне с баща ми, който ме научи как да се боря, особено когато става дума за тези, които обичам най-много, и сестра ми Бари, която продължава да ме учи дори повече на същото. Също и на Уил, Боби, Ейми, Адам и Джилда, за всичко, което едно семейство може да бъде.

Има една тайна: като писател можете да бъдете само толкова добър, колкото са добри читателите, с които споделите първите си чернови. Затова нека започнем с читателя, без когото не бих могъл да направя това: Ноа Кътлър. Ноа научава първи за всяка написана от мен страница. Той е безмилостен, проницателен и никога не откъсва очи от ръкописа. На него разчитам, за да се уверя, че съм интелектуално честен и също така, че не съм обикновен човечец на средна възраст, какъвто тялото ми толкова иска да бъда. Итън Клайн е прочел и подобрил всяка ранна чернова, откакто започнах да пиша, а Дейл Флам, Мат Кътлър, Крис Уейс и Джъд Уиник са ме спасявали по повече начини, отколкото някога ще научат.

В роман, така вглъбен в историята на нашата нация, дължа на тези хора огромни благодарности за споделянето на тази история: първо, на президента Джордж У. Буш, вдъхновил толкова много от него при скъпоценния ни разговор, който никога няма да забравя. И докато сме на темата, позволете ми да благодаря на самия Джордж Вашингтон за това, че е такъв луд гений (ще видите вътре какво имам предвид). В Националния архив, който всеки трябва да посети, Сюзън Купър, Мат Фулгъм, Мириам Клейман и Тревър Плант ми бяха съветници и водачи. Те отговориха на всеки откачен въпрос, с който ги замерях, и най-добрата част в този процес беше нашето споделено приятелство. Специални благодарности на Пол Брачфелд и неговия невероятен екип, включително Кели Малталяти, Рос Уейланд и Мичъл Йоскелсън, на които се възхищавам толкова много; на Лиса Монако, Бен Пауъл, Браян Уайт и на всичките ми приятели от програмата „Червена клетка“ на Министерството на националната сигурност, защото помогнаха да развия тази идея още по-задълбочено; на лекарката на Белия дом, Кони Мариано и моите приятели от Сикрет Сървис, върнали ме в любимата ми бяла сграда; на Деби Баптист, осигурила ми обиколка из подземните пещери за съхранение; на Стив Барън, който сподели подробности за „Света Елизабет“; на моите довереници Дийн Албан, Артуро де Ойос, Брент Морис, Том Савини и Марк Табърт за тяхната огромна историческа осведоменост; на останалата част от собствения ми вътрешен кръг, които притеснявам за всяка книга: Джо Айн Гланцър, Марк Димюнейшън, д-р Бенджамин Лий, д-р Дейвид Сандбърг, д-р Роналд К. Райт, Една Фарли, Мери Грунбек, Брад Деноувър и Ким от Ел Ей. Повечето проучвания в архивите са дело на Джулиет Арей, Джуди Барнс, Грег Брадшър, Синтия Фокс, Бренда Кепли, Джон Ластър, Сю Макдона, Кони Потър, Гари Стърн, Ерик Ван Сландър, Майк Уесче, Дейв Уолъс, Морган Дзинсмастър, и в памет на Джон Тейлър; благодарности на Ей Джей Джейкъбс и Майкъл Шек за техните странности. Книгите George Washington. Spymaster от Томас Б. Алън и Washingtons Spies от Александър Роуз са от жизненоважно значение за този процес. Накрая Роберта Стивънс, Ан Туоми, Кевин Уолкънфелд, Алисън Коулман, Пат Финати, Филис Джоунс, Линда Пърлстейн, Джесън Шери и страхотните хора от Маунт Върнън вложиха познанията си в толкова много различни детайли; Ананда Бреслоф, Ким Екълс, Стив Фърпосън и Панси Нарендорф дадоха всичко от себе си, а онези приятели от Фейсбук и Туитър допринесоха с дори още по-ценни черти на характерите: Стивън Бейтс, Бет Брайънс, Дениз Дънкан, Скот Фог, Ейбрахам Медина, Хектор Мирен, Матю Мизнър, Лиса Шиърман и Джейсън Спенсър; Роб Уейсбах за първоначалната вяра, и разбира се, моето семейство и приятели, чиито имена, както обикновено, обитават тези страници.

Искам също така да благодаря на всички в Гранд Сентръл пъблишинг: Дейвид Йънг, Ейми Баталия, Дженифър Романело, Ивън Бурстийн, Крис Барба, Марта Отис, Карън Торес, на най-красивите и най-трудолюбиви служители по продажбите в шоубизнеса Харви-Джейн Коуъл, Мари Окуда, Томас Уотли, както и на всички приятели там, вложили толкова много време и енергия в строителството на това, което непрестанно градим. Казвал съм го и преди и нищо не се е променило: те са истинската причина тази книга да е във вашите ръце. Специална благодарност към Мич Хофман, който никога не спира да редактира и е истинска част от семейството. И накрая позволете ми да благодаря на Джейми Рааб. През последните две години ние споделихме огромни загуби и заедно видяхме нашия живот да се променя. През това време осъзнах, че тя не само ме редактира. Тя ми дава от своята сила. Затова съм й задължен завинаги. Благодаря ти, Джейми, че ме върна у дома, и най-важното, за твоята вяра.

През 1989 г., в последните си минути в Белия дом, отиващият си президент Роналд Рейгън надраскал тайна бележка и, както се говори, рисунка на пуйка. В бележката се казвало: „Не позволявай на пуйките да те свалят“. Пъхнал бележката в бюрото в Овалния кабинет и я оставил на своя наследник, президента Джордж Буш-старши.

През 1993 г. президентът Джордж Буш оставил лична бележка в бюрото за Бил Клинтън, а той пък оставил бележка за Джордж Буш младши, който оставил за Барак Обама.

Но две неща никой не знаел.

Традицията не започнала с Роналд Рейгън. Започнала с Джордж Вашингтон.

А картинката, нарисувана от Рейгън? Съвсем определено не била пуйка.

ПРОЛОГ

Той знаеше, че стаята е била проектирана да съхранява тайни. Големи тайни.

Куфарчето от „Уотъргейт“ е отворено в стая като тази. Както и първите доклади от 9/11.

Той знаеше, че тази стая, понякога наричана „Кутията“ или „Резервоарът“, пази президентски тайни, национални тайни — смъртоносни тайни от онези видове, които вървят с ковчези.

Но докато стоеше в задния ъгъл на малката скромна стая в бежово, пристъпваше на място и притискаше върха на езика си в задната страна на предните си зъби, архивистът с надраскани очила за четене с черни рамки разбра, че най-жизненоважното нещо в помещението не е някоя класифицирана папка или свръхсекретен лист хартия, а елегантният мъж с розови бузи, седнал сам на единствената дълга маса в центъра.

Знаеше, че не бива да говори с розовобузестия човек. Знаеше, че не бива да го притеснява.

Трябваше само да стои там и да гледа. Като детегледачка. Беше абсурдно наистина.

Но такава беше работата. Вече близо час.

Да наглежда най-могъщия човек в света: президента на Съединените щати.

Макар и в защитената стая.

Ала въпреки всички тайни, пазени в тази стая, архивистът с надраскани очила за четене с черни рамки нямаше представа какво щяха да го помолят скоро да скрие.

Като дишаше безшумно през носа, той се втренчи в гърба на президента, после хвърли поглед към русия агент от Сикрет Сървис вдясно от себе си.

Посещенията тук започнаха, откакто президентът Орсън Уолъс бе избран за първи път. Клинтън обичаше да тича. Джордж У. Буш гледаше бейзболни мачове в Белия дом. Обама играеше баскетбол. Всеки президент намираше свой начин да си почива. Като по-начетен от повечето от тях президентът Орсън Уолъс изминаваше няколкото пресечки от Белия дом и идваше в Националния архив не за друго, а за да чете.

Правеше го вече от месеци. Понякога дори водеше осемгодишния си син. Разбира се, можеше да му доставят всеки документ направо в Овалния кабинет, но както всеки президент знаеше, друго си беше да излизаш понякога. И така започнаха посещенията за четене. Тръгна от писмата на Джордж Вашингтон до Бенедикт Арнолд, мина през засекретените бележки на Джей Еф Кей, за да стигне до днешните обекти на интерес: ръкописните записки за Гражданската война на Ейбрахам Линкълн. Тогава в случай на дело със смъртна присъда във военен съд, решението живот или смърт идвало направо на бюрото на Линкълн. Президентът решавал лично. Така че сред хаоса на настоящия живот на президента Уолъс за него явно беше успокояващо да гледа странните криволици и треперещи завъртулки в почерка на Линкълн.

А в това как Уолъс драскаше лични бележки в тефтерчето си имаше нещо много по-разтоварващо, отколкото в играта на баскетбол.

— Още четири минути, сър — съобщи русият агент от Сикрет Сървис от задния ъгъл, като се прокашля.

Президентът Уолъс кимна леко и започна да си събира нещата, без да се обръща.

— Рони ще дойде ли с нас, или не?

При тези думи архивистът с надрасканите очила за четене застана нащрек. Неговият началник Роналд Коб беше един от най-старите приятели на президента Уолъс от Юридическия факултет. Именно Коб обикновено се грижеше за посещенията му и подбираше кои скъпоценни документи да чете президентът. Но след скорошната диагноза рак на панкреаса Коб често отсъстваше.

— Господин Коб има час за химиотерапия, сър — обясни архивистът с глас, който се стори задавен дори на самия него.

Президентът Уолъс отново кимна, без да се обръща, и захлопна бележника си.

Тъкмо бързото движение на бележника привлече вниманието на архивиста. Можеше да се закълне, че за миг, докато бледожълтите страници се затваряха, зърна едно от пожълтелите, покрити с петна писма на Линкълн, пъхнато вътре.

Присви очи, опитвайки се да види по-добре. Но от тази гледна точка, диагонално зад лявото рамо на президента, документът на Линкълн…

Не.

Това беше президентът на Съединените щати. Той никога не би…

Не, каза си архивистът.

Не, няма начин. Не.

— Преди да си тръгна, трябва да се отбия до кабинета на малкия вицепрезидент — заяви президентът Уолъс; тази шега винаги разсмиваше лесно дарителите.

Стана и стисна бележника под мишница.

Според съвременните изследвания обикновеният човек, изправен пред неудобно социално положение, изчаква седемнайсет секунди, преди да наруши мълчанието.

— Господин президент — възкликна архивистът, без дори да се поколебае. — Съжалявам, но…

Президентът Уолъс се обърна бавно, изгледа го с излъчващите си спокойствие сиви очи и пусна топлата си бащинска усмивка, спечелила му губернаторството на Охайо, както и Белия дом.

— Синко, просто трябва да изтичам до тоалетната, а после можем да…

— Ще отнеме само секунда — обеща архивистът.

Помещението беше не по-голямо от класна стая. Преди архивистът да се усети, вече стоеше пред Уолъс и препречваше пътя на президента към вратата. Русият агент пристъпи напред. Уолъс му махна да се дръпне.

— Какво те притеснява, синко? — попита президентът все още със спокойна усмивка.

— Аз просто… ами… — запелтечи архивистът и се олюля. — Просто е неволна грешка, сигурен съм, сър, но мисля, че може би случайно… Ами… В бележника ви… — пое си дълбоко дъх: — е едно от писмата на Линкълн.

Президентът се засмя и понечи да премине покрай архивиста. Той също се засмя.

И пристъпи точно пред президента. Отново.

Сивите очи на президента Уолъс бавно се свиха на две черни цепки. Беше твърде опитен, за да загуби самообладание пред непознат, но не означаваше, че му е лесно да поддържа постоянната усмивка на лицето си.

— Виктор, моля да ни извините за момент.

— Сър… — запротестира русият агент.

— Виктор… — повтори президентът. Беше достатъчно.

Металната врата на Хранилището се отвори с изщракване и силно стържене и Виктор се присъедини към останалите трима агенти в коридора отвън.

Втренчен в архивиста, президентът стискаше бележника.

— Синко, искам много да внимаваш какви ще бъдат следващите ти думи.

Архивистът отметна глава назад, за да обхване в целия му ръст президента, застанал толкова близо, че виждаше златния орел и президентския печат върху копчетата за ръкавели на Уолъс. В нашата колекция разполагаме с комплект копчета за ръкавели на Линдън Джонсън, припомни си архивистът без никаква причина. А когато вдигна поглед към най-могъщия човек на планетата и огледа лидера на свободния свят, му отне далеч по-малко от седемнайсет секунди да даде отговор.

— Съжалявам, господин президент, но тези документи на Линкълн не са ваши.

Президентът не помръдна за миг. Дори не мигна. Сякаш беше замръзнал във времето.

Чу се силно изтропване зад архивиста. Металната врата на стаята щракна и се отвори.

— Нали ви рекох, господин президент?! — възкликна познат глас с акцент от Средния запад, докато вратата издрънча в стената.

Архивистът се обърна точно навреме, за да види шефа си Рони Коб да пристъпва с накуцване вътре, по-бързо от обикновено.

— Казах ви, че ще издържи. Няма защо да се занимаваме с Бийчър.

Президентът се усмихна широко на стария си приятел и сложи ръка върху рамото на архивиста.

— Това е добре за теб — увери го той.

— Н-не разбирам — архивистът все още гледаше Коб. — Мислех, че сте на химио… После погледна президента, след това обратно Коб, който сияеше, сякаш току-що е станал баща.

— Какво става, по дяволите?

— Гледал ли си Уили Уонка? — попита Коб и докуцука на няколко крачки по-близо. — Голямата награда печели онзи, който казва истината.

Архивистът замълча, втренчен в двамата мъже.

— За какво говорите? Защо споменавате Бийчър?

— Спокойно, имаме нещо много по-добро от призрачна шоколадена фабрика — каза президентът Орсън Уолъс, докато затваряше вратата на Хранилището, и отново остави агентите на Сикрет Сървис отвън. — Добре дошъл в Кръга Кулпър.

ГЛАВА 1

Има истории, които никой не знае. Скрити истории. Обичам такива истории.

А понеже работя в Националния архив, си изкарвам прехраната, като откривам такива истории.

Те почти винаги се отнасят за другите хора. Но не и днес. Днес най-после участвам в историята, поне малко съм играч в една история за…

— Клементин. Днес е големият ден, нали? — пита Орландо по телефона от своя пост на рецепцията. — Радвам се за теб, братко. Гордея се с теб.

— Какво трябва да значи това? — питам подозрително.

— Означава, че се радвам. Горд съм — уточни той. — Знам през какво се наложи да преминеш, Бийчър. И знам колко е трудно да се върнеш в състезанието.

Орландо си мисли, че ме познава. И е така. През последната година от живота си бях сгоден и щях да се женя. Той знае какво се случи с Айрис. Как се отрази това на живота ми и какво остана от него.

— Е, Клементин е твоето първо гмуркане обратно в басейна, а? — пита той.

— Тя не е басейн.

— О, тя е гореща вана, а?

— Орландо, моля те, престани. — И вдигам телефонния кабел, за да не докосва двете спретнати купчини листа, които единствено допускам на бюрото си, или перлата на моята колекция сувенири: месингов вечен календар, чиито хартиени ролки вътре са нагласени за постоянно на 19 юни. Календарът е принадлежал на Хенри Кисинджър. Смята се, че последно го с използвал на 19 юни, затова залепих в основата му бележка с текст:

Не използвай / Не сменяй.

— Е, какво смяташ да й кажеш?

— Освен „здрасти“ ли имаш предвид? — питам.

— „Здрасти“? Така ли? — озадачава се Орландо. — „Здрасти“ ще казваш на сестра си. Мислех, че искаш да я впечатлиш.

— Нямам нужда да я впечатлявам.

— Бийчър, не си виждал това момиче, колко… петнайсетина години? Трябва да я впечатлиш.

Обмислям го за миг. Той знае, че не обичам изненадите. Повечето архивиста не обичат изненадите. Ето защо работим в миналото. Но, както историята ме учи всеки ден, най-добрият начин да избегнеш изненадата е да бъдеш подготвен.

— Само ми кажи, когато се появи — отвръщам му.

— Защо, за да успееш да измислиш нещо по-светско от „здрасти“?

— Зарежи светските приказки. Аз съм вълнуващ. Аз съм. Преживявам приключения всеки ден.

— Не, четеш за приключения всеки ден. Завираш си носа в книгите всеки ден. Ти си като Индиана Джоунс, но само в частта като професор.

— Това не ме прави светски.

— Бийчър, знам например че сега си със синьо-червената вратовръзка за сряда. И интересува ли те защо? Защото сме сряда.

Поглеждам надолу към синьо-червената си вратовръзка.

— Да си Индиана Джоунс, все още е готино.

— Не, да си Индиана Джоунс, беше готино. Но само такъв, какъвто беше навън, когато живееше живота си. Трябва да си вдигнеш главата и да се измъкнеш от зоната си на комфорт.

— Какво стана с предишните ти речи как си „толкова горд с мен“?

— Горд съм, но не значи, че не виждам какво правиш с това момиче, Бийч. Да, случилото се с Айрис беше ужасно. И да, разбирам защо то те кара да се криеш сред книгите си. Но сега, когато най-накрая се опитваш да излекуваш раната, за какво се хващаш? За спасителното въже на училищното гадже отпреди петнайсет години. Звучи ли ти като човек, устремен към бъдещето си?

Клатя глава.

— Не ми е била гадже.

— В представите ти е била, обзалагам се — отвръща Орландо. — Миналото не може да те нарани, Бийчър. Но то няма да ти бъде и предизвикателство добавя. — А, и ако обичаш, когато тръгнеш да слизаш насам, не се опитвай да го направиш за по-малко от две минути. Това е просто друго въображаемо приключение.

Както отбелязах, Орландо ме познава. И знае, че когато се возя в асансьора, идвам с колата на работа или дори вземам душ сутрин, обичам да си засичам времето, за да измеря най-доброто си постижение.

— Сряда винаги е сряда. Не сменяй. — Орландо се смее, докато аз се взирам в бележката на календара на Кисинджър.

— Просто ми кажи, когато тя дойде — повтарям.

— А за какво, мислиш, се обаждам, доктор Джоунс? Познай кой се регистрира току-що.

Той затваря телефона, а сърцето сякаш замира в гърдите ми. Най-много ме поразява обаче, че не се чувствам толкова зле. Не съм сигурен, че се чувствам добре. Навярно ми е добре. Трудно е да се каже след Айрис. Но се чувствам, сякаш някой е разкъсал гъстата паяжина, обвила паметта ми, паяжина, за която дори не съм осъзнавал, че е опъната там.

Разбира се, паметта за нея. Само тя е способна да ми причини това.

Тогава, в осми клас, с Клементин Кей беше първата ми целувка. Случи се точно след като яркочервената завеса се разтвори и тя спечели битката на бандите (представляваше група от един) с I Love Rock N Roll на Джоан Джет. Бях дребното момче, отговарящо за прожекторите заедно с преподавателя ни по аудио-визия, един учител с лош дъх. Също така бях първият човек, когото Клементин видя зад сцената, и тогава тя ми лепна първата влажна целувка.

Помислете за първата си целувка. И какво означава тя за вас. Ето какво е Клементин за мен.

Докато бързам по коридора, се опитвам да си придам небрежен вид, но онова усещане за замиране е обхванало целите ми гърди. След раждането на двете ми по-големи сестри и целия хаос, предизвикан от тях, майка ми ме нарекла Бийчър с надеждата животът ми да бъде спокоен и ведър като на плажа на някой „бийч“. В този момент не е така.

Асансьорът чака с широко отворени врати. Отбелязвам си го. Според харвардски психолози винаги ни се струва, че сме избрали по-бавната опашка в супермаркета, защото неудовлетвореността е с по-силен емоционален заряд, затова лошите моменти са по-запомнящи се. Ето защо не запомняме случаите, когато сме избрали бързата опашка и сме минали светкавично. Но аз обичам да запомням такива моменти. Имам нужда от такива моменти. И спра ли да си ги спомням, ще трябва да се върна в Уисконсин и да напусна Вашингтон.

— Спомни си този асансьор следващия път, когато си на бавна опашка — прошепвам си в опит да се успокоя. Това е добър трик. Ала не помага.

— Хайде, хайде… — мърморя си, докато с всичка сила натискам бутона за затваряне на вратата. Научих този номер още през първата си седмица в Архива: предстои ли ти да развеждаш важна клечка, задръж бутона „Затвори“ натиснат и асансьорът няма да спре на други етажи.

Би трябвало да се използва само с важни клечки.

Но що се отнася до мен, в моята лична вселена, никой не е по-важен от това момиче, от тази жена… тя е жена, която не съм виждал от десети клас, откакто нейната майка хипи, кръчмарска певица, премести семейството си далеч и тя завинаги напусна живота ми. В нашия религиозен град в Уисконсин повечето хора се зарадваха, когато те си тръгнаха.

Аз бях на шестнайсет. Бях съкрушен.

Днес съм на трийсет. И (благодарение на това че ме намери във Фейсбук) само след няколко секунди Клементин ще се появи отново.

Асансьорът спира с тласък и аз поглеждам цифровия си часовник. Две минути и четирийсет и две секунди. Приемам съвета на Орландо и решавам да започна с комплимент. Ще й кажа колко добре изглежда. Не, не се фокусирай само върху външния й вид. Не си някакъв празноглав фитнес маниак. Можеш да се справиш по-добре, решавам, докато си поемам дълбоко дъх. За теб нещата са се развили добре, мисля си. Така е по-хубаво. По-меко. Истински комплимент. За теб нещата наистина са се развили добре.

Но докато вратите на асансьора се разтварят като онази наша яркочервена завеса, тревожно оглеждам фоайето, опитвайки се с цялото си същество да изглеждам, сякаш въобще не се оглеждам, и я търся сред сутрешната тълпа от гости и изследователи, които се бутат, все едно са панаирни колички, в зимните си палта, заставайки на опашката, за да минат през детектора за метал на пропуска.

От два месеца си разменяме имейли, но не съм виждал Клементин на живо почти петнайсет години. Как да знам дали тя…

— Готина вратовръзка — подхвърля Орландо от рецепцията.

Сочи към далечния десен ъгъл, зад коледното дърво във фоайето, украсено (традиция на архивите) с нарязана хартия.

— Виж.

Встрани от тълпата стои жена с къса, боядисана черна коса, по-тъмна дори от косата на Джоан Джет, повдига брадичка и ме гледа толкова внимателно, колкото я гледам и аз. Около очите й има силен грим, кожата й е бледа, носи сребърни пръстени на кутретата и палците и така изглежда много повече нюйоркчанка, отколкото от столицата. Ала това, което ме хваща неподготвен е, че ми се струва… някак… по-възрастна от мен. Сякаш нейните червеникавокафяви очи са видели два живота. Винаги е било така. За мен онази целувка може и да бе първата, но знаех, че за нея не беше. Тя беше момичето, което се срещаше с момчета два класа преди нас. По-опитна. По-напреднала.

Точно обратното на Айрис.

— Клеми… — избоботвам, без да съм в състояние да изрека и дума.

— Бенджи… — отвръща тя, а бузите й се разтягат в усмивка, назовавайки ме с името, с което ме наричаше мама.

Синапсите в мозъка ми пламват и се озовавам отново в църквата, в деня, когато за първи път разбрах, че Клементин никога не е виждала баща си (майка й била на деветнайсет и никога не й разкрила кое е момчето). Моят баща почина, когато бях на три години.

Тогава, съчетано и с целувката, мислех, че това нрави от Клементин Кей моя съдба, особено през трите седмици, докато тя си стоя у дома с мононуклеоза, а мен ме избраха да й нося домашните задачи. Щях да стоя в нейната стая, близо до нейната китара и сутиена й. (Аз. В пубертета.) И изпитах толкова непоносимо вълнение, че щом почуках на входната врата, точно там носът ми започна да кърви.

Наистина.

Клементин видя всичко, дори ми даде марля, която навих на нескопосни фитили и ги затъкнах в ноздрите си. Бях дребното момче. Лесна плячка. Но тя никога не се подигра, никога не ми се присмя, на никого не разказа историята за кървенето на носа ми.

Днес вече не вярвам в съдбата. Вярвам обаче в историята. Тъкмо това Орландо никога няма да разбере. Няма нищо по-могъщо от историята, тя е единственото общо нещо, което имам с тази жена.

— Я се виж — произнася тя с дълбок, но напевен глас, който звучи, сякаш пее дори когато просто говори. Същия глас, само по-дрезгав и по-износен, го помня от гимназията. През последните няколко години е работила в малко джаз радио в щата Вирджиния. Разбирам защо. Още с първия звук познатото весело гъделичкане запълзява под кожата ми. Чувството, че всичко е възможно.

Смазващо.

През изминалата година съм забравил какво е да се чувстваш така.

— Бийчър, толкова си… Толкова си готин!

Сърцето ми затуптява отново и едва не пробива дупка в гърдите ми. Не изрече ли тя току-що:

„Това ти ли си, Бийчър! Станал си страхотен!“

Трябваше да бъде моята реплика. Аз трябваше да я кажа, мисля си, докато вече търся нова.

Измисли нещо хубаво. Нещо мило. И истинско. Това е твоят шанс. Дай й нещо толкова съвършено, че да мечтае за него.

— Ммм… ъъъ… Клеми — подхващам най-накрая, като се поклащам от пръсти на пети, загледан в пиърсинга на носа й: лъскаво сребърно винтче, проблясващо точно пред мен. — Искаш ли да отидем да видим Декларацията за независимост?

Убийте ме сега.

Тя навежда глава, а аз я чакам да се разсмее.

— Иска ми се да можех, но…

Бръква в чантата си и вади сгънат лист хартия. На китката й две старинни дървени гривни изтракват една о друга. За малко да забравя истинската причина за посещението й.

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш? — пита Клементин.

— Я стига — махвам аз. — Мистериите са моята специалност.

ГЛАВА 2

Преди седемнайсет години

Сагамор, Уисконсин

Всички разбират кога ще стане сбиване в училищния двор.

Няма нужда никой да обелва и дума, то е телепатично. От древността до днес човешкото животно знае как да намери боя. А седмокласниците знаят как да го намерят по-бързо от всеки друг.

Така беше и в онзи ден, следобед, докато всички бяха сънливи след хавайския пунш и бисквитките „Орео“, когато Винсънт Падини открадна баскетболната топка на Джош Уърт.

В интерес на истината топката не принадлежеше на Джош Уърт, а на училището, но Палини не му я взе заради това.

Що се отнася до племената в седми клас, Палини беше от войнственото племе, свикнало да си взема и онова, което не му принадлежи. Джош Уърт беше от племето на пълничките и се различаваше от мнозинството по рождение с IQ на гений и родители, които му бяха казали никога да не го крие. Плюс това фамилията му беше Уърт, от букви, подредени точно по този начин — W-E-R-T — на клавиатурата на всеки компютър.

— Върни ми я! — настоя Джош Уърт, но не използва своя голям мозък и направи грешката да привлече вниманието към случващото се.

Палини пренебрегна искането му, без дори да го погледне.

— Искам си топката! — продължи Джош Уърт със свит стомах, като се опитваше с всички сили да запази присъствие на духа.

По това време племето на седми клас вече започваше да се събира. Те знаеха какво щеше да се случи.

Бийчър беше един от тях. Както и Уърт. Бийчър също бе роден с мозък. На три Бийчър вече четеше вестници. Не само комиксите или спортните резултати. Целият вестник, включително некролозите, които майка му позволи да чете, когато баща му умря — Бийчър беше едва на три.

Щом порасна още, некролозите станаха любима му част от вестника; всяка сутрин изчиташе първо тях. Беше обсебен от прекъснатите животи, имали толкова голямо значение за тъй много хора, но той нямаше да види никога нито тях, нито баща си. У дома майката на Бийчър, която през деня въртеше пекарната в супермаркета, а следобед караше училищния автобус на гимназията, знаеше, че това прави сина й различен. И специален. Ала за разлика от Джош Уърт, Бийчър беше наясно как да използва ума си, за да се измъква невредим от повечето сблъсъци в училищния двор.

— Топката ли си искаш? — най-накрая Палини се обърна с лице към Уърт. Държеше я високо с отворена длан. — Защо не дойдеш да си я вземеш?

Именно този момент чакаше племето: пълничкият Джош Уърт да разбере като какъв точно човек ще израсне.

Уърт, естествено, се поколеба.

— Искаш ли топката, или не, дебелако?

Сега, седемнайсет години по-късно, когато Бийчър помагаше на хората в Националния архив, все още помнеше страха, изписан по кръглото лице на Джош Уърт и потта, която започна да се стича по пълните му бузи. Зад него всички в училищния двор — Андрю Голдбърг с луничавото лице… Ранди Боксър с безупречните си плитки… Лий Розенбърг, неизменно с дънки „Лий“, — всички те стояха замръзнали на място в очакване.

Не, не беше така.

Някой си проправяше път през тълпата, някой закъснял бавно се приближаваше към мястото на действието и държеше въже за скачане, което висеше надолу и стържеше по цимента.

Бийчър знаеше коя е тя. Момичето с дълга тъмна коса, с три обеци и готино хипстърско черно яке. В тази част на Уисконсин никой не носеше готини хипстърски якета. Освен новото момиче.

Клементин.

В интерес на истината тя не беше съвсем ново момиче. Клементин беше родена в Сагамор и живя там допреди десетина години, после майка й ги премести в Детройт, за да продължи кариерата си на певица. Трудно заминаване. И още по-трудно завръщане у дома. И нямаше нищо по-унизително от станалото преди две седмици, когато пасторът в църквата ги насърчи да пожелаят добре дошли отново на Клементин и майка й и да им помогнат, особено след като няма баща в дома им. Пасторът просто се опитваше да помогне. Ала в този момент припомни на всички, че Клементин е онова момиче — момичето без баща.

Бийчър въобще не я виждаше така. За Бийчър тя беше същата като него. Навярно затова той направи това, което беше на път да направи.

Сякаш видя нещо познато.

Или нещо съвсем различно.

— Искаш ли си топката, или не? — продължи Палини с тънка усмивка.

В импровизирания кръг, оформил се около сблъсъка, всички седмокласници стояха напрегнати, малко развълнувани, малко уплашени, но никой не помръдваше, всички чакаха кръв.

Клементин въобще не изглеждаше притеснена; напротив, не я свърташе на едно място, докато подръпваше стиснатото в ръка въже за скачане. Премести тежестта си от единия крак на другия и Бийчър усети излъчващата се от нея енергия. Това момиче се различаваше от другите. Не се страхуваше като всички останали.

Беше ядосана. И имаше право. Това не беше честно…

— Върни му топката! — извика един глас.

Всички се озърнаха едновременно и дори Бийчър с изненада установи, че той се е обадил.

— Какво каза, Бийч?! — предизвика го Палини.

— Аз… аз казах… да му върнеш топката — отвърна Бийчър, изумен колко бързо вдъхва увереност адреналинът. Сърцето му биеше до пръсване. Усещаше гръдния си кош огромен. Крадешком хвърли светкавичен поглед към Клементин.

Тя поклати глава безизразно. Знаеше колко е глупаво това.

— Или какво… — попита Палини, притиснал топката до хълбока си. — Какво си мислиш, че ще направиш?

Бийчър беше в седми клас. Нямаше отговор. Но това не го спря да изрече:

— Ако не върнеш топката на Джош…

Бийчър дори не видя как юмрукът на Палини се заби в окото му. Ала усети как го събаря и той падна на задника си.

Палини се хвърли като пантера върху него, възседна гърдите му, прикова ръцете му с колене към земята и започна да сипе удари по лицето му.

Бийчър погледна наляво и видя червената пластмасова дръжка на въжето за скачане, увиснала до земята. Рояк ярки звезди избухна в очите му. После още един.

Никога преди не го бяха удряли. Болеше повече, отколкото беше предполагал.

Само след секунди племето крещеше и ревеше: „Пал! Пал! Пал!“ Скандираха едновременно с нанасянето на всеки удар. Носът на Бийчър сякаш изригна. Ярките звезди в очите му изведнъж потънаха в мрак. Беше на път да припадне.

Бууффф!

Палини падна назад. Цялата тежест изчезна от гърдите на Бийчър. Чу как топката подскача по тротоара. Свеж въздух изпълни отново дробовете му. Но докато Бийчър се мъчеше да се изправи и да си поеме дъх… докато се бореше да върне света на мястото му… първото нещо, което забеляза беше…

Тя.

Клементин опъваше силно въжето за скачане, увито около врата на Палини. Не го душеше, но теглеше здраво, за да издърпа Палини и да го смъкне от гърдите на Бийчър.

— Ще те убия! Ще те убия! — изрева Палини, борейки се бясно да се извие назад и да я достигне.

— Глупако, да не мислиш, че още скачам на въже в седми клас? — предизвика го тя, докато удържаше Палини със зловещо спокойствие.

Бийчър си помисли, че това не е просто някаква импровизирана постъпка. Неслучайно Клементин носеше въже за скачане. Когато дойде… Беше подготвена. Знаеше точно какво нрави.

Все още легнал по гръб, Бийчър видя как Клементин разхлабва въжето. Палини кашляше на земята, но се опитваше да се изправи, стиснал юмруци и готов да ги размаха.

Ала когато скочи на крака, усети, че публиката вече не е на негова страна. Да набиеш Бийчър беше едно. Да набиеш момиче — съвсем друго. Дори тъпак като Палини не беше толкова глупав.

— Ти си откачена! — изръмжа той на Клементин.

— По-добре, отколкото побойник без пишка — отвърна тя и си спечели няколко изкисквания от навалицата, особено от Джош Уърт, вече здраво стиснал топката.

Разярен, Палини изблъска зяпачите, които се отдръпнаха бързо, за да направят път, и изхвърча. Едва тогава Клементин погледна за първи път назад, за да провери как е Бийчър.

Носът му кървеше. Очите му вече започваха да се подуват. И по вкуса на кръв разбираше, че устната му е разцепена. Но все пак не можа да се удържи да не се усмихне.

— Аз съм Бийчър — вдигна той ръката си.

Застанала над него, Клементин го погледна и поклати глава.

— Не. Ти си идиот — отсече тя, видимо ядосана.

Ала докато тълпата се разпръскваше, а Клементин прекосяваше училищния двор, Бийчър седна и бе готов да се закълне, че видя как… докато се отдалечаваше… тя погледна през рамо и му хвърли последен поглед… на лицето й играеше лека усмивка.

Видя я. Определено беше усмивка.

ГЛАВА 3

В наши дни

Вашингтон

Трийсет и две минути по-късно, докато с Клементин чакаме да донесат търсените от нея документи, плъзвам картата си за достъп и чувам обичайното изщракване. Отварям вратата като на банков трезор, завивам рязко наляво сред студените и слабо осветени библиотечни лавици, изпълващи сърцето на архивите. Сензори за движение включват светлината над всеки ред стари папки и дневници, покрай който минаваме, и ярки малки прожектори един след друг, като плувкини в синхрон от стар филм на Естер Уилямс, ни преследват, където и да отидем.

Вече не съм дребното хлапе. Аз съм рус, висок (макар че Клементин все още може би е малко по-висока от мен) и съм облечен в синя лабораторна престилка, каквито всички архивисти носим, за да ни предпазват от изгнилата кожа, която се рони от най-старите ни книги при всяко докосване. Имам да предложа и много повече от кръвотечение от носа, само и само за да бъда близо до тази жена, обсебила моите години от седми до десети клас… за която фантазирах как брекетите ми се заклещват с нейните…

— Съжалявам, че се налага. Надявам се да не ти е скучно — казвам й.

— Защо да ми е скучно? Кой не обича тъмниците? — отвръща тя, докато потъваме все по-дълбоко в лабиринта от книги с кожени подвързии и архивни кутии. Върви почти пред мен, макар да няма никаква представа къде отива. Точно както в гимназията. Винаги подготвена и напълно безстрашна.

— Освен другото, хубаво е да те видя, Бийчър.

— Ето… това е… тук е — И докато светлината примигва над нас, спирам пред библиотека с регистри, чиято кожена подвързия се е напукала, напъхани в безпорядък по лавиците. Някои са с гръбчетата навътре, други са натрупани един върху друг.

— Просто имаме квота за хора, на които да помогнем и…

— Престани да се извиняваш — предлага ми Клементин. — Аз нахълтах неочаквано.

Тя казва още нещо, но докато вадя първите няколко книги и оглеждам щампованите със злато гръбчета, бързо потъвам в истинското съкровище на това пътуване: старите пожълтяващи страници на тома с надпис „Ноември 1779“. Внимателно крепя регистъра с една ръка, а с другата издърпвам вградената във всяка библиотека скрита метална поставка, която се разгъва със скърцане право пред нас на височината на гърдите.

— Значи са от Войната за независимост? — пита тя. — Истински ли са?

— Всичко, което имаме тук, е истинско.

Под „ние“ имам предвид Националния архив. Той служи като хранилище за най-важните документи на правителството на САЩ — от оригиналната Декларация за независимост до филма на Запрудър[1], от докладите за възможностите да бъде заловен Бин Ладен до формулата на антракса; тук правителството съхранява от смъртоносни спори до най-важните тайни досиета на ЦРУ, ФБР, АНС и на всяко друго съкращение. Както ми обясниха при започването ми на работа като архивист преди три години, Националният архив е таванът на нашата държава. Лексикон с десет милиарда документа — почти всяко жизненоважно досие, запис и доклад, произведен от правителството.

Без съмнение това означава, че сградата е пълна с тайни. Някои са големи, други малки. Но всеки ден аз изравям още една.

Точно както сега.

— Хауърд… Хауърд… Хауърд — шепна си, докато прелиствам покритите с кафяви петна страници и прекарвам показалец по азбучния регистър, като едва го докосвам.

Преди трийсет и четири минути, докато бяхме потънали в издирването на документите на Клементин, закръглена жена на средна възраст, с глава, увита в копринена кърпа на индийски орнаменти, сякаш се подлага на химиотерапия, нахълта през служебния вход в търсене на информация за свой роднина. Знаеше името му. Знаеше факта, че е служил по време на Войната за независимост.

И разполагаше с мен.

В качеството си на архивисти, независимо дали въпросът идва от изследовател, от обикновен човек или от Белия дом, нашата работа е да намерим отговорите, които…

— Бийчър — вика ме Клементин. — Слушаш ли ме?

— Да?

— Да, сега. Повиках те три пъти и… — тя замълчава и навежда глава така, че пиърсингът на носа й сочи надолу. Но усмивката й, същата топла усмивка от седми клас, все още си е съвсем на място.

— Напълно се заплете в тези неща, нали?

— Онази жена… Не мога просто да я пренебрегна.

Клементин замълчава и ме оглежда внимателно.

— Ти наистина си станал един от добрите, така ли е, Бийчър?

Поглеждам надолу към регистъра. Погледът ми застива…

— Бил е музикант — избъбрям.

Соча й плътната ронеща се страница, вадя бележник от джоба на престилката си и преписвам информацията. Ето защо го няма в регистрите за редовна служба. Нито в пенсионните регистри на горния етаж. Музикант. Джордж Хауърд е бил музикант по време на революцията.

— С други думи, свирил е „отбой“?

— Не… Мелодията за отбой е измислена чак по време на Гражданската война. Свирил е на флейта и барабан, поддържал е ритъм, докато войниците маршируват. И тази информация показва какво военно заплащане е получавал за службата си.

— Това е… Даже не знам дали е интересно, но как изобщо ти хрумна да слезеш тук? В смисъл, тези книги изглеждат, сякаш не са отваряни от векове.

— Не са. Но когато миналия месец идвах тук да търся някои останали от БСО[2] шпионски документи, видях, че притежаваме тези стари счетоводни регистри от Министерство на финансите. Няма значение какво друго може да прецака правителството, да знаете, че когато пише чек и дава пари, със сигурност запазва точни записи. — Изправям се, горд с археологическата си находка. Но преди да се поздравя…

— Покажете документ за самоличност — обявява спокоен глас зад нас с натъртване на всяка сричка, та звучи като Са. Мо. Лич. Ност.

И двамата се обръщаме и виждаме мускулест, набит мъж, появил се в далечния край на прохода. Лампите светват над него, докато върви към нас. Екипиран е изцяло в черна броня и държи полирана, също черна пушка. Изучава картата ми, след това поглежда червената значка „Посетител“, закачена на блузата на Клементин.

— Благодаря — кимва той.

За малко да забравя кой ден сме. Когато президентът ще идва, така правят…

— Сикрет Сървис… — прошепва Клементин.

Тя свива тънките си вежди и се подсмихва дяволито и аз започвам да се чувствам, както не съм се чувствал от много време.

Ала най-тъжното е как този прекрасен прилив на несигурност ми носи усещането, все едно преоткривам стар, неизползван от детството ми мускул. Разменяме си имейли с Клементин повече от два месеца. Но е невероятно да видиш как момичето на първата ти целувка може да те накара да се почувстваш отново на четиринайсет години. А още по-невероятно е, че преди тя да се появи, дори не знаех колко ми е липсвала.

Повечето хора, видят ли въоръжен агент на Сикрет Сървис, се спират за малко. А Клементин се забързва към края на реда и наднича зад ъгъла, за да разбере накъде е отишъл. Безстрашна както винаги.

— Значи тези момчета пазят документите? — пита тя, когато я настигам и я повеждам навън.

— Не, не ги интересуват документите. Просто оглеждат предварително заради него.

Това е Вашингтон, окръг Колумбия, тук има само един „него“. Президентът на Съединените щати.

— Чакай… Уолъс е тук? — изненадва се Клементин. — Мога ли да се срещна с него?

— О, със сигурност — засмивам се аз. — Ние сме най-добри приятели и… той е страшно загрижен какво си мисли един от неговите десетки архивисти. Всъщност в списъка му за картички за Свети Валентин сигурно първо е жена му, после синовете му, шефът на канцеларията му… а след това съм аз.

Тя не се засмива, не се усмихва, а само се взира в мен с дълбока увереност в червеникавокафявите си очи.

— Един ден той ще бъде загрижен за теб — отсича тя.

Замръзвам, усещайки как руменина залива лицето ми.

Срещу мен Клементин издърпва ръкава на черния си пуловер и забелязвам множество бледи белези над лакътя й. Не са червени или нови, белезникави са и по-бели от кожата, следователно са от доста време. Но начинът, по който лъкатушат на зигзаг във всички посоки… каквото и да ги е издълбало в кожата й, е причинило страхотна болка.

— Повечето хора се заглеждат по гърдите ми — смее се тя, уловила погледа ми.

— Не исках да…

— О, боже, съжалявам, притесних ли те? — пита тя.

— Не. Не-не-не. Не.

Засмива се отново.

— Ужасно лош лъжец си, знаеш ли?

— Знам — кимвам и продължавам да се взирам в белега й.

— А знаеш ли, че още ми зяпаш белега?

— Знам. Не мога да се спра. Ако бяхме на плажа, а не сред тези прашни купчини, веднага щях да се погреба в пясъка.

— Наистина е време да се прехвърлиш на гърдите ми. Ако не друго, са по-хубава гледка.

Инстинктивно ги поглеждам, а после също толкова бързо хвърлям поглед на белега.

— Прилича на ухапване от куче.

— Катастрофа с мотоциклет. Сама си бях виновна. Лакътят ми се изви и костта проби кожата.

— Звучи ужасяващо.

— Беше преди десет години, Бийчър. — Тя сякаш ме отделя от целия свят с поглед, който ме обзема и не ме пуска. Гледа само мен. — След десет години единствено хубавите неща имат значение.

Преди да успея да се съглася, телефонът забръмчава в джоба ми достатъчно силно, за да го чуем и двамата.

— Те ли са? — възкликва Клементин.

Поклащам глава. Надписът показва, че е сестра ми. Тя живее с майка ни в Уисконсин, но в този час, след края на смяната в супермаркета, знам кой всъщност звъни: майка ми с всекидневното си обаждане за проверка. Това започна в деня, след като научи за Айрис. Майка ми не харесваше Айрис, но носеше в себе си твърде много доброта от Средния запад, за да ми го каже. Телефонът звъни отново.

Пак не вдигам. Ала поглеждайки отново Клементин, цялата ми увереност, убеденост и безстрашие изчезват и си припомням, че истинската причина тя да дойде в архивите не е да ми покаже старите си белези или да види прекалено мускулести агенти на Сикрет Сървис.

Майка й бе починала миналата година, но едва преди няколко месеца Клементин се обадила в радиостанцията, че е болна, и се върнала у дома, за да разчисти килера на мама. Там намерила стар дневник от годината на своето рождение, запазен от майка й. Имало, разбира се, нарисувани сърца и балончета в деня на раждането й — 10 декември; имало усмихнато личице на деня, в който се прибрали от родилния дом, но най-интересното за Клементин било, прелиствайки дневника назад, да види, че на 18 март е изрисувано тъжно личице, последвано от думите „Ник постъпи в армията“.

Така най-накрая тя разполагала с име и следа към баща си. А от мен, благодарение на нашите последни имейли, имала архивите.

А в архивите ми беше нужен само един разговор — с Хранилището ни в Колидж парк, Мериленд, където се пазеха най-новите записи от армията.

Само преди десет минути Клементин стоеше пред мен. А сега, докато се отправям към металната врата за навън, започва да изостава, върви учудващо мълчалива.

В живота действате по един начин, когато знаете, че хората гледат. И действате по-друг начин, ако не гледа никой. И, нека бъдем честни, тогава сте истинският вие. Тъкмо това забелязвам в Клементин сега: зърнах го само за половин секунда между вдишванията, докато аз повеждам, а тя пристъпва зад мен и мисли, че не я виждам. Но греши. Виждам я. И я чувствам.

Чувствам как се съмнява в себе си. Чувствам как й липсва опора. И насред вдишването, докато раменете й се отпускат, а тя поглежда надолу и бавно издишва, за да не експлодира, зървам онова малко, тъмно и ужасено място, което тя пази само за себе си. Продължава в тази единствена половин секунда, но знам, че в този миг съм уловил поне частица от истинската Клементин. Не просто някаква шантава джаз диджейка. Не само храброто момиче, което надви побойника в седми клас. А нея, порасналата. Нея, истинската. Онази, която се е научила как да се страхува.

— Трябва да тръгвам. Мразя да се чувствам „ах, горката“ — споделя тя, вече възвърнала спокойствието си, докато аз дръпвам металната врата, за да оставим зад себе си стелажите и да се озовем обратно в бледосиния коридор. Тя опитва да се скрие. Знам какво е да се криеш. Тъкмо това правя през последната година от живота си.

— Не си отивай — отронвам с тих глас. — Няма… Ще има резултати до час, а… и… и… тук има толкова много неща за гледане… ако искаш.

Прехапвам устна, за да се спра да говоря. Не помага.

— Слушай, не ми се щеше да го правя — добавям. — Но ако наистина желаеш, ще извадим Договора за покупката на Луизиана и ще напишем отгоре „Клементин е супер“!

Тя се усмихва едва-едва.

— Вече го направих с Конституцията.

— Добре, печелиш. — Спирам в средата на коридора и се облягам на мраморната облицовка. — Искаш да се срещнеш с президента; аз ще те заведа да се срещнеш с него.

Тя не мигва.

— Ти не познаваш президента.

— Може би. Но знам в коя стая ходи, когато идва на посещенията си за четене.

— Знаеш?

— Да, знам. Искаш ли да видиш?

Тя стои и разклаща ръка, а старинните й гривни се плъзват от китката към лакътя и белезите й.

— Далеч ли е оттук?

— Всъщност застанала си точно пред нея.

Соча над рамото й, тя се обръща, за да открие метална врата, боядисана в същия цвят като бледосиния коридор. Лесно е да се пропусне, каквато е и целта. Откроява я единствено квадратно стъклено прозорче към стаята, покрито е парче черен плат. Под дръжката на вратата се вижда кръгла ключалка с комбинация, каквито имат сейфовете.

— Това ли е? — пита Клементин. — Прилича на старото ми шкафче в съблекалнята.

Клатя глава.

— ПСИД са далеч по-сигурни от шкафчета в съблекалня.

— Как го наричаш? Псих?

— ПСИД, помещение за секретен информационен достъп — обяснявам и почуквам по вратата с кокалчето на средния си пръст, заслушан в дълбокия звук, който показва колко дебела е тя.

— Хайде, да не мислиш, че когато четеш секретен документ, просто го отваряш на бюрото си? Наблюдават те хора отвсякъде, през прозорците, със звукови и видео устройства. Големият брат вече не работи само за нас. Всички около правителството имаме стаи, изградени и сертифицирани от ЦРУ.

— Псих — повтаря тя.

— ПСИД. Стени, покрити със седеммилиметрови метални листове, подове с двайсетсантиметрови метални пластини, за да спират подслушването, без прозорци, с медно фолио по ъглите, за да спира трансмисиите, метални пръти през вентилационните шахти, така че Том Круз да не може да проникне с неговия трапец…

— И вие имате едно от тези ПСИД тук?

— Шегуваш ли се? Само нашите славни депутати разполагат с шестнайсет. Всяка голяма сграда във Вашингтон — Белият дом, Капитолия, всяка сграда на Сената и Камарата, където работят Големи клечки, има и ПСИД. А най-големите Големи клечки имат и в домовете си. Хубави малки стаички за четене на най-важните световни тайни.

— Може ли да надникнем вътре? — пита тя и също почуква по вратата.

Засмивам се пресилено.

Тя не отвръща със смях. Не смята любопитството си за прекалено. Въпросът според нея е уместен.

— Ако не можеш, няма нищо — добавя тя.

— Не, не, мога… Аз просто…

— Бийчър, моля те, не прави такава притеснена физиономия. Не исках да те карам да се чувстваш неудобно.

— Не, не се чувствам неудобно.

— Хайде да се заемем с другите неща — предлага тя и вече се отдалечава.

— Уф, просто вкарай най-после проклетото момиче вътре — проехтява дълбок глас отляво.

По коридора се задава възрастен чернокож мъж с увиснали мустаци, понесъл огромна чаша кафе. Въпреки възрастта си все още е запазил мускулите и стойката, осигурили му някога работата като един от първите ни униформени охранители. Но е достатъчен един поглед към брадичката му с трапчинка и едрозъба усмивка, за да стане ясно, че Орландо Уилямс е по-скоро котенце, отколкото лъв.

— По това момиче ли си бил хлътнал някога? Тя ли ще излекува разбитото ти от Айрис сърце? — изкрещява Орландо, макар да е само на няколко крачки.

— Коя е Айрис? — пита Клементин.

Във всеки офис има някой с голяма уста. Орландо е нашият или, по-точно, моят, откакто разбра:

А) че съм от родния му щат Уисконсин и.

Б) че съм единственият архивист, склонен да заведе шефа на зет му на частна обиколка в Хранилището.

За добро или лошо, той е твърдо решен да ми върне услугата.

— Просто я вкарай вътре, дори няма да ви записвам в моя доклад за стажа — добавя той, пъха клипборда под мишница и отпива голяма глътка от чашата с кафе.

— Орландо, оценявам любезността ти, но имаш ли нещо против просто да…

— Какво? Опитвам се да ти помогна да покажеш любовта си към… приключенията.

Обръща се към Клементин:

— Та, разказа ли ти как е бил сватбен фотограф?

— Орландо… — предупреждавам го.

— Бил си сватбен фотограф? — учудва се Клементин.

— След колежа се преместих тук с надеждата да снимам за „Вашингтон пост“. Вместо това три години снимах сватби в Анаполис. Не беше зле — уточнявам.

— Докато не получи шанс да помага на хората директно и тогава дойде тук. Сега той е нашият герой.

Клементин се усмихва на Орландо.

— Оценявам несдържаните ви хвалби, но давате ли си сметка, че Бийчър се справя добре и без тях?

Орландо й връща усмивката. Харесва я. Разбира се, че е така.

— Бихте ли дошли? — предлага Орландо, но гледа само нея. — Президентът няма да бъде тук по-рано от… — поглежда си часовника — поне час или повече, ако закъснее. Освен това още не са докарали количката с неговите папки. На кого му пука, ако тя види една празна стая?

Взирам се в бледосинята врата и ключалката с комбинация, която, естествено, знам наизуст. Лесно е, несъмнено, но правилата гласят…

— Весела Коледа, Бийчър! Ще отворя проклетата стая за нея! — възкликва Орландо.

Отива до кутията за връзка и натиска сребристия бутон на интеркома. Малък червен светлинен индикатор примигва, когато спокоен глас отговаря:

— Сигурност.

— Венкат, аз съм Орландо — казва той в интеркома.

Разпознавам името на един от нашите служители. Венкат Хазей. Заместник-началник на отдела по сигурността.

— Отварям ПСИД 12Е1 — съобщава Орландо. — Просто проверка на място.

— Добре. Само не забравяй: Мойсей идва насам — осведомява го Хазей по интеркома, използвайки нашето вътрешно кодово име за президента.

— Затова искам първо да проверя помещението — обяснява Орландо.

Интеркомът затихва, после изпращява още веднъж.

— Давай.

Орландо крачи обратно към нас, зъбатата му усмивка се разтяга още по-широко. Аз нося под ризата си тънка кожена връзка със стар ключ от къща.

Докато бях в гимназията, работех в антикварната книжарница „Фарис“. Тогава намерих ключа, използван за отбелязване в стар речник. Може да е смахнато, но същия ден разбрах, че съм приет в университета в Уисконсин, първата стъпка към измъкването от моя малък град. Запазих вълшебния ключ. Носех го вече толкова дълго, че дори не го чувствах. Освен когато бях потен и започваше да залепва за гърдите ми. Както сега.

— Бийчър — прошепва Клементин, — ако ти е гадно, просто да пропуснем стаята и…

— Добре съм. Въобще не ми е гадно — възразявам с пълното съзнание, че ако беше Айрис, щеше да ме е накарала да се махнем още преди десет минути.

— Дръж го — Орландо ми подава кафето си, за да може да въведе комбинацията на ключалката.

— Забранено е да се внасят храна или напитки в ПСИД — напомням му и отказвам да го взема.

— Наистина ли, такива ли са правилата, Бийчър? — отвръща рязко той.

Преди да успея да му отговоря, подава на Клементин чашата с кафе и няколко пъти бързо завърта ключалката.

С изщракване и тихо избръмчаване вратата се отваря като врата на сейф, каквато е всъщност.

Дори Орландо е предпазлив: изпъва врат и надниква вътре за всеки случай, ако там има някого.

Аз правя същото, изправен на пръсти, за да надникна през рамото му и да се уверя, че всичко е чисто.

Клементин постъпва различно. Тя не се втурва, не е прекалено нетърпелива, ни най-малко, а просто пристъпва вътре с бърза, уверена крачка, без въобще да се страхува. Това е дори още по-секси, отколкото когато ми каза да гледам гърдите й.

— Нашият собствен малък Овален кабинет — добавя Орландо и сочи наоколо с ръка, все едно стюард в самолет показва аварийните изходи. Но за разлика от Овалния кабинет с неговата пищна украса, малката стая без прозорци е бежова, бежова и пак бежова, с голямо дъбово бюро в средата, с обезопасен телефон върху него и два дървени библиотечни стола.

При първото виждане повечето служителите избъбрят:

— И това ли е всичко?

Клементин обикаля бюрото и изучава всяка бежова стена, сякаш е изрисувана от Пикасо.

— Харесва ми плакатът — обобщава най-накрая тя.

Зад мен, от вътрешната страна на металната врата, е закачен плакат: изобразява чаша горещо кафе, вдигащо пара, и предупреждение с червени букви: Много информация може да се разлее от нея. Уверете се, не вашият разговор е защитен до последната капка.

Щом прочитам думите, мозъкът ми прескача на…

Мамка му! Кафето на Орландо.

— Не, не там — умолявам Клементин точно когато тя е на път да седне и да остави отхлупената чаша върху бюрото на президента. — Ако се разлее…

Пресягам се да я взема, тя отдръпва ръка, за да я защити. Толкова ни трябва. Обратната страна на дланта ми се плъзва по стиропора, чашата се килва и светлокафявата течност потича по бюрото към ръба от страната на Клементин. Водопад от кафе се излива и руква на лъкатушеща струя по излъскания под.

Трябва да почистим, преди президентът…

Клементин се отдръпва, за да избегне бъркотията, краката й се блъсват в стола и го събарят назад.

— Орландо, иди за салфетки! — извиквам и събличам синята си престилка, за да я използвам като бърсалка.

Дървеният стол се удря в пода с трясък… последван от странен кух тътен.

Обръщам се точно навреме, за да видя как от седалката му се откача квадратна дъска, пада на земята и разкрива очертанията на предмет, скрит под нея.

Кафето продължава да капе от бюрото, но шуртенето му по пода вече се забавя.

Гърлото ми се свива.

И тогава за първи път виждам добре какво явно е било пъхнато в малкото скривалище в стола, а сега лежи долу, точно на пътя на разширяващата се локва кафе. Наподобява малка папка.

— Бийч? — шепне Орландо зад мен.

— Какво?

— Не си имал представа, че е там, моля те, кажи ми го.

— Нямам представа. Кълна се в бога.

Той вдига чашата с кафе и допива на една глътка остатъка. Докато вълшебният ключ пари на гърдите ми, разбирам, че мисли същото като мен: ако това е сложено тук за или, още по-лошо, от президента…

— Бийч? — повтаря той, докато локвата кафе бавно се просмуква в папката.

— Какво?

— Свършено е с нас.

— Да.

[1] Филм, в който с любителска камера е заснето убийството на Кенеди. — Б.пр. ↑

[2] Бюро за специални операции; службата предшественик на ЦРУ, създадена през Втората световна война. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 4

Преди седемнайсет години

Сагамор, Уисконсин

Младата Клементин Кей изтича по заснежената пътека и застана пред дървените стъпала на малката къща със зелени капаци на прозорците. Увери се, че тръгва да стъпва на стълбите първо с левия крак. Според майка й повечето хора пристъпвали първо с десния крак. „Ама слушай, Клеми — обичаше да казва майка й, — какво му е забавното да си като повечето хора?“

Дори и сега, само на тринайсет години, Клементин знаеше отговора. Стигна до входната врата и не позвъни на звънеца, който правеше „динг“, но никога „донг“. Нямаше нужда да звъни.

Беше подготвена. Имаше ключ и се вмъкна вътре.

При отварянето на вратата я лъхна аромат на розова вода; тя нито извика, нито попита дали има някой вкъщи. Знаеше, че никой няма да отговори. Майка й все още пътуваше за три концерта в Сейнт Луис — значи щеше да се върне чак следващата седмица.

Клементин въобще не се притесняваше кой ще й помогне с домашните или какво ще яде за вечеря. Беше привикнала да се оправя сама. Плюс това знаеше да готви. Тази вечер сигурно щеше да си направи яхния с наденица.

Всъщност, когато Клементин се измъкна от зимното яке и го остави да падне на пода, покрит с линолеум, където то се спихна и се просна като тяло без кости, тя беше широко усмихната. Бързо погъделичка по муцунките две от трите рижи котки, които майка й беше прибрала при различни пътувания, влетя в претрупаната с вещи всекидневна, включи CD плейъра, закрепен несигурно на ръба на лавицата, и сложи в него диска със заглавие „Най-големите хитове на Пени Максуел“.

Пени не беше само любимата певица на Клементин. Пени беше майката на Клементин и все още имаше близо 300 екземпляра от своите сидита с „Най-големите хитове“, натрупани в килера, под леглото, в багажника и на задната седалка на колата. Бяха плод на една от мозъчните атаки на майка й, в които имаше повече атака, отколкото мозък. („Ако издадеш първо «Най-големите хитове», те ще се продават по-бързо, защото хората ще си мислят, че пропускат нещо“.) Клементин не забелязваше. За нея това беше животът.

И наистина, когато мелодията зазвуча и виртуозният пасаж на тромпета заглъхна във въздуха, Клементин затвори очи и се потопи в познатия дрезгав глас, пял й за лека нощ същата песен, „Бог да благослови детето“ на Били Холидей, още докато беше бебе.

Мама може да има, татко може да има,

но Бог да благослови детето, което има свои…

Клементин нямаше представа, че майка й е променила думите, та да се отнасят за малко момиченце. Както и нямаше представа, че Били Холидей е написала песента след особено жесток скандал за пари със собствената си майка. Но точно там, докато стоеше във всекидневната и се люлееше напред-назад във въображаем танц, както правеше винаги с майка си след училище, тринайсетгодишната Клементин Кей не беше тъжна, задето е сама… или защото трябва да готви вечеря… или дори, че се налага да се грижи за себе си.

Беше подготвена. Винаги беше подготвена.

Но освен подготвена, тя беше просто щастлива да чува гласа на майка си.

ГЛАВА 5

В наши дни

Вашингтон, окръг Колумбия

— Не виждам какво толкова страшно е станало — казва Клементин в ПСИД.

— Не, не! Не я пипай! — изкрещява Орландо, когато посягам към малката папка.

— Защо? Цялата се намокри — възразявам и я изваждам капеща от локвата кафе.

— Можехме да я върнем на мястото й — обяснява той.

— Подгизнала е. Погледни. Виждаш ли как е подгизнала?

Вдигам папката, за да види как капе от ъгъла й.

— Да не мислиш, че е възможно просто да я набутаме обратно под стола, сякаш нищо не се е случило? Трябва да докладваме.

— Ландо, там ли си? В Хранилището всичко наред ли е? — изпращява глас от неговото уоки-токи.

И тримата се извръщаме към преобърнатия дървен стол и зейналата кухина на скривалището в седалката му.

— Да, абсолютно — докладва Орландо по своето уоки-токи.

— Добре, защото компанията идва — предупреждава гласът с пращене. — Службите казват, че тръгват след десет минути.

От Белия дом дотук има десет минути път. Но само три, ако пътуваш с кортеж.

— Трябва да се махаме оттук — казвам, докато се опитвам да попия кафето с моята лабораторна престилка.

Орландо продължава да оглежда стола. Отстрани, точно под седалката, има тесен процеп като на пощенска кутия, изрязан в парчето дърво, което свързва левия преден крак със задния.

— Имаш ли някаква представа какво е това?

Той поклаща глава, усмивката с лъскавите зъби отдавна се е стопила.

— Беше прав. Трябва да докладваме.

— Съгласен съм. Но нека да го обмислим.

— Бийч, ако някой използва тази стая като тайна пощенска кутия…

— Няма как да знаеш.

— Тайна кутия? — намесва се Клементин.

— Като тайник — уточнява Орландо. — Виждайки объркването й, добавя: — Място, където оставяш нещо за друг човек; така не е нужно да рискуваш среща лице в лице. Все едно да залепиш нещо под пощенската кутия или в хралупа на дърво, или…

— … В стол — довършва Клементин, бързо схваната пълната картина.

С тесния прорез за поща отдолу е лесно да пъхнеш нещо в седалката на стола, а после да го извадиш през отварящото се двойно дъно.

— Значи, ако това ПСИД се използва само от президента Уолъс, а тук нещо е скрито за него…

— Или от него — уточнява Орландо.

— Не говори така. Не знаем как стоят нещата. Нищо не знаем — натъртвам аз.

— Вярваш ли си на думите? Наистина ли допускаш всичко това да е само някакво невинно недоразумение като в комедиен сериал? — пита Орландо. — Или просто се притесняваш, че ако подам официален доклад, името ти ще остане трайно свързано, с каквито и да са тези президентски фъшкии, в които току-що нагазихме?

В ъгъла на папката една капка кафе се издува като бременна, но така й не пада.

— Най-добре да я отворим и да видим какво има вътре — предлага Клементин, много по-спокойна от нас двамата.

— Не, не я отваряй — настоявам аз.

— За какво говориш? — пита Орландо.

— Гледал ли си филми на ужасите? Винаги идва момент, когато чуват звуци от гората и някой тъпак казва: „Да видим какво издава тези звуци!“ И тук, разбира се, вече знаеш, че той ще бъде номер едно при броенето на труповете. А… ние сме във филм на ужасите: точно в този момент тази малка папка е кутията на Пандора. Докато я държим затворена, докато не знаем какво има в кутията, все още можем да си тръгнем.

— Освен ако в кутията няма истинско чудовище — не мирясва Орландо.

— Орландо…

— Стига с това „Орландо“. Това ми е работата, Бийчър.

— А преди две секунди ми предлагаше да я върнем обратно.

— И все пак това ми е работата. Обикалям коридорите, проверявам документите за самоличност, затова се нарича „Сигурност“. Съжалявам, ако съм намерил нещо в читалнята на президента, но така стана. И ако той или някой друг извършва престъпление или пренася секретни документи в или извън тази сграда, наистина ли според теб трябва просто да отминем и да се преструваме, че не сме го видели?

Не вдигам поглед, но забелязвам вдясно червените букви на плаката-предупреждение върху задната страна на затворената стоманена врата. Той не ме притеснява толкова, колкото разочарованият израз на Клементин, която явно не харесва проявите на слабост. Начинът, по който ме пронизват червеникавокафявите й очи подсказва, че тя няма представа как ще постъпя.

Иска ми се да ме познаваше по-добре.

Мятам влажната папка върху бюрото.

— Само да не забравите, когато от ЦРУ ни спипат посред нощ и ни нахлузят черни торби на главите, че сме можели да избегнем този момент.

Папката се стоварва звучно върху бюрото.

Клементин не отронва нито дума. Но когато пристъпва половин крачка напред, навежда глава, сякаш открива нещо съвсем ново в лицето ми. Същото откривам в нейното. Познавам това момиче от седми клас. Сега за първи път я виждам впечатлена.

— Бийчър, ще ни отнеме две секунди, после ще си тръгнем — обещава Орландо. — Никога няма да съжаляваш, че си постъпил правилно.

Ала като разтваря папката, когато най-накрая вижда какво се крие вътре, вече мога да кажа, че греши.

ГЛАВА 6

— Честита Коледа! — промълвява Орландо.

— Не разбирам. Какво е това? — Клементин се вмъква до мен, но внимава да не докосва нищо.

Аз нямам такива притеснения. Изваждам от джоба на моята оцапана с кафе престилка чифт памучни ръкавици, каквито носят всички архивиста, слагам си ги, подхващам папката леко, сякаш е динамит, и я отварям. Вътре няма строго секретна записка, нито местонахождението на Бин Ладен, нито списък с целите на нашите шпионски спътници.

— Това е книга — констатира Клементин.

Отчасти е права. Има корица на книга от напукана, покрита с петна черна кожа с избелели червени триъгълници във всеки от горните и долните краища. Но тялото й… почти всички страници… са изтръгнати. Същото е и с гръбчето: раздрано, разкриващо старо лепило и скъсани шевове. Без вътрешността книгата е едва с дебелината на клипборд.

Прокарвам два пръста в ръкавица по корицата. По червената гнилоч (стар, прахообразен остатък, който залепва на ръкавицата) съдя, че е от времето най-малко на Гражданската война.

— „Нов правописен речник на Ентик“ — прочита Орландо от корицата.

Поглеждам часовника си. Ако имаме късмет, Уолъс все още не е тръгнал от Белия дом.

— Защо някой ще крие стар, разкъсан речник за президента? — пита Клементин.

— Може президентът да го е скрил за някой друг — предполага Орландо. — Може би когато е бил сам в стаята, го е сложил в стола за някого, който да го вземе по-късно, но той все още не го е извадил.

— Или, както всички знаем, това може да няма нищо общо с президента, а тази книга да е била скрита в стола преди много години — изтъквам аз.

Кълна се, че чувам как Орландо извърта очи.

— Какво, толкова ли е невероятно? — питам.

— Бийчър, помниш ли как оня потящ се изследовател с чип нос и опулени очи идваше тук и крадеше нашите стари карти?

— Да.

— А когато спипахме онази откачена жена, дето искаше да измъкне старите писма на Теди Рузвелт, защото си въобразяваше, че ще се грижи за тях по-добре от нас?

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че знаеш защо престъпленията на двамата не бяха забелязани толкова дълго. Носеха малки ножчета и изрязваха страница по страница от подвързаната сбирка, та никой да не забележи, докато не остане почти нищо — И той посочва с дебелия си пръст към стария речник, сякаш е самият Шерлок Холмс.

— И това е великата ти теория? Че Орсън Уолъс, президентът на Съединените щати, човекът, който може да получи всеки документ, да поиска да му бъде донесен по всяко време, не само краде от нас, но и краде безполезни страници от речник?

За първи път през последните пет минути Голямата уста на службата ни замълча. Но не задълго.

— Истинският въпрос — подхваща най-накрая Орландо — е, че тази книга, този речник или каквото и да е, е собственост на Архива.

— Ние не знаем дори това! Гръбчето е изтръгнато и няма сигнатура. А ако потърсим…

Обръщам предната корица и търся кръглия син печат на Националния архив, поставен на някои от по-старите книги в нашата колекция.

— Дори и печатът не е… — млъквам рязко.

— Какво? — пита Орландо, докато съм втренчил поглед във вътрешната страна на корицата. — Намери ли нещо?

Поставил двете си длани на бюрото, прочитам ръкописния надпис за втори и трети път:

EXITUS

ACTA

PROBAT

— „Exitus acta probat“? — прочита Клементин на глас през рамото ми.

Кимам с глава и усещам неприятна болка в основата на носа си.

— „Exitus acta probat“. (Краят увенча в делото).

— Знаеш латински? — изненадва се Клементин.

— Не играя в Детската лига — отвръщам аз.

— Не разбирам — признава Орландо. — Краят увенча в делото. Това добро ли е или лошо?

— Мойсей е на път — уоки-токито на Орландо огласява стаята. — Ще ни уведомят отново, когато стигне до сградата.

Продължавам да изучавам книгата, а болката става все по-натрапчива.

— Може и да греша — започвам, — но ако разчитам правилно… Мисля, че тази книга е принадлежала на Джордж Вашингтон.

ГЛАВА 7

— Ей, я чакай — сепва се Орландо. — Самият Джордж Вашингтон? Оня с дървените зъби?

— И с черешата — допълвам аз, вземам книгата и оглеждам отблизо буквите. Хартията е в толкова лошо състояние, толкова потъмняла и грапава на пипане, че е трудно да се каже дали мастилото е старо, или ново.

Зад мен издрънчават ключове. Обръщам се точно навреме, за да видя как Орландо се бори с малка метална каса, закрепена към стената в дъното на стаята. При завъртането на ключа касата се отваря и разкрива купчина видеокасети и старо видео, сякаш откраднато от къщата на баба ми. Нашите бюджети са добри, но не чак толкова.

— Какво правиш? — питам.

— Спестявам ти звездна роля — той изважда едната касета и зарежда нова. — Или предпочиташ да се усмихваш към камерата, докато показваш президентския тайник?

Почти съм забравил. Горе в ъгъла има малка видеокамера, която ни снима от момента на влизането ни. Единствената добра новина е, че за да се поддържа сигурността на всяко ПСИД и за да не може видеото да бъде прехванато отвън, всяка стая е окабелена само вътрешно, тоест няма излъчване навън или навътре — с други думи, касетата, прибрана от Орландо, е единственото доказателство за нашето пребиваване — моето и на Клементин — тук.

— Сигурен ли си, че е умен ход? — питам.

— Умен е — обажда се Клементин и кима уверено на Орландо.

Насред целия хаос тя въобще не е изпаднала в паника. Гледа… изучава… обмисля всичко. Не е по-различно от въжето за скачане преди много години. Това е тя. Едно винаги подготвено момиче.

— Май преди беше прав — напомням. — Навярно трябва да съобщим на службата за сигурност.

— Аз съм сигурността, аз съм служител в службата за сигурност — напомня Орландо. — И ще ти кажа точно сега. Абсолютно. Без съмнение. Това тук показва определен проблем в нашата сигурност.

— Но ако вземем видеокасетата.

— Бийчър, харесва ми, че си готин. И съм наясно колко не обичаш да допускаш най-лошото за хората. Нека обаче ти дам за момент доза реален живот. Има само две възможности какво се е случило тук. Или римска цифра едно: президентът Уолъс не знае нищо за тази книга. В такъв случай всички ние можем да си отдъхнем, а аз ще започна съответното разследване. Или римска цифра две: Уолъс знае за тази книга. В такъв случай ще си я поиска. А да му дадем видеокасета с лицата ни на нея, няма да доведе до нищо друго, освен да предизвика президента на САЩ да обяви война… на нас.

— Сега вече стана свръхдраматичен.

— Свръхдраматичен? А кой описваше как ЦРУ ще ни спипа и ще ни нахлузят черни торби на главите? — озъби ми се Орландо.

— Това не е повод президентът да ни обяви война.

— Сериозно ли? Мислех, че познаваш историята.

— Познавам историята.

— Тогава ми посочи един човек — Валери Плейм[1] Моника Люински… Не ме интересува кои са те и дали са били прави. Посочи ми един човек, изправил се някога срещу действащ президент и отървал се същият, какъвто е бил преди това.

— Марк Фелт[2] — откликвам аз.

— Марк Фелт?

— Дълбокото гърло. Човекът, разкрил истината за Никсън.

— Знам кой е, Бийчър. Но за да се отърве Марк Фелт, има една-единствена причина: никой не е подозирал, че е той! — И Орландо размахва видеокасетата пред лицето ми. — Не разбираш ли? Докато разполагаме с това видео, сме като Дълбокото гърло и мога да си направя разследването. Изгубим ли това видео, ти обещавам, ако тази книга е нещо лошо — а ти знаеш, тя е нещо лошо, — да се сблъскаме челно с един безумно могъщ човек, толкова могъщ, че където и да отиде, носят торбички със собствената му кръв. Повярвай ми. Искаш нещо умно. Това е да си умен.

— Ами ти? — питам Орландо. — Когато ни вкара в… когато се обади долу на онзи човек Хазей… Твоето име е вече в архива.

— Ще се оправяме с бедствията едно по едно. Пък ако извадим късмет, нищо чудно на тази касета да го има и онзи, дето пръв е измъкнал книгата — И той пъха видеокасетата отпред в колана на панталоните си. — Сега ми кажи за латинския: Екс акт пробвай?

— „Exitus acta probat“. Това е девизът на личния екслибрис на Вашингтон — обяснявам, докато той заключва сейфа. — Идва от герба на рода му и е поставян на титула на всички книги на Джордж Вашингтон.

— Как е изглеждало? — пита Орландо, насочил се вече към вратата. — Три думи, написани на цяла страница?

— Не… гербът е произведение на изкуството: има рисунка на орел, две червени и бели ивици, плюс три звезди. Но когато Вашингтон проектира герба си, той лично добавя думите „Exitus acta probat“ — впускам се в описания аз, а Клементин ме побутва, за да последваме Орландо и да излезем от стаята.

Трябва да се махаме оттук. Но точно когато тръгвам, телефонът започва да вибрира в джоба ми. На екрана се изписва Архиви II и кодът 301 ми напомня каква всъщност беше причината да дойдем на това място.

До мен Клементин гледа телефона в ръката ми. Тя не изтръпва, не се напряга. Но макар да стиска устни здраво, успявам да зърна за втори път онази страна от нея, която не може да скрие. Истинската Клементин. Изплашената Клементин. Двайсет и седем години, без да знаеш кой е баща ти? В каквото и да сме се забъркали с президента, то ще трябва да почака.

— Моля те, кажи, че имаш добри новини — приемам обаждането аз.

— Разполагам с информация. Доброто и злото са субективни дрехи; вие решавате дали да ги облечете — философства архивистката Кари Сторч без намек за ирония и всъщност само ми напомня, че тук, при нас, колкото по-добре работиш с книгите, толкова си по-зле със социалните умения.

— Кари, намери ли нашия човек, или не?

— Бащата на приятелката ти? През тази година на десети декември в този окръг на Уисконсин само един Никълъс е постъпил в армията. Намерих го, разбира се.

— Така ли? Това е фантастично!

— Отново оставям разграниченията за вас — изсумтява кратко тя и според мен трябва се брои за смях. Кари никога не се смее.

— Кари, какво не искаш да ми съобщиш?

— Аз просто ви давам информацията — напомня тя. — Но почакай да чуеш кой е бащата.

Тя произнася думите, прави пауза, повтаря ги отново, защото знае, че няма да повярвам.

Президентът на САЩ ще бъде тук всеки момент. Но точно сега се чудя дали това не е най-малкият ни проблем.

— Клементин… — сграбчвам я аз за ръката и се отправям към вратата. — Трябва да те измъкнем оттук.

[1] Агентка на ЦРУ, разконспирирана от сътрудник на Джордж Буш. — Б.пр. ↑

[2] Зам.-директор на ФБР, източник на журналистите Удуърд и Бърстейн за „Уотъргейт“, разкрил се през 2005 г. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 8

Болница „Света Елизабет“

Вашингтон

Вече не ги наричаме психичноболни пациенти.

Сега се наричат клиенти.

Що за тъпа идея, помисли си санитарят Рупърт Беърд, докато буташе количката за сок по мрачния стерилен коридор. Почти толкова глупава, колкото да започнеш да казваш Кей Еф Сий вместо Kentucky Fried Chicken[1]. Същото е и с пациентите. Ако си пържен, значи си пържен.

Хе!

Това е смешно, помисли си Рупърт. Но все пак идеята беше тъпа.

— Здрасти, Джеръм — извика той, вкарвайки количката за сокове в стая 710. — Имам ябълка и портокал. Какво избираш?

Джеръм просто си седеше с кръстосани крака на леглото и отказваше да вдигне поглед от рекламното приложение на вестника, единствения раздел, който четеше.

— Ябълка или портокал? — попита отново Рупърт.

Нямаше отговор.

— Някакви добри купони за отстъпки? — добави Рупърт.

Нямаше отговор. Както винаги.

Рупърт беше свикнал да не го приема лично. Това беше Отделение 5 на Палата „Джон Хауърд“, дом на НПН. Невинен поради невменяемост.

Завъртя количката обратно и се отправи към стая 711 по коридора. Знаеше, че със следващия пациент… Не… със следващия клиент… щеше да бъде много по-лесно да се справи.

Невинаги е било така. Когато пациент 711 пристигнал за първи път преди десет години, нямал право на посетители, на поща, на остри предмети или връзки за обувки. И със сигурност не му е бил позволен сок от количката. Всъщност, според Кати С., престояла тук по-дълго от всеки друг, през втората година в отделението хванали 711, че е изпилил нокътя на средния си пръст по-остър от бръснач с надеждата да издълбае кървав кръст в гърлото на едно от момичетата от фризьорското училище, които идвали да подстригват безплатно.

Разбира се, веднага се обадили на Сикрет Сървис.

Винаги щом 711 се окажеше замесен, трябваше да се обаждат на Сикрет Сървис.

Така става, когато човек се опита да пусне куршум на президента на Съединените щати.

Но след десет години лекарства и терапия, много лекарства и терапия, 711 беше чисто нов човек.

По-добър човек.

Излекуван човек, мислеха си Рупърт и повечето лекари.

— Здрасти, Нико — извика Рупърт при влизането в оскъдно обзаведената стая. Имаше единично легло, дървено нощно шкафче и боядисан дрешник, където стояха само библията на Нико, червената му стъклена броеница и последния подаръчен календар на вашингтонските „Редскинс“.

— Ябълка или портокал? — попита Рупърт.

Нико вдигна поглед от книгата, която четеше, и откри прошарената си разрошена коса и шоколадово кафявите си близко разположени очи. Преди десет години, при посещението на президента на състезание от NASCAR, Нико едва не беше убил най-могъщия човек в света. Въртяха видеото отново и отново, а и все още се появяваше на всяка годишнина.

Когато започнали крясъците, рояк агенти на тайните служби се нахвърлили върху Нико отзад и изтръгнали оръжието от ръцете му.

Днес обаче Нико беше умен.

Знаеше нещо по-добро, отколкото да говори за онези времена.

Знаеше, че не е трябвало да допуска целият свят да го види така.

Ала тогава, когато бе съборен и прикован така грубо на земята, Никълъс (Нико) Адриан не знаеше едно нещо, и то беше, че има дъщеричка.

— Хайде, Нико, ябълка или портокал? — настоя Рупърт.

Устните на Нико се разтеглиха в топла усмивка.

— Каквото имаш повече — отговори той. — Знаеш, че съм лесен.

[1] Пържени пилета от Кентъки. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 9

— Какво не ми казваш? — пита Клементин.

В това време аз връщам стола на мястото му и довършвам грубото почистване. После се втурвам към вратата — в една ръка държа стария речник, а в другата — изцапаната от кафе престилка.

— Орландо, трябва да…

— Вървете. Трябва отново да активирам алармата — отпраща ни той, докато се занимава с електронната клавиатура. — Само не забравяйте: заключена уста, нали? Бъдете Марк Фелт. Не Люински.

— Това е добре, но ако го проучим и се окаже наистина лошо…

— … Аз ще съм първи на опашката да им предам роклята с петно — казва Орландо и потупва видеокасетата, затъкната в колана му.

Той заключва и активира ключалката на вратата, а ние вече бягаме. Орландо е голямо момче. Свикнал е да се оправя сам. Клементин е друга история. Тя знае, че последното телефонно обаждане се отнасяше за баща й.

— Намерили са го, нали? — пита тя, докато ПСИД остава назад и бързаме по коридора. Чувам в далечината виенето на полицейски сирени. Кортежът на Уолъс е близо и ако този стар речник наистина е бил сложен там за президента, ако някой по някакъв начин му помага да го вземе или, по-лошо, да го открадне, ако в него е скрито нещо ценно, последното, от което се нуждаем, е да ни видят в близост до ПСИД с…

„Дзън!“ иззвънява асансьорът, докато завиваме зад ъгъла.

Увеличавам скоростта. Няма начин някой да е достатъчно бърз, за да ни забележи.

— Бийчър Бенджамин Уайт, да не мислиш, че съм сляп? Отдръпни се от това момиче веднага!

Клементин замръзва.

— Разбира се, освен ако нямаш намерение да ме запознаеш с нея! — извиква млад мъж със сресана назад кестенява коса и мърлява брадичка, като вече се смее на собствената си глупава шега. Двайсет и девет годишният Далас е една година по-малък от мен и би трябвало да е младши. Но не е.

— Далас Джентри — добавя той, сякаш Клементин трябва да знае името му.

Става ли въпрос за архивисти, всеки си има собствена специалност. Някои са добри с военните архиви. Други са добри в намирането на неизвестното. А Далас е добър да вижда името си във вестниците. Върхът беше преди няколко месеца, когато отвори прашна лична папка от 1806 г. от Министерството на войната и откри написано на ръка, неизвестно до момента писмо от Томас Джеферсън. Беше чист късмет, разбира се, но късмет на Далас, а на следващия ден името му се появи във „Вашингтон пост“, в „Дръдж“ и в списъците на гостуващите лектори във всеки университет, затова сега се мисли за Индиана Джоунс на хартията. За да отбележи своя възход, Далас се обяви за интелектуалец и започна да си пуска брада (сякаш не са ни достатъчни брадатите младежи наоколо). Най-тъжното е, че ако се съди по последното му повишение, това всъщност работи за него и аз си задавам въпроса дали той не е определен да помага на президента Уолъс днес. Но както разсъждавам трескаво, докато се опитвам да скрия речника под напоената с кафе престилка, си давам сметка, че сега не е моментът да го разбера.

— Слушай, всъщност доста бързаме — казвам, без да извръщам лице към него.

Клементин ме пронизва с поглед, който изгаря физически. Отначало не разбирам. Кимва към ъгъла, назад към ПСИД. О, по дяволите! Орландо е все още там. Ако Далас налети на него и после го свърже с липсващото…

— Искам да кажа… не, имаме достатъчно време — обръщам се към Далас. — Пич, брадата ти изглежда готино.

— „Брадата ти изглежда готино“? Господи, да не съм заприличал на смотаняк?

— Това да не е ром и масло? — намесва се Клементин, душейки въздуха.

— Близко си. Ром и череша — отговаря Далас, очевидно впечатлен, като се обръща и се взира в пиърсинга на носа й. Не всеки ден във Вашингтон се вижда някой като нея. — Къде се научи да различаваш дима от лула?

— От моя шеф в радиостанцията. Пуши лула от години — обяснява тя.

— Чакай, да не си започнал да пушиш лула? — питам.

— Само за майтап! — тросва се Далас, но запазва усмивката си за Клементин.

Честно казано, той не е тъпанар. Просто се прави на такъв.

— Бийчър, какво е станало с престилката ти? — прекъсва ни познат мек женски глас, докато Далас посяга да се ръкува с Клементин.

Непосредствено зад него виждам архивистката Рина Албан, млада брюнетка с права коса, яркозелени очила за четене, кацнали на главата й, и тройни възли на обувките. В света на мишките библиотекари Рина е Мики. Тя е ултратиха, ултраинтелигентна и ултраинтровертна, освен ако не я попитате за нейната истинска любов, балтиморските „Ориолс“. В допълнение странно прилича на Мона Лиза (очите й също ви следват), а през повечето дни е също толкова приказлива. Но не и днес, не и когато се вглежда в смачканата ми на топка престилка, сякаш може да види книгата под нея.

— Бийчър, какво е това? — пита отново Рина.

— Кафе. Разлях си кафето — намесва се Клементин, за да успокои топката.

— Чакай, ти си познатата му от гимназията, нали? — пита Далас, макар, кълна се, никога да не съм споменавал за Клементин пред него. Такъв е проблемът с това място. Всеки прави проучвания.

— Наистина не е трябвало да пиеш кафе тук — заявява Рина, по-неспокойна от обикновено. Знам защо.

Всеки месец шефовете класират нас, архивистите, според броя на хората, на които сме помогнали. От обикалящите туристи до писмата с ръкописни букви, в които ни молят да открием мъртъв роднина, всеки отговор се брои и зачита. Да, това помага да оправдаем нашите работни места, но също така води до ненужна конкуренция, особено след тази сутрин, когато ни уведомиха, че Рина вече пети месец е номер две в списъка.

— Между другото, Бийчър, поздравления за поредното първо място — обажда се Далас в опит да бъде любезен.

— Първо място в какво? — пита Клементин, докато се взира надолу по коридора и се надява да спечели още няколко секунди за Орландо.

— В това да бъдеш полезен. Не знаеш ли в какво е най-добър Бийчър? — пита Далас. — Той отговаря дори на въпросите по имейла през уебсайта на Националния архив (никой не обича да им отговоря, защото, щом отговориш на някого по имейла, се сдобиваш с още един приятел за кореспонденция). Всъщност вървиш с най-милото момче в цялата сграда, но навярно ще го научиш как да помогне и на себе си — добавя Далас, въобразявайки си, че пак проявява любезност.

Няма значение. Орландо сигурно вече отдавна си е тръгнал от ПСИД. Няма за какво да се притесняваме. Но докато Клементин пристъпва между нас, Рина не се взира в мен. Очите й са вперени в престилката ми.

— Разчистете коридора — извиква плътен баритон.

Обръщам се точно когато двама облечени еднакво агенти на Сикрет Сървис изникват от близкото стълбище. От лявата ми страна светлините над асансьора подсказват, че се е спуснал обратно на партерния етаж. Сирените са по-силни от всякога. Тук идва Мойсей.

Без да отрони и дума, един от агентите пристъпва към Далас и Рина, които завиват обратно зад ъгъла. Имаме отговор на въпроса. Рина и Далас ще асистират на Уолъс в ПСИД.

Отивам да натисна бутона на асансьора. По-високият агент от Сикрет Сървис поклаща глава и ни насочва към стълбището. Докато президентът е тук, това е единственият път надолу.

— Какво е станало с престилката ви? — пита агентът и сочи към кафявите петна на Роршах.

— Кафе — отговарям и се опитвам да изглеждам спокоен, докато се отправям към стълбите.

* * *

— Бийчър, просто ми кажи — моли Клементин веднага щом се скриваме от очите им. — Кажи ми!

Поклащам глава и я водя забързано обратно покрай прашните лавици. Иска ми се да се затичам, но при включването на светлините от датчиците за движение над нас си припомням истинската причина да запазим спокойствие. Чрез сензорите в Архива пестят енергия, но по-същественото е, че ни осветяват за видеокамерите в края на всяка редица. И за разлика от видеокасетата, която Орландо отмъкна от стаята, сигналът отива направо в Службата за сигурност.

— Убеден ли си, че този е пътят? — пита Клементин; вече сме на място с включено осветление. — Май сме били тук и преди.

— Този е, разбира се. — Взирам се примижал в номерата в края на редицата стелажи от лявата ни страна. Замълчавам за момент. Доста дълъг момент.

— Загуби се, нали?

— Не съм се загубил.

Тя ме оглежда, уверена както винаги.

— Бийчър…

— Не съм. Добре де, въртим се малко. Но не съм се изгубил — настоявам.

— Слушай, дори и да си, всичко е наред — в гласа й не се долавя упрек.

Но когато поглежда настрани, започва… да се киска.

— Смееш ли се?

— Съжалявам. — Тя клати глава, неспособна да го скрие.

Най-лошото е, че има хубав смях: идва дълбоко от стомаха й, а не е фалшив, само с уста.

— Просто… цялото това бягане… и видеокасетата, и Сикрет Сървис… и всички имат оръжие… Това е президентът, Бийчър! Какво ще правим? — пита тя, а смехът я разтърсва.

Преди да се усетя, вече се смея заедно с нея. Смехът започва бавно, само с едно хълцане, после бързо стига до галоп. Тя е абсолютно права. Да се загубим така… какво, по дяволите, правим?

Стомахът ми се стяга, когато прихвам отново, което само я кара да се разсмее по-силно. Тя се привежда напред, овладява се и ме поглежда по съвсем нов начин, както никога преди. Одобрителната усмивка, разкрила трапчинката на лявата й буза, трае не повече от секунда.

Буум!

Навеждам се, поглеждам надолу и виждам, че речникът, скрит под престилката ми, се е изплъзнал и е тупнал на покрития с линолеум под между стелажите с папки от 1950-те.

Клементин се взира надолу към старата книга. Смехът й е секнал. Моят също. Реалността се е върнала. А с нея и страхът й.

— Клеми, чуй ме, каквото и да сме намерили в тази стая, каквото и да правят с тази книга…

Поглежда ме с широко отворени очи. Поемам си дълбоко дъх.

— Ще оправя всичко.

Тя кимва и се олюлява съвсем леко.

— Сигурен си, така ли?

— Не съм сигурен. Но мисля, че мога.

Оглеждам празните лавици и отново проучвам номерата на тях, трябва да намеря пътя.

— Да. Мога.

Тя ме изучава внимателно, около нас цари тишина. Зад мен една от лампите със сензор изгасва заради липсата на движение. Очаквам онзи поглед, с който ме изгледа преди малко, и одобрителното кимване с трапчинка на бузата. Така и не идва. Вместо това продължава да стои изправена и завърта глава, все едно ме изучава от съвсем нов ъгъл. Вече не се поклаща. Не се движи. Гледа право в мен. Нямам представа какво вижда. Но ще го приема.

— Баща ми е мъртъв, нали? — пита тя.

— Какво? Не…

— Бийчър, знаеш кой е баща ми, нали?

— Нека просто…

— Ако знаеш… — Очите й се пълнят със сълзи като в онази половин секунда преди, когато си мислеше, че не я виждам, винаги подготвеното момиче… но тя не е подготвена за това. — Как е възможно да не ми кажеш?

Тя е права. Напълно права. Но просто да го изрека тук…

— Бийчър…

Не казва нищо повече. Само името ми. Ала в тези две глупави срички чувам всичко, скрито между тях. Двайсет и девет години Клементин Кей е живяла с празнини. И доколкото знам, се е справяла с тях по-добре от мен. Помня как в седми клас се парализирах, когато госпожа Красински ни накара да правим картички за Деня на бащата, като си мислеше, че на този ден винаги ходим на гроба му. До мен младата Клементин вече пишеше щастливо, превръщайки я в картичка за Деня на майката, без дори да се замисли. Но днес, в тези две срички на името ми, празните пространства се завръщат отново и аз ги чувам силно и ясно.

— Нико Адриан — изричам.

Погледът й се лута назад-напред в борба да разбере. Очаквам да се облегне на металната лавица за опора, тялото й обаче си остава неподвижно. Опитва да се овладее и да се успокои. Не се получава.

— Н-н-Нико? Искаш да кажеш, като човека, който…

— Той е… Ммм. Нико Адриан — кимам с надежда да смекча удара. Ала няма друг начин да го кажа. — Човекът, който се опита да застреля президента.

— Но той е жив, нали?

— Да, разбира се, мисля, че е в психиатрична клиника…

— Обаче е жив. Баща ми е жив. — Посяга към металния рафт, без да се хване за него. — Н-не е каквото очаквах, но мисля… мисля… намирам го за по-добре, отколкото да е мъртъв, нали? По-добре е — настоява тя и примигва отново и отново, за да прогони сълзите. — Толкова ме беше страх да не се окаже мъртъв.

Очите й гледат право напред, ала дори не вижда, че съм там.

— Не очаквах той да бъде такъв, но… има и по-лоши неща в живота, нали?

— Клементин, как…

— Има и по-лоши неща в живота. Можеше и да е мъртъв, можеше да е…

Тя се спира и виждам как постепенно започва да чува собствените си думи. Стиска челюсти. Коленете й се напрягат. Преди това беше неподготвена. Сега ще разплита ситуацията.

Хващам я за ръката и я дръпвам силно. Време е да я измъкна оттук. В края на една от редиците стелажи, този път истинския край, бутам металната врата, тя се отваря и от прашните стари архиви на четвъртия стаж ни изхвърля в светлия коридор на първия етаж на основната сграда.

Сирените на кортежа все още пищят навън. Несъмнено президентът вече е в Архива, най-вероятно в ПСИД с Далас и Рина. Редно е скоро да настане тишина. Но докато вървим към фоайето, а аз съм стиснал здраво под мишница подвързаната с кожа книга и същевременно влача Клементин, сирените продължават да вият. Показвам картата си и чувам изщракването, с което се отваря тежката врата. Във фоайето има половин дузина въоръжени агенти на Сикрет Сървис. Сирените са по-силни от всякога.

Порив на хладен декемврийски въздух отвън почти събаря коледното дърво във фоайето и развява украсата му от хартиени ленти. Вдясно от мен зървам източника на внезапната вихрушка: автоматичните врати към Пенсилвания авеню са широко отворени.

— Отдръпнете се! Спешна помощ! — крещи някой, докато лъскавата метална носилка връхлита през входа, бутана от двама невъзмутими парамедици в тъмносини ризи с дълъг ръкав.

— Какво става? — питам най-близкия униформен служител на Сикрет Сървис. — Нещо с президента ли?

Той поглежда към служебната ми карта, за да се увери, че съм от персонала.

— Щяхме ли да стоим тук, ако беше така? Изведохме го оттук преди шест минути. Това е за един от вашите.

Снопче нарязани хартии целува бузата ми, увива се около ухото ми. Не го усещам. Не усещам нищо.

— Как така един от нашите?

— Един от тях — пояснява той и кима към момчетата от охраната на пропуска при главния вход. — Изглежда, горкият човек с получил припадък или сърдечен удар и са го намерили на пода на кабинета му. Името му, струва ми се, е…

— Орландо?! — извиква охранителят от пропуска.

— Орландо?! — възкликва Клементин зад мен.

Не, не, не. Той не каза…

Снопчето нарязана хартия се изплъзва от ухото ми и се завърта от течението в центъра на мраморното фоайе. Клементин мълчи зад мен.

Няма начин. Аз току-що… Той току-що…

— Бийчър — шепне зад мен Клементин.

Но аз вече тичам, повлякъл я за ръката.

Това не се случва. Моля, кажете ми, че това не се случва.

Но то се случва.

ГЛАВА 10

— Отдръпнете се! Отдръпнете се! Отдръпнете се! — крещя и тичам с все сили по ярко осветения бял коридор с шахматен под в сиво и бяло. Вълшебният ключ подскача на гърдите ми, докато се боря да си проправя път през моментално образувалата се тълпа, вече струпала се пред кабинета на Орландо.

Не съм едър, нито силен, но имам две по-големи сестри. Знам как да постигна това, което искам.

Лъжа.

— Ние сме с тях! — крещя и соча парамедиците, едва на три-четири метра пред нас; същевременно тегля и Клементин по проправения от тях път през тълпата.

Нито един служител на Архива не се опитва да ме спре. Архивистите не са склонни към конфронтация. Те са склонни към наблюдение, което обяснява защо малки групи от зяпачи изпълват коридора от входната врата чак до Службата за сигурност.

Чувам ги да шепнат, докато тичам: „Орландо… Орландо… Чух, че припаднал… Орландо…“

— Да не допускаме най-лошото. Може да се оправи — казва Клементин.

Отказвам се да споря, защото вече се вмъкваме в голямата зала на службата. Вътре е тихо и залата изглежда като всяка друга: продълговато правоъгълно помещение, разделено на работни места с прегради, и няколко отделни кабинета. Цялото действие се развива вляво от нас, където чувам бученето и пращенето на твърде много уоки-токита. Парамедиците имат. Охраната има. А също и малкият екип пожарникари, пристигнат и по-рано, а сега са коленичили в кръг в средата на офиса, все едно деца изучават мравуняк.

— Все още работят по него — констатира Клементин. — Това е добра новина. Ако работят по него…

Но те не работят. Няма трескави движения. Няма дефибрилатор.

— На три — извиква някой, готвят се да вдигнат носилката. — Едно… две… — Стоманените крака на носилката се разгъват и закрепват с метално изщракване. Пожарникарите изтеглят и затягат черните ленти от велкро около белия чаршаф…

Не просто чаршаф… под чаршафа… Орландо.

Един от пожарникарите отстъпва половин крачка назад и за кратко получаваме цялостен изглед към лицето на Орландо. Кожата му е суха като избеляла черна дъска. Не ти е необходимо медицинско образование, за да разбереш, че виждаш мъртвец.

— Бийчър, поеми си дъх — шепне зад мен Клементин. — Недей да припадаш.

— Няма да припадна.

— Ще припаднеш. Виждам те.

— Какво искаш да направя? Нали… Ние… Този човек ми е приятел!

Протягам врат, за да гледам през тълпата, и изучавам профила на Орландо.

Главата му е клюмнала настрани почти към нас, а дясното ъгълче на устата му е увиснало и полуотворено, също като на майка ми, когато получи усложнения след сърдечната операция.

— Той беше толкова… Тъкмо се запознахме… — шепне Клементин.

Опитвам да се съсредоточа върху очите Орландо, които са затворени и умиротворени. Но това ъгълче на устата му, увиснало и полуотворено…

— Толкова съжалявам — отронва Клементин.

Болката ужилва като удар с камшик сърцето ми, дробовете ми, сякаш всеки мой орган е направен от натрошено стъкло. Разбитите парчета се сриват подобно на пясък надолу в гърдите ми и се струпват в стомаха.

„Моля те, кажи ми, че не е, защото влизахме в онази стая…“ — питам сам себе си.

— Нали ги чу — Клементин сякаш е прочела мислите ми. — Получил е сърдечен удар… или припадък.

Опитвам се да повярвам. Наистина. Няма причина да се мисли друго. Въобще няма. С изключение на пронизващата болка, която дълбае тунел в корема ми.

— Какво? — шепне тя. — Как може да не е сърдечен удар?

— Не казвам, че не е, но… е дяволско съвпадение, нали? Искам да кажа, каква е вероятността веднага след като открихме тайника, на Орландо да му се случи…

Понижавам глас, отказвайки да го произнеса. Но тя го чува. Когато Орландо се обади по интеркома, бе вписан в регистрите. Единствен той е записан, че е влизал в ПСИД, и ако някой друг е идвал в онази стая, след като ние си тръгнахме, ако те са търсили…

О, мамка му!

Поглеждам към смачканата на топка престилка, покрита с нетна от кафе. Стискам я под мишница. Но усещам само грапавите ръбове на скритото в нея.

Книгата. Разбира се. Тъпата книга. Ако е била оставена там за президента, а те са помислили, че Орландо я е взел…

— Бийчър, избий си го от главата — предупреждава ме Клементин. — Кой е можел да разбере, че е бил там… Не и толкова бързо.

Кимам с глава. Тя е права. Абсолютно права.

Всъщност единственият човек, освен нас, който знаеше, че Орландо е бил там, беше…

— Като в ужасен кошмар, а? — пита мек глас.

Изпъвам се, защото пареща стомашна течност изригва към гърлото ми и го изгаря. Познавам този глас. Чувал съм го по-рано. По интеркома. Когато ни пусна в ПСИД.

— Венкат Хазей — представя се висок индиец с прилепнали уши и къса черна коса, пригладена във военна прическа. Той знае, че аз знам кой е, а когато поставя студена ръка на рамото ми, забелязвам лъскавия му маникюр, най-лъскавия, който съм виждал някога. Забелязвам също и лъскавата служебна карта, закачена на гърдите му. Заместник-началник по сигурността на Националния архив.

И единственият човек, който, в това съм абсолютно сигурен, знае, че Орландо е бил в онова ПСИД и близо до онази книга.

— Бийчър, нали? — пита той, без да сваля блестящите си пръсти от рамото ми. — Имаш ли половин минутка да поговорим?

ГЛАВА 11

— Какъв ужас, особено за теб, двамата бяхте толкова близки, нали? — пита Хазей с изискано произношение на професор от Йейл.

Срещу нас една пожарникарка покрива лицето на Орландо, издърпвайки тънкия чаршаф, нито свеж, нито бял. След многократно използване и пране е придобил цвят на мъгла. Но най-лошото е друго: понеже не е достатъчно голям, за да го покрие изцяло, докато лежи там, на носилката, а парамедиците се уговарят с пожарникарите, черните работни ботинки на Орландо стърчат отдолу, все едно той участва в трик на фокусник и плува или левитира.

Няма обаче никакъв фокус.

— Моля? — питам.

— Видях те да тичаш заедно с парамедиците… И колко беше загрижен.

Хазей стои спокойно до мен, рамо до рамо, като всеки друг човек в тълпата. Внимава да говори тихо, ала не отстъпва назад, не се опитва да ме отдели или да ме отведе да говорим някъде насаме. Надявам се да е за добро. За каквото и да хвърля въдица, все още не е наясно къде точно да я насочи. Но не означава, че не крие някоя кукичка.

— Двамата сме от Уисконсин и той винаги е бил любезен с мен — уведомявам го, без да откъсвам очи от тялото, оставено точно пред ограденото работно място на Орландо.

На пода се валя малка купчина документи и книги, паднали под бюрото на Орландо. Вероятно той ги е съборил, падайки от стола. Но дори и след като Хазей дръпва пръстите си с маникюр от рамото ми, аз си мисля, че не е изключено да са се разпилели след бързо претърсване на вещите му. А какво биха търсили?

Чакай.

Видеото.

В ПСИД Орландо прибра видеокасетата, та никой да не разбере за нашето влизане там. И никой да не узнае какво сме взели. Ние. Включително и аз. Но ако някой гледа това видео… Ако някой разбере, че съм бил в онази стая… Вероятно затова Орландо беше…

Не, няма как да знаеш дали е така, казвам си. Отново се опитвам да го повярвам. Но не мога да вярвам в нищо, преди да разбера някои подробности. И преди да съм сигурен, че видеокасетата е в ръцете ми.

— Знаем ли въобще какво се е случило? Някой видял ли е нещо? — питам.

Хазей млъква. Не иска да отговори. Но все пак съобразява, че едва ли ще получи информация, ако и той не даде някаква.

— По думите на нашия рецепционист Орландо се държал както обикновено — обяснява той, — тананикал си „Окото на тигъра“, докато ходел, тъжно, но типично за него, после тръгнал към своята преграда, а след това… — Хазей млъква. И двамата гледаме покритото тяло.

Сега за първи път забелязвам в другия край на залата, сред все по-нарастващата навалица, две познати фигури — едната с рядка брада, а другата — със зелени очила за четене и троен възел на обувките.

Далас и Рина.

Клементин се прокашля високо отзад. Не се обръщам. До момента Хазей дори не я е погледнал. Няма представа, че сме заедно. Като се има предвид кой е баща й, както току-що разбрахме, така навярно е по-добре.

— Нали знаеш за сънната му апнея? Постоянно мрънкаше, понеже трябвало да носи специална маска, когато си ляга — обяснява Хазей.

Все още изучавам Далас и Рина, моите колеги архивисти. За разлика от всички останали, повечето от които стоят зад нас, двамата са в далечния край на залата и ни гледат над преградите. Сякаш са тук от повече време. Или търсят нещо.

Продължавам да оглеждам всяко бюро и да търся видеокасетата.

— Дори според един пожарникар много силният стрес отключва пристъп, но… — Хазей поклаща глава. — Когато говори с Орландо по-рано, изглеждаше ли притеснен или разстроен от нещо?

— Не, беше… — млъквам и го поглеждам.

Не показва усмивка, но аз я чувствам. До този момент не съм споменавал да съм говорил с Орландо по-рано.

По дяволите!

Аз съм по-умен от това. Трябва да съм по-умен от това. Но колкото повече стоя тук, толкова повече си мисля, че има само една възможна причина Орландо да умре. А точно сега тази причина е увита в моята лабораторна престилка и е притисната от моята влажна от пот подмишница.

— Само се опитвам да говоря с теб, Бийчър. Просто бъди честен с мен. Моля те.

Добавя „моля“, за да звучи любезно. Но повече няма да се прецаквам. От четирийсет зяпачи из офиса е решил да си говори точно с мен. Само по себе си това означава едно от следните две неща: или е дяволски добър в отгатването, или се е докопал до нещо друго, което премълчава.

Превъртам последния половин час в главата си с надежда да забележа подробности. Ала продължавам да се връщам единствено към римската цифра две на Орландо: „Ако тази книга принадлежи на президента и президентът разбере, че е у нас, ще обяви война на…“

„На нас“. Така го формулира. Но няма нас. Вече не.

Орландо е мъртъв. А това означава, че каквото и да се случва тук в действителност, независимо дали президентът, Хазей или някой друг си играе на кукловод, единственият останал, на когото може да се обяви война…

Съм аз.

Една-единствена капка пот се плъзва надолу по врата ми.

От другата страна на пътеката Далас и Рина продължават да стоят, все още ни гледат от далечния край на залата. Далас се е хванал за близката преграда. Рина е точно зад него. Те, разбира се, ни видяха в коридора пред асансьора, но това не им подсказва, че сме били в ПСИД или още по-важно, че книгата е у мен. Всъщност колкото повече мисля по въпроса, толкова повече се убеждавам, че има само един начин някой да разбере дали сме били там.

Умът ми отново прескача обратно към видеото.

— Бийчър, разбираш ли какво ти казвам? — пита Хазей.

Орландо прибра видеокасетата, защото — както ни обясни — това е най-добрият начин да ни опази: докато никой не знае, че сме били там, все още можем да бъдем като Марк Фелт. Но ако този запис е някъде там… ако някой вече е сложил ръка върху него… те ще имат доказателство, че сме били в стаята и сме намерили книгата, следователно вече насочват ракетите си…

— Беше ли с него целия следобед? — пита Хазей. — Кога се разделихте?

— Моля?

— Просто реагирам на думите ти, Бийчър. Спомена, че си бил с Орландо. Но ако искаш, погледни календара си… бележника си… или в каквото там си записваш. Единствената ми грижа е да възстановя точния график.

Кимам на този прилив на услужливост.

— Да… не… ще си погледна календара.

— Оценявам го. Особено защото… — млъква за малко, за да се увери, че виждам усмивката му. — Е, знаеш как хората се настройват.

— Как хората се настройват за какво?

— За неща, от които всъщност не разбират, макар да смятат обратното — уточнява той с любезен глас както винаги. — Та на твое място, Бийчър, най-малко щеше да ми се прииска внезапно да стана известен като последния човек, останал насаме с охранител, впоследствие паднал мъртъв мистериозно. Искам да кажа, освен ако, разбира се, не е било просто сърдечен удар.

На врата ми моята капка пот набъбва в приливна вълна, когато започвам да виждам новата реалност. Вече съм в нея. До момента мислех, че най-лошото, което може да дойде от тази видеокасета, е да ме изобличат като крадец на книги. Но то е нищо в сравнение с възможността да изглеждам убиец така, както картината изведнъж се преобрази.

— Направете път, хора! Минаваме! — викат парамедиците, бутайки носилката; те бавно прекарват тялото на Орландо обратно към рецепцията.

Тълпата се разделя като Червено море пред Мойсей и им отваря път.

Но както всички се трупаме заедно, аз отново оглеждам ограденото работно място на Орландо, преравям с поглед разхвърляното му бюро, сканирам документите, нападали по пода, надничам из залата за…

Ето там.

Не го загледах преди, не знаех, че е толкова важно, там, в ъгъла, съвсем близо до мястото му. Точно там, където стояха най-напред Далас и Рина.

Черна масичка на колела, каквато има във всеки аудио- и видео отдел, с малък телевизор върху нея. Но аз съм далеч по-заинтересован от онова, което е отдолу.

Промъквам се напред, опитвайки се да си пробия път през навалицата, а тя се бута назад, разлива се зад преградите, за да направи път на носилката.

— По-леко! — извиква жена на средна възраст в пълна униформа на охранител и ме избутва назад с рамо.

Тъкмо от това бутване се нуждая. На долния рафт на масичката лежи древен обемист видеомагнетофон. Подобно на онзи на следващия етаж, се зарежда отгоре. За разлика от онзи на горния стаж гнездото, в което се поставя касетата, зее отворено и празно.

Празно.

Не! Не може да е празно! Ако някой я е взел… Стискам силно зъби и преглъщам мисълта. Не си мисли най-лошото. Сигурно Орландо я е скрил. Вероятно още е…

Усещам ново блъскане отзад. Почти като удар по задника.

— Отдръпнете се, хора! Покажете малко уважение! — вика един от парамедиците.

Тълпата се сгъстява още с последно усилие, после сякаш издишва, разхлабва хватката си и започва да се разпръсва, когато носилката напуска помещението. След секунди колегите вече обикалят навсякъде, шепнат си, разговарят, а слуховете започват да се разпространяват.

Опитвам да се успокоя и се оглеждам за Далас и Рина. Изчезнали са. Обръщам се да потърся Хазей. Него също го няма.

Но го чух високо и ясно.

Сред всички в тази зала той дойде направо при мен. И макар още да не знам дали Хазей ме заплашва заради книгата, или просто разследва смъртта на служител, от настойчивостта на въпросите му ми става ясно едно: книгата… видеозаписът… президентът… дори Орландо… Около мишената има множество кръгове и точно сега всеки един от тях се затяга около врата ми.

ГЛАВА 12

Телефонът на д-р Стюарт Палмиоти започна да звъни късно. Беше нощ, а той се беше разположил удобно. И докато лежеше затоплен под твърде скъпия си пухен юрган, защитен от декемврийския студ, изпитваше пълното щастие да чувства как бавно потъва в любимия си сън, в този сън звучеше пиано и присъстваха стари детски песни на италиански и красивото момиче с лоши зъби, което виждаше всеки път на касата в супермаркета „Дели“.

Но телефонът звънеше.

„Не го вдигай“, би казала бившата му.

Затова беше бивша. Това не бе просто някакво случайно позвъняване. По високото двойно писукане личеше, че е специалният телефон. Телефонът, пригоден да бъде защитен с едно щракване на превключвател. Телефонът със златния президентски печат на корпуса. Телефонът, инсталиран в дома му преди две години. От Агенцията за комуникация на Белия дом. И Сикрет Сървис.

Всеки момент щеше да звънне отново, но Палмиоти знаеше, че само глупак би позволил специалният телефон да звъни два пъти.

— Доктор Палмиоти — отговори той, седнал в леглото и загледан в късния нощен сняг, вече покрил с бяла пелена улицата му в Бетезда, Мериленд.

— Моля, изчакайте президента — оповести операторът от Белия дом.

— Разбира се — отговори той, усещайки познатото стягане в гърдите.

— Всичко наред ли е? — прошепна… гаджето на Палмиоти. „Гадже“ не беше точната дума. Гадже звучеше сякаш са тийнейджъри.

Палмиоти не беше тийнейджър. Беше на четирийсет и осем. Лидия беше на четирийсет и седем. Загубила съпруга си от… тя го наричаше „рак на душата“. В смисъл че сега той чукаше момичето с наднормено тегло от химическото чистене.

Отне им две години, преди Лидия да се съгласи да излязат на среща. Сега вече беше щастлива. Така беше и с Палмиоти. Чувстваше се щастлив, затоплен и готов да сънува.

А после телефонът му иззвъня.

Палмиоти не обичаше да бъде на повикване. Би се отказал още преди години. Но това представляваше част от работата, когато си личен лекар и един от най-старите приятели на най-могъщия човек в света.

— Стюи, ти ли си? — попита президентът Орсън Уолъс.

Откакто бяха първокурсници в университета в Мичиган, Палмиоти и Уолъс се бяха наричали един друг с първите имена, с фамилиите, с прякори и с почти всяка обидна дума, за която се сещаха. Но едва след инавгурацията преди три години Палмиоти започна да наричат своя приятел „сър“.

— Тук съм, сър — отговори Палмиоти. — Добре ли си? Какво не е наред?

Президентът няма нужда да си избира лекар. Най-просто е да се обади в медицинското звено на Белия дом. Но някои, като Джордж Буш младши, назначил скъп семеен приятел, разбират, че понякога най-доброто лечение е просто да поговориш с някого. Особено с някого, който те познава добре.

— Добре съм — отговори Уолъс.

— Щом си добре, не ме буди посред нощ.

— Чакай. Лидия спи там при тебе, нали?

При тези думи Палмиоти замълча.

— Не ме лъжи, Стюи — засмя се президентът. — Имам спътници. Мога да ви видя в момента. Погледни през прозореца и…

— Орсън, това обаждане на лекар ли е или разговор с приятел?

Този път Уолъс замълча.

— Аз просто… Изглежда, съм си направил нещо на гърба. Много е досадно.

Палмиоти кимна. Предшествениците му го бяха предупредили. Повечето обаждания от Овалния кабинет щяха да бъдат свързани със стреса.

— Искаш ли да дойда и да те прегледам?

— Не, не, това е глупаво. Ще почака до утре.

— Сигурен ли си?

— Да, абсолютно — каза президентът на Съединените щати. — Утре е добре.

ГЛАВА 13

Архивистът беше търпелив. Разбира се, че щеше да е търпелив.

Нетърпеливи хора никога не биха постъпили тук, никога не биха се заели е работа, където прекарваш половината си ден сам сред стари правителствени документи, в прелистване на доклади, речи и отдавна забравени, написани на ръка писма, докато преследваш съкровището, онзи единствен малък детайл, към който изследователят се стреми отчаяно.

Не, нетърпеливите хора не стават архивисти.

А този архивист с надраскани черни очила за четене несъмнено беше много търпелив.

Достатъчно търпелив, за да остане спокоен през целия ден.

Достатъчно търпелив, за да изчака линейките да утихнат и парамедиците, пожарникарите и Сикрет Сървис да си тръгнат.

Достатъчно търпелив да продължи работата си, да помогне на малцината туристи в читалнята за проучвания на втория етаж, а след това да отговори на няколко писма и имейли, дошли през уебсайта на Архива. И дори достатъчно търпелив да се прибере вкъщи с колата, да си приготвя спагети със сос от пуешко и да прекара последния час преди лягане в борба с кръстословицата с двоен акростих в „Геймс магазин“. Също като всяка друга вечер.

Ето така го бяха научили да постъпва.

Но когато всичко утихна. Когато на улицата стана тъмно. Когато беше сигурен, че който и да го е наблюдавал, отдавна се отегчил и си е тръгнал, най-накрая той бръкна в куфарчето си и извади истинското съкровище от днешния лов.

Според Бенджамин Франклин „Който има търпение, може да има всичко, което пожелае“.

Архивистът имаше нещо много по-ценно от това. Имаше видеокасета.

Онази, която Орландо носеше, когато…

Прогони тази мисъл от главата си и плъзна касетата в старото си видео. Точно сега опасността беше, че всичко е недовършено… всичко се намираше под заплаха.

Превъртя назад и се приведе към телевизора, докато образът бавно се очерта на екрана. Гледната точка беше надолу от горния ъгъл на ПСИД, не по-различна от всяка охранителна камера. Естествено, виждаше се Орландо да обикаля наоколо като…

Чакай.

Там.

В ъгъла. До вратата. Мярна се сянка. После друга. Разбрал, че не е върнал назад достатъчно, архивистът отново натисна копчето за превъртане. Сянка. Не, не беше сянка.

Човек. Двама души.

Той присви очи.

Сега всичко добиваше далеч по-дълбок смисъл. Ето защо не можаха да намерят книгата. Орландо не е бил сам в ПСИД. С него са били още двама души.

Единият е момичето. А другият? Онзи със смачканата на топка престилка и разрошената руса коса?

Архивистът го позна. Мигновено. Бийчър.

У Бийчър се намираше онова, което Кръгът Кулпър искаше.

ГЛАВА 14

На следващата сутрин телефонът ми започва да пищи в 7:02. Не го вдигам. Това просто е сигналът за събуждане от колегата, който ме кара до работата, и означава, че имам двайсет и четири минути, докато той пристигне. Но когато телефонът спира да звъни, започва будилникът. За всеки случай, ако обаждането за събуждане по телефона не свърши работа.

Имам две сестри, едната живее в района на Вашингтон, затова, вместо да ме буди със зумер, будилникът ми проговаря с роботизиран мъжки глас и обявява: „… Трийсет процента вероятност за сняг. Минус шест градуса. Предимно облачно до следобед“.

Това е официалната прогноза за времето от НОАА (Националната океанска и атмосферна администрация), където сестра ми Клаудия работи през последната година и половина, изучавайки приливите и времето, а понякога пише и текста, произнасян от роботизирания глас. И, да, знам, че не се изисква много „писане“, става ли дума да се каже „Предимно облачно до следобед“. И да, предпочитам да се будя с музика или дори с бръмчаща аларма. Но това го пише сестра ми Клаудия. Ще я подкрепя, разбира се.

Изчаквам роботът да ме осведоми и за останалата част от прогнозата, изритвам завивките и сядам, навел глава. Мама ни караше да казваме по една молитва всяка сутрин. Издържах до началните класове на гимназията, но и след това, както тя ме научи, не започвах деня си, без да покажа, че съм благодарен за нещо. За каквото и да е. Само за да ми напомня за мястото ми в света.

Затварям очи и мисля за… ммм… Опитвам се да си отговоря дали е добре, че Орландо поне почива в мир. И се радвам, че съм го познавал. Но когато става въпрос за какво съм благодарен, без значение колко много си мисля за Орландо… си представям как вчера Клементин дойде за първи път, увереността и топлината, които тя носи спокойно и комфортно като пръстените по ръцете си и пиърсинга на носа. Ала далеч по-запомнящ се е крехкият, уплашен израз, който тя не искаше да видя, когато се криеше зад мен между стелажите. Не защото е срамежлива. Или притеснена. Тя ме защитаваше от този свой израз. Спестяваше ми мъката, която носи със себе си животът й, такъв, какъвто беше станал според нея.

Помагам на хората всеки ден. И разбира се, опитвам се да си кажа, че с всичките си действия в момента просто се старая да бъда добър приятел, и то няма нищо общо със собствените ми нужди или със случилото се с Айрис. Нито с факта, че за първи път от една година се събуждам тази сутрин, без да погледна към шишенцето с парфюм на Айрис, което все още не съм в състояние да изхвърля. Дори си казвам колко очевидно жалко е да запълвам празнините в собствения си живот с някакъв стар, въображаем пълнеж. Но истината е, че най-голямата заплаха за Клементин не идва от това кой е баща й. Идва от факта, че тя, както и аз присъстваме на онази видеокасета от времето, когато бяхме в ПСИД.

Лентата все още я няма. Но дори и без аутопсия, знам защо умря Орландо. Както и краткия списък на следващите…

После се приготвям, без да губя време. Четири и половина минути под душа. Седем минути за бръснене, миене на зъбите и останалото.

„Дзън“, чува се от компютъра долу в кухнята, където държа лаптопа, който следи всички сутрешни наддавания в иБей. Градската ми къща не е голяма. Не е скъпа. И е в Роквил, Мериленд, а не във Вашингтон.

Но си е моя. Първата ми голяма покупка след близо сто сватби, плюс две години разработване на страничния ми бизнес в иБей и спестяване на правителствената заплата. Втората ми голяма покупка беше годежният пръстен. Винаги бях мечтал за него.

Всъщност, когато се спускам към долния етаж, на предпоследното стъпало на застланата с бежов мокет стълба минавам край спретната купчина от дузина картички. Всяка от тях представлява различна черно-бяла снимка на Статуята на свободата от 1901–1903 година. На последното стъпало лежи друга купчина черно-бели снимки на бейзболни стадиони от началото на 1900-те години. А из цялата кухня има още купчини: на плота — снимки на стари германски цепелини, върху микровълновата — снимки на влакове с парни локомотиви, върху хладилника — отделни купчини с кучета, котки, и множество стари автомобили, дори изпълват седалката на яркооранжевото кресло от 1960 г., купено от битпазара в Джорджтаун, на което седя винаги (всяка купчина с различен експонат от Панамериканското изложение през 1901 г. в Бъфало, Ню Йорк, включително и голям куп от парада на камилите).

Според някой друг това са вехтории. За мен обаче е начинът, по който някога светът е комуникирал: чрез пощенски картички.

Тогава, в началото на 1900-те години, ако сте си купили нова кола или нова рокля, или имате ново бебе, правите снимка, пращате я на „Кодак“, а те ви връщат шест черно-бели истински пощенски фотокартички — чудесна възможност да ги изпратите на семейството и приятелите. По онова време събирането на такива истински фотокартички е хоби номер едно в Америка. Номер едно. Но след като започва Първата световна война, понеже най-добрият печат се е правел в Германия, производството спира… и нова компания, наречена Американ грийтинг кард къмпани, запълва празнината, предлагайки по-евтини картички, но американците не ги харесват толкова много.

Последният пирон в ковчега забива, разбира се, телефонът. Защо да изпращате картичка, когато можете да се обадите и да им съобщите новината? Но днес тези истински пощенски фотокартички са сред най-колекционираните вещи в иБей, както научих, когато продадох снимка от футболен мач на Мичиганския университет от 1912 г. за невероятните 2,35 долара.

Според майка ми картичките са още един пример за обсебеността ми от миналото. Според сестрите ми — а те ме познават много по-добре — служат за отвличане на вниманието, което само се задълбочава, откакто Айрис я няма. Вероятно са прави, но това не означава, че отвличането на вниманието няма предимства: картичките ми помогнаха по странен начин да се върна в коловоза си и да си стъпя отново на краката до такава степен, че когато стара приятелка като Клементин ми писа имейл след петнайсет години и попита как съм, вместо да се замисля какво не е наред в живота ми, се възползвах от шанса да натисна бутона „Отговор“ и да кажа: „Толкова се радвам, че се свързахме“. Това е дори по-ценно от най-новите оферти в иБей.

Проблемът е, че когато премествам купчините от кухненската маса и си сипвам купичката с ядки и стафиди за закуска, на компютъра наистина искам да видя само едно нещо. Всяка сутрин започвам с некролозите. Обикновено чета за непознати. Днес в washingtonpost.com търся името на Орландо. Неговия некролог все още го няма.

Търся думата „Архиви“. Нищо и там. Няма дори и ред в „Хроника“. Знам какво означава това. Ако смятаха, че в смъртта му има нещо подозрително и ченгетата разследват, щеше да има някоя дума по въпроса. Но докато преглъщам супена лъжица ядки и стафиди, не откривам да има текущо полицейско разследване.

Не съобразявам дали е добре, или не, това е най-лошото.

Навярно е било просто сърдечен удар, окуражавам се аз и все още чувам думите на Хазей. От всичко, което знам, единствените страшилища са в моето въображение.

Има само един проблем с теорията.

Поглеждам към старото куфарче от мека кафява кожа, подпряно на крака на масата. Куфарчето принадлежеше на баща ми. Той умря, когато беше на двайсет и шест. Така и не му се отвори възможност да го използва. Днес то съдържа ключовете ми, дневника, където записвам всички продажби в иБей, и захабения стар речник, който стърчи от джоба на гърба.

Забравете видеокасетата, Хазей и всичко останало.

Книгата. Всичко води към книгата на Джордж Вашингтон.

Има причина книгата да бъде в тази стая и да се окаже, че се използва от лидера на свободния свят. И докато не разбера каква е…

Отвън се чува бързо двойно изсвирване на клаксон.

— Идвам! — извиквам, независимо че той не може да ме чуе.

Грабвам куфарчето и зимното палто и се отправям към вратата през всекидневната, обзаведена с износен черен кожен диван в стил ар деко, който се намира точно под три подредени една до друга фотокартички от 1920-те в рамки, всяка с различна гледка от парада на стари пожарникари, преминаващ по главната улица на града в Уисконсин, където съм израснал. Те са перлите на моята колекция и всекидневно напомняне, че ако се издъня тук, ще трябва да се върна точно там.

Отвън колата бибипка отново.

— Разбрах! — извиквам и посягам към вратата. Но когато понечвам да дръпна, виждам, че вече е открехната, сякаш снощи съм забравил да я затворя добре. Въпросът е, че винаги затварям добре.

Застанал на прага, поглеждам назад към всекидневната и кухнята. И двете стаи са празни. Само прашинки кръжат тихо във въздуха. Пак проверявам куфарчето си. Книгата на Джордж Вашингтон си е все още там. Казвам си, че съм параноик. Ала тръгвайки, дърпам силно, за да затворя добре вратата, и се втурвам на студа, който заледява все още влажната ми коса. На улицата ме чака с работещ на празен ход двигател светлосин кабриолет „Мустанг“ от 1966 г., сякаш си прочиства гърлото и издава суха кашлица като болен от рак на белия дроб. Колата е стара, но в перфектна форма. Точно като шофьора вътре, чиято глава се поклаща в ритъма на кънтри музиката.

— Хайде, момче… нали знаеш колко мразя този квартал! — крещи Тот, въпреки че прозорците са затворени. Той е на седемдесет и две години и му е трудно да ги сваля ръчно.

Макар и забързан към колата, забелязвам на отсрещната страна на улицата слаб мъж с кариран зелен шал да разхожда кучето си, кафяв дакел. Познавам повечето хора в квартала. Трябва да е някой нов. Не мога да мисля за това сега.

Тот е много повече от колега с кола. Той ме обучава на работното място. И ме насърчи да купя къщата. И единствен той не ми натяква за Айрис, а винаги ме изслушва, заговоря ли какъв нов комплект от стари пощенски картички съм открил на битпазара. Той е приятел. Истински приятел.

Но той също е архивист още от последните дни на администрацията на Линдън Джонсън, а това го прави най-старият, най-старшият, най-изобретателният изследовател, когото съм срещал. Затова се вмъквам в колата му, отварям куфарчето си и му предавам разкъсания екземпляр от речника на Джордж Вашингтон. Той е и най-добрата ми надежда да разбера дали заради тази проклета книга си струва да се убива.

ГЛАВА 15

Имаше и по-бързи начини за д-р Стюарт Палмиоти да се захване за работа. В качеството си на лекар на президента разполагаше с отлично място за паркиране при Западното крило. При това не далечно. Близко. По-близко дори от мястото, запазено за Мини. А Мини беше сестра на президента.

Оттам имаше само кратка отсечка през Западното крило. Не се налагаше да тръгва по дългия път и да минава покрай Овалния кабинет. Но след онова обаждане снощи… Палмиоти беше лекар в Белия дом вече повече от три години. Беше най-близък приятел на Уолъс повече от три десетилетия.

Палмиоти не беше някакъв двайсетинагодишен новобранец.

Вместо да се приближи, където щеше да бъде забелязан от бързащите сутринта служители и секретари, той се разхождаше небрежно покрай стаята „Рузвелт“, откъдето имаше пряка видимост към входната врата на Овалния кабинет. Още като губернатор Уолъс винаги беше зад бюрото си още в седем. Дори в деня след погребението на майка му.

Палмиоти сведе очи към часовника си. 7:27. Погледна към Овалния кабинет. Пред вратата нямаше агенти с костюми и вратовръзки на пост. Значи президентът все още не беше там.

Засега нямаше причини за паника.

Палмиоти забърза обратно навън — забеляза как от устата му излиза пара — мина по Западната колонада, покрай Розовата градина, където щатните градинари чистеха снега. Зави рязко наляво през френските прозорци и стъпи на дългия червен килим със злати орнаменти в коридора на партерния етаж.

— Още ли е там? — извика на Мичъл, униформения агент от Сикрет Сървис, застанал пред частния асансьор вляво по коридора.

Мичъл кимна, но самото му присъствие там подсказа на Палмиоти, че президентът все още е на горния етаж в Семейната резиденция.

— Сигурно не е в настроение, а? — попита Мичъл.

В това време д-р Палмиоти се отправяше към кабинета си в Медицинската служба на Белия дом точно срещу асансьора. Според повечето служители Медицинската служба бе зле разположена, беше твърде далеч от Овалния кабинет. Ала както всеки лекар знае, истинското действие винаги се разиграва у дома.

— Зависи — излъга Палмиоти, добре информиран от снощния телефонен разговор, че сигурно нещо се е случило. — Известно ли ни е къде е той?

Агентът замълча.

— Хайде, просто се опитвам да разбера какъв ден ще имаме — добави Палмиоти.

Не беше глупав. След три години познаваше добре протокола на Сикрет Сървис. За да се поддържа определено равнище на неприкосновеност на личния живот, в резиденцията не се допускаха агенти или камери. Но за да се поддържа определено равнище на безопасност, службите бяха прокарали жици по подовете на почти всяка стая там. Бяха направили същото и в Овалния кабинет: чувствителни към тежест барометрични датчици под килимите позволяваха да знаят къде точно е президентът Уолъс през цялото време.

— Стаята за размисъл — изплю най-накрая камъчето Мичъл; имаше предвид малката стая на третия етаж, оборудвана от президента Клинтън.

Палмиоти завъртя очи. Уолъс размисляше единствено когато имаше нещо, за което е необходим размисъл.

— Заради станалото снощи ли? — попита агентът.

— Моля?

— Видях регистъра на повикванията. Президентът ви се е обадил в три часа сутринта?

— Не, нямаше нищо — махна Палмиоти. — Както винаги си беше разтегнал гърба.

— Да, винаги е гърбът — потвърди агентът. — Но в такъв случай мислите ли всъщност, че той трябва да работи сега?

Този път Палмиоти замълча. Човекът от Сикрет Сървис също не беше глупав.

— О, между другото. Мини пита за вас — агентът имаше предвид сестрата на президента.

Д-р Стюарт Палмиоти кимна учтиво и си погледна часовника. 7:36. Нов рекорд на Уолъс.

— Трябва ли да се притесняваме за нещо, докторе? — попита агентът.

— Не — отговори Палмиоти, загледан в червената лампичка над асансьора в очакване да светне… в очакване президентът на Съединените щати да слезе на долния етаж и да каже какво, по дяволите, става. — Сигурно просто е работил до късно.

ГЛАВА 16

— „Нов правописен речник на Ентик“? — прочита Тот релефните златни букви върху корицата на книгата, докато се вливаме в сутрешния трафик на движението по Роквил Пайк.

— Чувал ли си за него? — питам и намалявам радиото, което гърми с обичайната си плейлиста от стара кънтри музика на Уили Нелсън, Бък Оуенс, а в момента Кени Роджърс.

— Не закачай „Комарджията“ — заплашва ме той и бута ръката ми, но бързо се връща към книгата. — Изглежда, е… или поне това, което е останало от нея, е…

Той е сляп с дясното око, та се налага да обърне изцяло глава към мен, за да види разкъсаното гръбче на книгата и липсващите вътрешни страници. Същото е и когато кара кола (по закон има право), главата му винаги е обърната на четвърт към седалката на пътника, за да има по-добра видимост към пътя.

Повечето хора намират прилика между Тот и Мерлин със страшната му бяла брада и къдравата бяла коса, сресана назад, но в него има много повече от полковник Сандърс, особено със сивото карирано сако и неизменната каубойска вратовръзка. Смята, че с каубойската вратовръзка изглежда модерно. Има право. Ако сте в Скотсдейл, Аризона, и годината е 1992.

— Нека позная…, преди деветнайсети век, да кажем…

Тот издува бузата си с език, загадката вече му харесва. Дори сляпото му око проблясва. Повече би го развълнувал единствено флиртът с шейсетгодишната жена на салатения бар в кафенето. Но на седемдесет и две години Аристотел Тот Уестман би могъл да има и по-лоши слабости.

— Бих казал… около 1774.

— Близко си. 1775 — уточнявам аз. — Губиш си мерника.

— Така си е. Значи си предположил… какво?… Гражданската война?

Седя, без да казвам нищо.

— Погледни шевовете — продължава той и прокарва пръст по разцепеното гръбче и стърчащите изпокъсани конци. — През деветнайсети век всички твърди корици вече са машинно производство — два картона и гръб, залепени за страниците. А това тук е… това е изкуство. Ръчно зашити. Или са били ръчно зашити, преди някой да ги изкорми. Някой от нашите ли е?

— Тъкмо това се опитвам да разбера.

— Не си ли погледнал? Видя ли дали е в системата?

— Да, трябва. Ще го направя. Просто вчера беше… — поемам си дъх — вчера беше гаден ден.

— Не само за тебе. Видя ли вестника тази сутрин? — пита той и изважда сгънатия брой на „Вашингтон таймс“, пъхнат до седалката му заедно с „Вашингтон пост“ и „Балтимор сън“. — Изглежда, един от нашите служители е получил удар или нещо подобно.

Хвърля вестника в скута ми. Бързо преглеждам материала. Кратък е. Погребан на втора страница в секцията „Метро“. Не съм споменат. Не се споменават и съмнителни обстоятелства.

Дори и Орландо не е споменат по име (името на жертвата не се съобщава, докато семейството не бъде уведомено).

— Нямаше го в „Пост“ — коментирам аз.

— Разбира се, че няма да го има в „Пост“. Ако четеш само един вестник, ще получаваш само половината актуални новини според това за коя предубедена страна се е случило да се абонираш. Представяш ли си все пак? — пита Тот с нетрепващ глас. — Човек пада мъртъв в нашата сграда точно когато президентът Уолъс е на път да пристигне и точно когато ти обикаляш вътре с дъщерята на Нико Адриан, същия, който се опита да убие предшественика на Уолъс.

Седя изпънат, докато движението се забавя и рояк червени светлини на стопове блясват с рубинени усмивки пред нас. За Нико знаеше само жената, на която се обадих в Архиви II. Кари.

— Въобще не се преструвай на шокиран, Бийчър. Наистина ли очакваш Кари да намери регистри за постъпване в армията от някаква дупка в Уисконсин отпреди повече от двайсет години, без да поиска помощ?

Не би трябвало да съм изненадан. Когато Джон Кери се кандидатира за президент и трябваше да докажат, че е получил онези „Пурпурни сърца“, дойдоха при Тот. Същото стана и когато търсеха регистрацията на Джордж Буш младши в Националната гвардия. И с военното досие на Джон Маккейн стана същото. През първия ми работен ден колега попита Тот дали знае къде да намери регистъра за определен взвод от Испанско-американската война. Тот му продиктува групата регистри, номера на стелажа, реда, раздела и рафта. По памет. На честването за четирийсетгодишната му служба го попитаха за тайната на дълголетието му в Архива. Той отвърна: „Когато дойдох за първи път, започнах да отварям тези кутии, за да видя какво има вътре. Бях очарован завинаги“.

— Кажи ми чесано, Бийчър, защо просто не се обади първо на мен? — пита Тот. — Ако имаш нужда от помощ…

— Имам нужда от помощ — настоявам аз.

Мога да се направя на много твърд, да играя самоуверено, да бъда като главния герой във всеки летен филм и да се опитвам глупаво, мъжкарски сам да изнеса на раменете си всичко или мога да бъда умен и да призная…

— Имам нужда от помощ, Тот. Имам нужда от голяма помощ. Имам нужда от онази помощ, която се сервира с гарнитура от помощ.

Лицето му още е извърнато към мен, държи волана на стария „Мустанг“ с два криви пръста. За такава кола си е мечтал на младини… кола на кризата на средната възраст, когато е чукнал петдесет… и предполагаем подарък за пенсионирането при навършването най-накрая на шейсет и пет. Но тя винаги е била недостъпна, винаги е била за някой друг път, допреди три години, когато жена му почина на петдесет и една от спукване на аневризма на мозъка. Същата седмица постъпих в Архива. Тогава той нямаше нищо. Но някак си ме намери и аз намерих… Докато работех в книжарницата, господин Фарис ми каза, че всички нас ни възпитават много бащи в живота ни. Точно сега се моля да е бил прав.

— Разкажи ми историята, Бийчър. Истинската история.

През останалата част от пътуването правя точно това и докато напредваме в трафика на часа пик по обичайния му пряк път през Рок Крийк Парк, споделям всичко — как показвах на Клементин сградата, как Орландо предложи да ни пусне в ПСИД, как разляхме кафето и намерихме книгата, скрита в седалката на стола.

Той не ме прекъсва нито веднъж. Като архивист до мозъка на костите знае колко е важно най-напред да се събере информацията. Вече завиваме по Конститюшън авеню, а аз стигам до кулминацията на финала със смъртта на Орландо, внезапно изчезналата видеокасета и всяка друга подробност, за която успявам да се сетя — от слухтящия Далас до пасивноагресивната заплаха на Хазей да ме направи да изглеждам убиец. Но докато светлосиният „Мустанг“ си проправя път с ръмжене по кишавите улици на Вашингтон, единствената реакция на Тот е:

— Не биваше да ми казваш нищо от това.

— Какво?

— Трябва да бъдеш умен, Бийчър. А ти не си бил умен.

— За какво говориш? Аз съм си умен. Искам помощ от теб.

— Това е добре. Но виж пълната картина, насред която си се оказал: от всичко станало само един детайл не може да се оспори.

— Освен че съм прецакан?

— Книгата, Бийчър. Къде намери тази книга? — пита той и сочи речника.

— В стола.

— Да! Била е скрита в стола. Разбираш ли какво ти казвам? Не можеш да знаеш дали е скрита от президента или за президента, от или за неговите агенти от Сикрет Сървис, или за друг замесен, за когото въобще не знаем, но действията по скриване и намиране на нещо предполагат двустранно споразумение. Един криещ и един намиращ. Така че да се скрие книгата в това ПСИД… дори само да се влезе в тази стая…

— Мислиш, че е някой от нашите служители?

— Може да е от нашите служители… може да е от охраната… но определено е някой от нашата сграда — обобщава Тот, докато спираме на червено. — Имам предвид, ако ще криеш нещо, би ли избрал стая, освен ако нямаш ключ?

Там, напред, паметникът на Вашингтон се вижда от дясната ни страна. Но аз съм много по-съсредоточен върху лявата ни страна, върху просторната зелена площ, зад която се издига красиво имение с широк, извит балкон. Белият дом. Оттук изглежда миниатюрен, но вече се различават групите туристи, тълпящи се за снимки пред черните метални порти.

— Бийчър, недей да си мислиш това, което си мислиш.

Мълча, все още загледан в дома на Орсън Уолъс.

— Не с него трябва да се бориш, Бийчър. Не става дума за теб срещу президента на Съединените щати.

— Няма как да знаеш.

— Знам, разбира се. Ако беше така, сега парамедиците щяха да носят теб под чаршафа.

Клатя глава:

— Това е само защото те нямат представа, че тяхната книга е у мен.

За първи път Тот остава безмълвен.

Докато се движим по Пенсилвания авеню и минаваме покрай нашата сграда, огромна неокласическа библиотека от гранит с дължината на две пресечки вдясно от нас, пренебрегвам високите 15 метра колони и се взирам в двете по-малки статуи от варовик отстрани на предните врати. Има общо четири статуи; представляват Бъдещето, Миналото, Наследството и Настойничеството. Тот знае по-добре от мен коя какво е, но не мога да сбъркам изваяния възрастен мъж отдясно, който държи свитък и затворена книга. На пиедестала му е гравиран надписът: „Изучавай миналото“.

Отварям речника на Вашингтон и отново прочитам думите: Exitus acta probat.

— Помисли за това, Тот, за всички хора в сградата вчера, мога да обясня за всеки защо е бил там, където е бил — Орландо… Далас… Рина… дори Хазей. За всеки, с изключение на президента Уолъс, избрал случайно точния ден, точния час на смъртта, за да намине на посещение.

— Всъщност той не е единственият.

— За какво говориш?

Поглежда към мен, извръщайки се достатъчно, за да видя здравото му око.

— Разкажи ми за момичето.

— Кой?

— Момичето. Училищното гадже, от което се умиляваш толкова.

— Клеми?

— Клеми? Не, не, без имена на домашни любимци. Познаваш това момиче едва от два дни.

— Познавам я от седми клас — възразявам и посягам да сменя радиостанцията.

— Какво правиш? — сърди се Тот.

— А?

— Не ми сменяй станцията. Какво ти казах за „Комарджията“?

— Нали знаеш колко обичам „Комарджията“, но… не може ли просто да…? — Завъртам копчето и търся музика. — Просто искам да чуя нещо ново като… сигурно… знаеш кои станции пускат рап или даже… Джоан Джет?

Той така набива спирачки, че едва не изхвърчавам през предното стъкло.

— Бийчър, да не си посмял да изпадаш в менопауза в колата ми.

— За какво говориш?

Той повишава глас и се опитва да ме имитира:

— Имам нужда от нещо ново. Къде пускат рап музика? — Връща се към нормалния си глас и добавя: — Това момиче се върна в живота ти едва преди четиридесет и осем часа и изведнъж вече не искаш да си ядеш овесените ядки със стафиди и да слушаш една и съща скучна стара музика. Не бъди толкова банален, Бийчър. Имаш добър живот. Превъзмогна историята с Айрис… беше поел по правилния коловоз.

— Да, бях в коловоз. Но това е проблемът с коловозите: не ги ли сменяш, бързо се превръщат в яма.

— Да, с изключение на факта, че вече си в яма, която заплашва да те погълне. Странно е, Бийчър, трябва да го признаеш. Дъщерята на Лий Харви Осуалд се връща обратно в живота ти.

— Нейният баща не е Осуалд.

— Не, той е Нико Адриан, опита се да убие президента на САЩ. И тя влиза обратно в живота ти тъкмо в деня, когато друг президент е на посещение в нашите офиси? Момичето има доста загадъчно усещане за момента, нали?

— Тот, тя дори не знаеше кой е баща й, докато не й казахме! Как би могла заговорничи срещу мен?

Тот завива рязко надясно по Седма улица, после с още един бърз завой надясно се насочва към входа на подземния паркинг на сградата, блокиран от яркожълти дебели метални колчета, щръкнали от бетона. Той натиска спирачките, давайки време на преградите да се приберат надолу. Това обаче не става и Тот спира колата.

Тогава виждам от лявата ни страна защо той е толкова тих. Въоръжен охранител излиза от близкото караулно, издутото черно зимно яке крие всичко, освен лицето и необичайно белите му зъби. След единайсети септември, когато ни обсеби заплахата, че терористи ще откраднат Декларацията за независимост, ограничиха местата за паркиране в нашата сграда до общо седем. Седем. Шефът на архивите на САЩ получава едното. Неговият заместник получава другото. Две са за доставки на нови документи. Две са за ВИП личности. И едното е за Тот — услуга от приятел в охраната, контролирал тези неща още по време на ерата Буш.

Охранителят с белите зъби се приближава и Тот кимва за поздрав. Обикновено е достатъчно, за да ни пропуснат. Но вместо да ни махне да минаваме и да свали преградите… пазачът вдига ръка с длан, обърната към нас. Няма да ходим никъде.

ГЛАВА 17

— Добро утро, добро утро — напевно поздрави дежурната сестра д-р Палмиоти при влизането му в тясната приемна на Медицинската служба на Белия дом. Като обикновено боядисаната й черна коса бе сплетена на строга военна плитка, започнала да се разрошва от неспокойния сън през нощта. Зад нея, между банята и манипулационната, сгъваемото легло вече бе прибрано. Лекарят на Белия дом пристига първи сутринта, но дежурната медицинска сестра прекарва там цялата нощ.

— Добре ли спа? — попита Палмиоти, развеселен да забележи как сутрешната размяна на любезности звучи като след прекарана заедно нощ.

— Казвам на мама, че спя на по-малко от сто крачки от президента. Вертикално — отговори дежурната сестра, сочейки нагоре към тавана.

Палмиоти дори не чу шегата. Надничаше през рамото си назад към коридора. Червената лампичка над асансьора все още не светеше. Все още нямаше знак от президента Уолъс.

— Впрочем Мини иска да те види — каза сестрата. Очаква те. В твоя кабинет.

— Ти да не си… Робин, убиваш ме. Наистина. Направо ме гръмна.

— Тя е сестра на президента — изсъска шепнешком медицинската сестра. — Не мога да я изритам навън.

Палмиоти поклати глава и се помъкна към личния си кабинет в задната част на апартамента. Типично за дежурна сестра. Типично и за Мини.

— Хееей! — подвикна той и си надяна широка усмивка с отварянето на вратата. — Как е любимото ми момиче?

Срещу бюрото му, на тъмния кожен диван, седеше ниска четирийсет и осем годишна жена с набито тяло. Беше облечена в обичайната си безформена рокля, този път бледосиня, плюс дългите люлеещи се сребърни обеци на майка й от началото на осемдесетте години, времето, когато Палмиоти за първи път се срещна с Джесамин (Мини) Уолъс.

— Добре, Мини, какво има този път?

Мини вдигна брадичка, разкривайки късия си дебел врат и усмивка, която след инсулта се разтягаше само на едната страна.

— Не мога ли просто да мина да ти кажа здрасти? — попита тя с леко фъфлене (друг неприятен страничен ефект от инсулта), така че думата „здрасти“ прозвуча като „фрасти“.

— Не трябва ли да си на физиотерапия в момента?

— Вече бях — увери го Мини.

Палмиоти стоеше и я оглеждаше: седнала на дивана, показалецът й потропваше по яркорозовия бастун, все още необходим й, за да се движи. Дръжката на бастуна бе оформена и оцветена като глава на фламинго. Това беше проблемът да си сестра на президента — оказва се, че прекарваш живота си в търсене на други начини да се откроиш.

— Пак не отиде на терапия, нали?

— Ходих, разбира се.

— Мини… Покажи ми ръцете си — настоя Палмиоти.

С полуусмивка Мини се престори, че не го чува.

— Исках да те питам дали ще се видиш с Гейбриъл днес на обяд. — Имаше предвид отговорника за разписанието на президента.

— Моля те, не го прави — наблегна той.

— Какво да не правя?

— Какво е този път? Прием в Овалния кабинет? Президентът да говори на годишната ти конференция?

— Конференцията на „Кеъргивърс“, на най-добрите учени, изучаващи мозъчните травми — уточни тя; ставаше въпрос за каузата, на която сега отделяше най-много време. — Брат ми вече обеща да дойде, но когато говорих с Гейбриъл…

— Слушай, знаеш, че щом Гейбриъл казва не, значи е не — напомни той.

Протегна се към най-доброто средство да се проследи президентът — слушалката и радиостанцията на Сикрет Сървис, оставени върху бюрото му — и чу зад него внезапно да се надига глъчка. Зад гърба си в коридора на партера видя върволица от лични сътрудници на президента — началникът на канцеларията му, прессекретарят и един по-възрастен чернокож автор на речи бавно се събираха пред персоналния асансьор на Уолъс. Палмиоти го наблюдаваше от три години. Забрави радиото. Личните помощници винаги първи получаваха обаждане от камериера, който подготвяше костюмите на Уолъс.

Най-после червената лампичка над асансьора премигна с иззвъняване. Агент Мичъл прошепна нещо в микрофона на китката си и още двама агенти на Сикрет Сървис се появиха сякаш от нищото. Трийсет секунди по-късно президентът Орсън Уолъс, с нов костюм и вратовръзка, излезе, за да започне деня. За секунда президентът огледа коридора, преди да обърне внимание на рояка сътрудници.

Докторът поклати глава.

Не всеки президент е голям оратор. Не всеки президент е голям мислител. Но в модерната епоха всеки президент е майстор на едно нещо: на контакта с очи. Бил Клинтън беше толкова добър в това, че ако пиеше лимонада, докато говорите с него, щеше да гледа през дъното на чашата си, само и само да удържа контрола. Уолъс не беше по-различен. Сега излизането от асансьора се огледа, вместо да закове с поглед сътрудниците си…

Тогава Палмиоти разбра, че каквото и да се е случило снощи, то е по-лошо, отколкото си е мислил.

— Дай ми минутка — подхвърли президентът и потупа по рамото личния си помощник.

Започна да си проправя път през малката тълпа направо към края на коридора, където стоеше Палмиоти.

Служителите, естествено, го последваха.

Но когато президентът влезе в приемната на Медицинската служба, авторът на речи, прессекретарят и агентите на Сикрет Сървис спряха пред вратата и останаха да чакат в коридора, защото добре знаеха, че правото им на достъп не включва частното посещение на президента при лекаря.

— Доктор Палмиоти! — възкликна дежурната сестра, обзета от паника. Досега президентът бе идвал по този начин един-единствен път, и то съгласувано официално с графика.

— Виждам го — обади се от кабинета си Палмиоти.

— Къде го криеш? Знаеш ли, че пак е тръгнал по срещи? Каза ли ти, че излиза на срещи? — подразни президентът сестрата, като примигна със светлите си очи в опит да я очарова. Беше достатъчно добър, за да заблуди сестрата. Достатъчно добър, за да заблуди двамата служители пред вратата. Но не беше достатъчно добър, за да заблуди приятел, когото бе прецакал при размяната на бисквитки „Орео“ за вафли „Нила“ в пети клас.

Двамата мъже срещнаха погледи и Палмиоти усети как се надига тайфун. Беше виждал такъв израз по лицето на президента само три пъти: веднъж, когато вече беше президент; веднъж, когато беше губернатор; и веднъж в нощта, за която никога не говореха.

Президентът спря на прага на личния му кабинет и едва тогава Палмиоти забеляза книгата с твърди корици, която носеше.

Палмиоти повдигна вежди. Не сме сами, каза с очи. Уолъс надникна в кабинета и забеляза сестра си, а тя вдигна бастуна-фламинго и го поздрави с клюна. Ситуацията определено не беше идеална.

Президентът не й обърна внимание. Влезе в кабинета на Палмиоти, украсен с медицинските дипломи, накачени по стените още на първия му кабинет в Охайо. Тогава всичко беше много по-просто.

— Господин президент… — обади се личният помощник на Уолъс, застанал на прага заедно с началника на канцеларията.

В Белия дом умните служители обикновено получават покана да вървят с президента. Но най-умните, които стигат най-далеч, знаят кога да се отдръпнат.

— Ще бъдем ей там — обяви помощникът и се оттегли към рецепцията.

— Стюи тъкмо преглеждаше ръцете ми. — Мини се приведе напред и протегна отворени длани към Палмиоти.

— Чудесно — промърмори Уолъс и без дори да поглежда сестра си, затвори вратата на кабинета. Имаше по-големи проблеми за решаване.

— Да приема ли, че гърбът пак те боли? — попита Палмиоти.

Орсън Уолъс огледа приятеля си. Контактът с очи на президента беше забележителен. По-добър, отколкото на Клинтън. По-добър от Буш. По-добър от Обама.

— Толкова, че няма да повярваш — лидерът на свободния свят артикулираше внимателно всяка сричка. — Дали можеш да помогнеш?

— Ще видим — отвърна Палмиоти. — Първо искам да ми кажеш къде те боли.

ГЛАВА 18

— Това е лошо, нали? — питам.

— Спокойно — шепне Тот и сваля надолу прозореца, а хапещият като змия студ ни атакува отвън. Опитва се да ме успокои, но с дясната ръка придърпва купчината вестници и покрива речника на Джордж Вашингтон.

— Съжалявам, приятели — с всяка сричка дъхът на охранителя се превръща на пара. — Документи за самоличност, моля.

— Хайде, Морис! — Тот свъсва гъстите си вежди. — Да не искаш да кажеш, че не ме познаваш…

— Не се заяждай, Тот. Такива са правилата. Документ.

Все така свъсил вежди, Тот бърка за картата си. Не му е забавно. Нито на охранителя, който се провира прекалено навътре през отворения прозорец. Очите му сканират целия автомобил. Сякаш търси нещо.

Заобикаля към багажника и плъзга под колата дълъг метален прът с огледало на края. Оглед за бомба. Не са правили оглед за бомба, откакто посрещахме германския президент преди близо година.

— Получи ли каквото искаше? — пита Тот, все още с ръка върху вестниците. Водещият материал на първа страница е за Орландо.

— Да. Всичко е готово. — Охранителят поглежда назад към караулното помещение. Не е нужно да си Джеймс Бонд, за да видиш накъде гледа: плоската, компактна охранителна камера, която е насочена право към нас. Няма съмнение, че някой ни наблюдава.

С оглушителен метален писък стълбчетата потъват надолу в земята и ни отварят път. Тот подкарва колата напред, лицето му отново е извърнато към мен. Сляпото му око е безполезно, но успявам да разчета израза му: не казвай нито дума.

Изпълнявам искането му по целия път от паркинга до асансьорите. Вътре, докато се изкачваме в тишина, Тот разтваря сгънатите вестници, но е ясно, че всъщност чете пъхнатия между тях „Речник на Ентик“. Гледам го как изучава завъртулките и ченгелчетата на ръкописния надпис: Exitus acta probat.

— Виждаш ли? — питам. — Това е Джордж Вашинг…

Отново ме пронизва с поглед, за да мълча. Този път чакам, докато стигнем до нашите кабинети на четвъртия етаж.

На табелката до вратата пише „Стая 404“, но тук ние я наричаме „Старата военна“, защото се специализираме в документите от Революцията и Гражданската война.

— Има ли някой вкъщи?… — извиквам при отварянето на вратата, макар вече да знам отговора. Светлините в дългото помещение са изключени. От лявата ми страна има метална дъска за писане, разделена на две колони — „Вътре“ и „Вън“ — с налепени половин дузина магнити, за да закрепваме нашите паспортни снимки. Това, разбира се, е смешно и наподобява детска градина. Но понеже постоянно тичаме до стелажите с документи за проучвания, системата работи. А точно сега всички са в колоната „Вън“. Това е, което ни трябва.

Знам, че няма да сме дълго сами, затова се втурвам към моята преграда в самото дъно. Тот бърза към своята най-отпред.

— Не искаш ли да погледнеш дали книгата е в нашата колекция? — питам, докато вадя ключа си, за да отключа средното чекмедже на бюрото си. За моя изненада то вече е отворено. За момент се замислям и се обръщам към компютъра си. След случилото се, е обяснимо да съм забравил да заключа снощи. Мисълта ми обаче се връща обратно към входната врата на дома ми…

— Ти си прави твоите фокуси, аз ще си правя моите — провиква се Тот и чувам стържене от отваряне на метално чекмедже. Ограденото пространство на Тот е голямо, съдържа стена от шест високи шкафа за папки, купчини книги (най-вече по неговата специалност: Ейбрахам Линкълн) и широк прозорец към Пенсилвания авеню и Военноморския мемориал.

Моето пространство е малко, запълнено от бюро, компютър и коркова дъска, покрита с листове с най-забележителните печатни грешки, които сме успели да открием в цялата история, включително в Библия от 1631 г.: „Ти прелюбодействай“, плюс първото издание на колонката за клюки във „Вашингтон пост“ от 1915 г., в която вместо новината, че президентът Удроу Уилсън е прекарал вечерта да забавлява госпожа Голт, ухажвана от него вдовица, пише: „Президентът прекара вечерта да обладава госпожа Голт“. Човек не получава тази работа, ако не е донякъде книжен плъх. Но с десетте си милиарда страници в нашите фондове не можете да я получите и без да сте отчасти боклукчия.

Докато компютърът ми се зарежда, грабвам клавиатурата, готов да се ровя. Мобилният ми телефон започва да звъни в джоба. Знам кой е. Точно навреме.

— Здравей, мамо — отговарям, без дори да се налага да поглеждам. След сърдечната операция помолих майка си да ми се обажда всяка сутрин, за да съм спокоен, че е добре. Но когато приближавам телефона до ухото си, вместо майка си чувам…

— Тя е добре — осведомява ме сестра ми Шарън. — Просто е уморена.

Имам две сестри. Шарън е по-голямата и дори когато постъпи в местния колеж, остана да живее с майка ми. Наричахме го „слабостта на Шарън“. Днес това е силата на цялото ни семейство. Тя изглежда като майка ни. Звучи като майка ни. А сега прекарва по-голямата част от живота си, като се занимава с всички здравни проблеми на майка ни.

На всеки две седмици изпращам част от заплатата си у дома. Но Шарън дава от своето време.

— Питай я дали ще ходи в „Джъмбо“? — използвам предпочитаното място за обяд на мама като начин да се осведомя. Ако ще ходи да обядва там, значи се чувства добре.

— Ще ходи — потвърждава Шарън. — И пита къде ще ходиш ти в петък вечерта — добавя, което е своеобразен отговор с любимия начин на мама да се осведоми. Тя не се интересува къде ще ходя и дали въобще ще ходя някъде. Само иска да знае: имам ли среща? И по-важното, ще преодолея ли някога преживяното с Айрис?

— Кажи й, ако обичаш, че съм добре — моля я.

— Бийчър, как е седемдесетгодишният ти приятел?

— И тъкмо ти ли ме питаш? Освен това никога не си се срещала с Тот.

— Сигурно е много мил, но ти казвам от личен опит: не промениш ли начина си на живот, някой ден ще станеш същият. Стар и мил, и съвсем сам. Поне ме чуй. Не се крий в тези архиви, Бийчър. Живей си живота.

— С тебе ли споря сега или с мама?

Преди да успее да отговори, поглеждам надясно. Ярка червена светлина мига на телефона на бюрото ми. Гласово съобщение.

— Май открих нещо, старче — извиква Тот от преградата си.

— Шар, трябва да тръгвам. Целуни мама от мен.

Затварям мобилния си и набирам гласовата поща, въвеждам ПИН кода. Докато чакам да чуя съобщението, набирам на клавиатурата комбинацията за идентификация на обаждането, вглеждам се в малкия екран на телефона и превъртам надолу, докато не виждам името на човека, оставил последното съобщение.

Уилямс, Орландо.

Сърцето ми спира.

Прочитам го отново. Орландо.

Компютърът ми мига събуден. Тот крещи нещо в далечината.

— Съобщение едно, постъпило в… шестнайсет и петдесет и осем… вчера.

И в ухото си, по телефона, чувам познатия баритон на Орландо и последните думи на един мъртвец.

ГЛАВА 19

— По скала от едно до десет — пита д-р Палмиоти — би ли определил болката…

— Четири — прекъсва го президентът.

— Само четири?

— Беше четири. Сега е осем — Уолъс крачи покрай далечната лява страна на лекарския кабинет и гледа през широкия прозорец със зашеметяващ изглед към Розовата градина на Белия дом. — Приближава девет.

— Девет за какво? — пита сестра му Мини, вече разтревожена.

Лекарят говореше с президента, но преглеждаше Мини, застанала срещу Палмиоти. Държеше дясната си длан широко отворена, докато той боцваше всеки пръст със стерилизирана игла, за да изпробва реакцията.

Пропуснеше ли терапията твърде дълго, острите болки се връщаха и ставаха просто досадни.

— Какво не е наред с него? — поинтересува се тя и махна към брат си.

— Няма нищо — увери я Палмиоти. Ако е болен…

— Не съм болен. Просто някакви глупави проблеми с гърба — настоя президентът. — И лош сън.

— Чуй ме, няма да го поместят на първа страница на вестника, но трябва да го чуеш, Орсън. Вярвам в теб. Стюи вярва в теб. Жена ти и децата ти вярват в теб. И милионите хора там, навън, също. Знаеш го, нали?

Президентът се обърна и се вгледа в сестра си, като поглъщаше думите й. Палмиоти знаеше колко много Мини обича брат си. И колко много я обича Уолъс. Това обаче не означаваше, че за него е най-добре тя винаги да бъде наоколо. Вече повечето американци бяха чували историята: как Мини е родена с генетично заболяване, известно като синдром на Търнър. Засяга само жени, оставяйки ги с липсваща Х хромозома. Деветдесет и осем процента от засегнатите от синдрома на Търнър умират, но Мини оцеляла и живее без никакви проблеми със сърцето, бъбреците или психиката, които го съпровождат. Всъщност Мини Уолъс бе получила от синдрома на Търнър само едно: беше… като някои от неговите жертви… грозна.

Широк гръден кош. Ниска линия на косата. Къса шия. С липсваща хромозома Х тя изглеждаше като Мо от „Тройка дебили“. Перес Хилтън казваше, че ако тя е едно от седемте джуджета, щяла да бъде Срамежливко. Или Кихавко. Или Сънливко. Когато го публикуваха за първи път, президентът се опита да го обърне на шега. В изявлението му се казваше, че коментарът го кара да се чувства като Сърдитко. Ала Палмиоти знаеше истината. Няма нищо по-болезнено от удар по най-близките. За президента… за Мини… последния път Палмиоти видя такава болка в нощта на инцидента, предизвикал инсулта й.

Най-лошото беше, че съзираше наченки на подобна болка точно сега, а от напрегнатото изражение по лицето на президента, въпреки шеговития разговор със сестра му, личеше, че болката едва започва да се надига.

— Мини, върви да се заемеш с терапията си — нареди Палмиоти.

— Мога и тук. Имаш топки за стискане.

— Мимо, не слушаш — прекъсна я президентът. — Искам да се видя моя лекар. Насаме.

Мини наведе глава. Познаваше този тон. Грабна бастуна-фламинго и се отправи към вратата.

— Преди да си тръгна… — добави бързо — дали ще можеш да говориш на конференцията на „Кеъргивърс“.

— Мини…

— Да. Добре. Гейбриъл. Ще говоря с Гейбриъл — каза тя. — Но просто ми обещай, с всички тези проблеми с гърба… Сигурен ли си, че си добре?

— Погледни ме — Уолъс й пусна моменталната усмивка, спечелила му 54 процента от гласовете. — Погледни къде живея… погледни този живот… от какво да съм разстроен?

На Мини с нейното куцане й отне почти минута, за да напусне кабинета. Президентът не заговори, преди тя да излезе.

ГЛАВА 20

„Бийчър, аз съм…“, казва Орландо в съобщението с дълбокия си глас с нотки на монотонния уисконсински акцент.

Краката ми изтръпват, след това и гърдите ми.

— Бийчър, виж това! — вика Тот зад мен, макар да съм готов да се закълна в бога, че звучи, сякаш говори под водата.

— Тот, дай ми секунда — отвръщам.

Господи. Как може? Орландо. Това е… Орландо…

— Трябва непременно да видиш това — настоява Тот и бърза към мен с дебел сноп хартия, защипан с метална щипка.

Все още стиснал слушалката, се навеждам напред в стола си, посягам към клавиатурата и натискам бутона 3. Това не е… съсредоточи се!… Да започнем отначало… просто се съсредоточи…

Бийп!

„Бийчър, аз съм“, започва отново Орландо. Спира за малко.

— Виждал ли си някога това? — прекъсва ме Тот и размахва листовете.

— Тот, моля те… не може ли да почака?

Натискам отново бутона 3, за да спечеля малко време. Слушалката не е близо до ухото ми, но все още чувам първите думи на Орландо. „Бийчър, аз съм“.

— Искаш ли да знаеш дали речникът е на Джордж Вашингтон, или не? — пита Тот. — Слушай тогава. Когато Джордж Вашингтон умира, в Маунт Върнън правят опис на всички предмети негово притежание: всеки свещник, всяка вилица, всяко произведение на изкуството по стените му…

Натискам 3 пак. „Бийчър, аз съм“.

— … И разбира се, всяка от книгите на Дж. В. — Тот ми подхвърля екземпляра на „Речник на Ентик“. Той тупва върху бюрото ми с глух звук.

— Добре… Разбрах, Тот.

— Колкото повече ме припираш, Бийчър, толкова по-бавно ще говоря.

— Добре, съжалявам, просто… моля те. — Натискам пак 3. „Бийчър, аз съм“.

— Въпросът е — продължава Тот, — че единственият начин да разберем дали това е наистина книга на Дж. В. е първо да разберем дали той въобще е притежавал екземпляр.

Натискам пак 3.

— И?

— Според това е притежавал — сочи ми списъка. Един екземпляр. „Речник на Ентик“. — Но дори този да е същият екземпляр, все още няма обяснение как е стигнал дотук.

— Или стигнал ли е въобще дотук — уточнявам. — Доколкото знаем, дори не е част от нашата колекция.

— Всъщност е доста лесно да разберем. — Тот се забързва към моя компютър и ме избутва от мястото ми. — Хайде, ставай… Старецът трябва да седне.

Аз се дръпвам настрана и опъвам докрай телефонния кабел. Тот вече трака по клавиатурата. Отлично. Насочвам вниманието си към телефона…

„Бийчър, аз съм — започва отново Орландо. Замълчава за малко. — По дяволите, нямам ти мобилния телефон. — Отново замълчава, после гласът му набира скорост: — Трябва да ми се обадиш. Това, което направи…“

Което направих?

„Само ми се обади“, завършва той.

Натискам бутона, за да го чуя отново.

„По дяволите, нямам ти мобилния телефон“.

После замълчава. Паника ли е това? Той в паника ли е? Да не е болен?

„По дяволите, нямам ти мобилния телефон“.

Слушам внимателно, но не съм бил прав преди. Гласът му не набира скорост. Говори бързо, но не по-бързо от обикновено.

„Трябва да ми се обадиш. Това, което направи…“

Ето го. Единственият момент, в който гласът му се запъва. Съвсем леко на думата „направи“. Натискам пак бутона за превъртане.

„Това, което направи…“

Има предвид намирането на речника.

„Това, което направи…“

Определено натъртва на последната дума.

„Направи…“

Само три срички. И три глупави думи. Не е по-различно от това да гледаш снимка на щастливо усмихнало дете, а после да се окаже, че е загинало в жестока автомобилна катастрофа. Без значение какво искаш да видиш, всичко, което виждаш, е… не е само загуба или тъга. Да чуеш тези думи… изречени от този… този… този призрак…

„Това, което направи…“

Чувам единствено упрек.

„Само ми се обади“, казва накрая Орландо в 16:48 вчера.

Докато гласът му заглъхва, чувствам как тялото ми се разтърсва в опит да намери равновесие. То не идва. Стискам слушалката толкова силно, че струйки пот се стичат от юмрука ми по вътрешната страна на китката и попиват в каишката на часовника.

Едва когато поглеждам надолу, забелязвам Тот: извил е глава към мен и ме изучава със здравото си око. Ако е чул…

Гледа право в мен. Чул е, разбира се.

Чакам го да прецени, да предупреди, да каже, че трябва да се отърва от съобщението на Орландо.

— Не си сам в това, Бийчър.

— Всъщност май съм. — Същевременно чувам звуков сигнал на другата линия. Поглеждам към екранчето; там е изписано „Охрана“. Не вдигам. Само това ми липсва сега: Хазей да ме разпитва отново за смъртта на Орландо. Препращам съобщението на Орландо на мобилния си и го изтривам от гласовата поща.

Тот поклаща глава.

— Не си сам, повтарям ти. Трябва да ме чуеш.

— Това е добре и оценявам, когато някой каже нещо хубаво за мен, Тот, но… Аз просто… Не мисля, че мога да го направя.

— Да направиш какво?

— Това. Всяко от тези неща. Да проследявам стари книги, скрити за президенти… да си играя на шпиони срещу шпиони… да получавам упреци и плашещи съобщения от мъртви хора…

— Упреци? За какво говориш?

— Не чу ли съобщението на Орландо? Когато той каза: „Това, което направи…“ Дали е било инфаркт или убийство, можеше спокойно да добави… „когато причини смъртта ми“.

— Наистина ли мислиш, че Орландо се е обадил, за да ти отправя горчиви упреци?

— Какво друго да мисля?

Тот усуква между палеца и показалеца кичур от брадата си на магьосник точно под ухото и разглежда разкъсания екземпляр от „Речник на Ентик“.

— А защо да не е бил възхитен, че си го намерил? Може би тъкмо е осъзнал последствията: „Това, което направи…“ — понижава глас, за да звучи като Орландо:

— … Разкри нещо, за което никой не знаеше, че съществува. Президентът Уолъс беше… Бог знае какво беше намислил, но ти го намери, Бийчър. Ти си герой.

— Герой? Защо? Защото разлях кафето? Защото се опитвах да впечатля едно момиче от гимназията с надежда да забравя годеницата си? Така мисля, Тот. Събудих се тази сутрин с изпотени крака! Посочи ми поне един герой с потни крака!

Чакам да ми отговори… да ми пробута някоя историческа безсмислица, например че Теди Рузвелт е бил известен с потните си крака, но вместо това Тот просто си седи и продължава да усуква брадата си.

Телефонът ми отново започва да звъни. Както и преди се изписва „Охрана“. Както и преди не го вдигам.

Тот кима с одобрение и си поема дълбоко въздух през носа.

— Бийчър, нали знаеш коя е най-хубавата част от нашата работа? За мен е този лист хартия — Издърпва случаен лист от бюрото ми и го размахва. — До време той е просто поредният лист във фондовете ни, нали? Но тогава един ден се случва единайсети септември и изведнъж този лист хартия се превръща в най-жизненоважния документ на правителството на САЩ. — Хвърля листа върху бюрото ми. — Ние сме тук, за да свидетелстваме, Бийчър. Ние свидетелстваме и пазим. Ние сме пазители на тези листове хартия, които някой ден ще определят как ще бъде написана историята.

— Тот, мисля, че малко драматизираш за хартията.

— Не ме слушаш. Не е само хартията. Същото се случва и с хората.

В другия край на залата входната врата се отваря и се чува тихото метално изтракване на нашето магнитно табло. Надничам над преградите като перископ, издигащ се от подводница, и забелязвам моята колежка архивист Рина — отправя ми изненадващо топла усмивка на Мона Лиза, като се има предвид колко ядосана беше вчера, защото остана номер две в нашата вътрешна ранглиста.

— Добре ли си? — пита ме Рина.

— Какво?

— Вчера те видях на долния етаж. С Орландо. Бяхте приятели, нали?

— Да… не… добре съм. Благодаря — отвръщам, докато тя върви към своята „кошара“.

Снижавам перископа и се обръщам към Тот.

— Рина — шепна и бързо добавям: — Значи в тази метафора аз съм листът хартия?

— Ти си тук от няколко години. Бийчър, и вече е редно да знаеш, че историята не е само написаното. Тя е процес на подбор. Тя избира моменти, събития и, да, хора и ги поставя в ситуация, която те никога не биха били в състояние да преодолеят. Това се случва на милиони от нас всеки ден. Но сме чели единствено за тези, които се изправят пред тази ситуация, борят се с нея и разбират кои са те в действителност.

— А сега ти не слушаш, Тот. Аз знам кой съм. Борих се за този живот. За две години направих сто и четирийсет хиляди фотографии на излишно скъпи сватбени торти и младоженци, въобразяващи си, че могат да танцуват, само и само да предотвратя необходимостта да се върна в Уисконсин и да призная колко непоносимо труден е за мен животът извън къщата на майка ми. Стигнах по-далеч от баща си и от баща му, и от всеки скапан съученик, който се целеше в главата ми на народна топка, макар ударът по главата да не се брои, както е всеизвестно. Но каквото и да се предполага, че ми е дала историята… каквото и да сме намерили в ПСИД… не знам какво е го… не знам откъде да започна… Дори не знам какво трябва да търся!

Тот отново поклаща глава, извърта се към моя компютър и натиска „Ентер“. Виждам на монитора историята на „Речник на Ентик“ в Архива. Да, имаме екземпляр. Да, намира се в тази сграда. И според регистъра в момента е…

— Изписан — избъбрям, четейки от екрана.

Това е първата добра новина през целия ден. Всеки ден стотици хора идват в Архива, за да правят изследвания. За удобство, след регистрация като изследовател, имате право да напълните две колички и в продължение на три дни да ги пазите в нашата читалня за изследователи. А според записаното тук в момента „Речник на Ентик“ е запазен от изследовател на име… Тот кликва към следващата страница.

— Дъстин Гирич — прошепваме двамата, а телефонът ми звъни за трети път. И за трети път пренебрегвам охраната.

— Този Гирич от нашите ли е? — питам, издърпвайки горното чекмедже, и започвам да прелиствам нашия списък на персонала. А… Б… В… Г… Няма никой на име Гирич.

— Едва ли е професионалист — добавя Тот; има предвид професионалните изследователи, които хората могат да наемат на час.

На отсрещната страна на залата вратата отново се отваря със замах.

— Бийчър, тук ли си? — извиква познат глас.

Дори и без да вдигам перископа, подушвам дима от лулата на Далас. През повечето дни той ме пренебрегва. Днес стъпките му се насочват право към мен.

— Бийчър? — добавя той леко обезпокоено. — Там ли си, или не?

— Да… ето ме — излизам аз от моята „кошара“.

— По дяволите, защо не се обаждаш? Охраната се тревожи. След Орландо не прави така! — сопва се той, а загрижеността му вече прелива в гняв. — Следващия път, когато някой се обади на жалкия ти задник, вдигни проклетия теле…

Далас млъква и се заковава на място; стигал е до моята „кошара“. Вече не ме гледа. Гледа какво има зад мен. Завъртам се, притеснен, че вижда речника. Но речника го няма. Прибран е от човека, който все още седи на бюрото ми.

— А, Тот — измънква Далас и се почесва по наболата си брада. — Не очаквах да си тук.

Тот не обелва и дума. Просто се взира в Далас с немигащи очи. Нищо лично. Когато навърши седемдесет, Тот реши, че има десет правила за щастлив живот. До този момент е споделил с мен само едно: като архивист няма да се сприятелява с никого, който твърди, че Рузвелт е знаел за предстоящото нападение над Пърл Харбър, защото нито един лист хартия в нашата сграда не потвърждава това твърдение. Знам също, че друго от неговите правила има нещо общо с белите памучни гащи и ключовете към страхотен сексуален живот (аз го принудих да млъкне, защото само при мисълта за това ми се иска да съм сляп). Бих добавил и трето правило: позволява дълбоката омраза към грубияни, особено ако посягат на приятелите му.

Най-хубавото в случая е да гледам как Далас отстъпва половин крачка назад. Дори и най-инатливото кутре усеща, когато големият котарак е наблизо.

— Т-тъкмо к-казвах… — заеква Далас, — казвах на Бийчър, че се тревожа за…

— Откъде знаеш, че някой го търси? — пита го Тот.

— Моля?

— Когато дойде — продължава Тот, — каза, че са се обаждали от охраната. Откъде знаеш, че те са се обаждали?

— Аз… аз бях там — отвръща Далас.

— В Службата за сигурност?

— Не… на пропуска… при детекторите. — Има предвид рецепцията в предната част на сградата. — Просто посещение за Бийчър. Тя е доста настоятелна, иска да го види…

— Тя? — питам.

— Твоята приятелка. От вчера. Онази с пробития нос…

Тот ми хвърля поглед. Той вече я нарече дъщеря на Лий Харви Осуалд. Едва ли би искал да я доведа тук.

— Клементин е долу в момента? — питам.

— Защо, мислиш, продължават да ти звънят? — тросва се Далас. — Видели са, че се регистрираш в гаража, но не си вдигаш телефона…

Поглеждам Тот. Той не се нуждае от помощ, за да сглоби останалото. Единственият начин да се вкара Клементин в тази сграда е лично да сляза и да я впиша, независимо че сега изобщо не ми трябва да се придвижа по-напред в списъка на заподозрените, защото съм помагал на дъщеря на убиец. Но пък колкото по-малко време тя прекара с охраната, толкова по-безопасно ще бъде за мен.

— Тот… — поглеждам го, вече забързал се към вратата.

— Върви. Аз го пазя — кимва той.

Никога не ми е отнемало повече от три минути и двайсет и две секунди да стигна до пропуска. И макар че трябва да взема Клементин, приоритет номер едно си остава да разбера кой е Дъстин Гирич и защо същия ден, когато президентът е щял да дойде тук, Гирич е поискал този стар речник.

— Аз съм стар и мразя празните приказки — осведомява Тот, Далас и пак се обръща към моя компютър. — Най-добре да си тръгнеш веднага.

Далас се насочва обратно към бюрото си, а аз набирам скорост и правя остър завой наляво към вратата на залата. Отварям я и пристъпвам в коридора, но едва не се размазвам в гърдите на висок мъж. И в лъскавата му значка на охранител.

— Бийчър, знаеш ли кога наистина се вбесявам? — пита заместник-шефът по сигурността Венкат Хазей, докато извивам врат, за да го погледна. — Когато хората тук, хората, насядали зад бюрата, не отговарят на обажданията ми.

Слага ръка на рамото ми. Способен съм да мисля само за едно: той е единственият друг човек в цялата сграда, който знаеше, че Орландо е в ПСИД.

— Мога ли да ти помогна с нещо? — питам.

— Много великодушно от твоя страна, Бийчър — откликва Хазей. — Опасявах се, че никога няма да попиташ.

ГЛАВА 21

— Кажи ми как ти е по-лесно — предлага Хазей, стараейки се да остане любезен. — Можем да говорим тук, при бюрото ти или…

— Тук е добре — избъбрям, решен да го държа далеч от книгата.

— Всъщност накъде бързаше?

— Какво?

— Ти тичаше, Бийчър. Едва не се размаза в мен. Затова се чудех накъде бързаш.

— Към стелажите — кимване нататък с пълното съзнание, че докато Хазей ме разпитва тук, момчетата на пропуска разпитват Клементин. — Трябваше да взема една папка от стелажите.

Той поглежда надолу към празните ми ръце.

— Къде ти е заемната бележка?

Сега се мисли за много умен.

— Ей тук — соча главата си и се правя на още по-умен.

По начина, по който смръщва дебелите си вежди, разбирам, че на Хазей не му харесва някой да се прави на по-умен.

— Ами знаеш ли… — той приглажда оредяващата си черна коса настрана — и вчера, когато си разбрал за Орландо, си тичал.

— Той ми е приятел. Не е ли редно да се затичам, след като разбрах, че приятелят ми е мъртъв?

— Просто… за място, което получава златен медал за бавно и спокойно действие, доста търчиш наоколо напоследък.

Гледа ме внимателно и оставя тишината на празния коридор да ме притисне. Но аз наистина съм обсебен от мисълта, че Клементин все още ме чака долу.

— Каза, че имаш въпрос, господин Хазей.

— Не, казах, че се надявам да ми помогнеш за нещо — поправя ме той и си потърква брадичката с опакото на ръката. — Просто се чудех дали ще погледнеш в календара си… кога беше с Орландо.

— Погледнах, но не мога да определя точно. Видях го в коридора. Някъде около половин час преди да… нали знаеш…

Хазей кимва, но друга реакция няма.

— Да се досещаш за нещо друго? За нещо полезно, когато проучваме смъртта му?

— Нали според парамедиците е получил пристъп, имал сънна апнея.

— Да, но те са парамедици, а не криминални експерти — срязва ме Хазей. — Сега те питам пак. Нещо, каквото и да е, което Орландо е казал, направил и мислиш, че трябва да го знам?

Отговарям незабавно:

— Не се сещам за нищо.

— Мислех, че бяхте близки.

— Казах, че беше мил с мен. Двамата сме от Уисконсин и той винаги беше мил.

— И това е всичко? — пита Хазей.

— Защо ти е толкова трудно да повярваш?

— Не знам — отговаря Хазей, по-спокоен от всякога. — Предполагам, че… ако беше просто мил човек от Уисконсин, добре… но защо ти си последният човек, на когото се обажда, преди да умре?

Зад раменете му асансьорът звънва и стоварва сутрешната смяна колеги архивисти. Хазей се усмихва, сякаш контролира и това.

— Живеем в двайсет и първи век, Бийчър. Наистина ли допускаш, че няма да отделим време за проверка на изходящите обаждания от телефона на Орландо?

За втори път ме хваща в един от тъпите си интелектуални капани. Заклевам се на момента да не успее трети път.

— Изглежда, ще е по-добре да продължим този разговор на по-спокойно място — предлага Хазей и сочи металната врата към стелажите. По това време на сутринта вече има твърде много служители по коридорите. — Отиваше да вземеш папка, нали? — добавя Хазей. — Ще дойда с теб.

До вчера, когато звънна на Орландо в ПСИД, не бях чувал почти нищо за Венкат Хазей. Но ако усещането ми е точно и той не просто разследва убийството на Орландо, ако наистина търси книгата или се опитва да ме изкара убиец, за да я получи, последното нещо, което ми е нужно, е да се разхождам сам с него из най-отдалечената част на нашата сграда.

— Всъщност нямам нищо против да си говорим и тук — казвам, докато навалицата се стопява по кабинетите и, както в гимназията след последния звънец, коридорът бавно опустява и се връща към обичайната си утринна тишина.

Хазей кимва, като си дава вид, че не е ядосан. Но докато чакам да се затвори и последната врата към коридора, забелязвам през матовото стъкло на нашата врата тясна издължена сянка, подобна на плашило.

По очертанията може да бъде всеки от нашите архивисти — Тот, Далас, Рина… ала след кратко полюшване там плашилото се отдръпва, сякаш е разбрало, че съм видял как ни подслушва.

— И така, какво казва Орландо в последното си съобщение? — започва Хазей.

Само по тона му предусещам третия му капан. Щом разполага с технология да разбере, че последното съобщение на Орландо е било за мен, за него би било също толкова лесно да прослуша въпросното съобщение. Просто ме изпитва дачи ще бъда честен.

— Орландо всъщност… казва, че няма моя мобилен телефон и трябва да му се обадя.

— За какво да му се обадиш?

— Вероятно за това, което направих с една стара празна бланка от Съдебния комитет при Сената. Бяха изпратени по погрешка, аз взех един от листовете и на шега написах писмо до Орландо, че ще бъде депортиран. Просто тъп офисен майтап.

Беше достатъчно добро извинение, изречено с достатъчно спокойствие. Дори използвах думите „това, което направих“, за да обясня един необясним момент в съобщението на Орландо. „Това, което направи…“

Но Хазей продължава да стърчи с вдървената си военна стойка като гигантски удивителен знак. Поглеждам назад към моя кабинет. Сянката на плашилото е все още там.

— Беше ли вчера в ПСИД 12Е1? — изстрелва най-накрая Хазей.

— М-моля?

— Това е прост въпрос. Изисква прост отговор. Беше ли в или някъде наблизо до Хранилището в някакъв момент вчера?

Поемам дълбоко дъх, но се опитвам да не личи, че поемам дълбоко дъх. Не знам много за Хазей, но по двата ни разговора съдя, че той не зададе нито един въпрос, чийто отговор не знаеше или поне не се досещаше. И като се има предвид, че Далас, Рина и поне един агент от Сикрет Сървис ме видяха зад ъгъла край тази стая… и че видеокасетата все още не е открита…

— 12Е1… — отвръщам. — В онази стая чете президентът, нали?

— Бийчър, в този момент съм твой приятел. Но ако искаш да ме превърнеш във враг…

— Да, не… Определено минах покрай нея. Тогава видях Орландо. Водех обиколка.

— Но ми казваш, че не си влизал вътре?

Това е моментът, в който мога да му кажа истината. Мога да му кажа, че съм влизал вътре. Мога да му кажа, че не съм го направил. Но като се взирам в Хазей, все още изправен неподвижно като удивителен знак, разбирам какво ще чуе: аз съм последният човек, бил насаме с Орландо, преди той да умре. А когато чуе това… ще може да потвърди, че съм имал реален достъп до книгата…

Поклащам глава.

— Не. Никога не съм бил вътре.

Погледът му се втвърдява.

— Какво? — питам. — Ако не ми вярваш, иди да провериш на лентата. Всички онези стаи са свързани с видео, нали?

Блъфът е рискован, но точно сега трябва да знам какво става. Възможно е, разбира се, тъкмо Хазей да е задигнал касетата от видеото на Орландо. Но ако е планирал да го използва, за да ме обяви за убиец, дори нямаше да водим този разговор. Така че или Хазей разполага с касетата, но го интересува единствено книгата, или не разполага с касетата и тя все още е някъде там.

— Учудващото е, че касетата я няма, някой я е взел от ПСИД — споделя Хазей безизразно. — Благодаря обаче за напомнянето. Трябва да кажа на Сикрет Сървис за това.

— Службите?

— Знам. Но мъртвото тяло на Орландо се появи в същото време, когато президентът Уолъс влизаше в сградата… Естествено е на Сикрет Сървис да не им харесва трупове да се оказват в такава близост до техния подопечен. Така че, за наше щастие, предлагат да помогнат на разследването. — Той ме наблюдава по-внимателно от всякога. — Каква добра възможност все пак. Когато свършат, ще са сканирали, предполагам, и подредили по азбучен ред всеки атом и молекула, всяка прашинка ДНК в цялото ПСИД. Бог знае какво може да се намери там, нали, Бийчър?

Зад гърба му се чува нов звън и вторият асансьор стоварва група служители в празния коридор.

— О, и между другото — добавя той, докато те ни заобикалят, — вчера носеше престилката си, смачкана на топка. С какво беше изцапана? С кафе, нали?

Кимвам с глава и се усмихвам изкуствено.

— Добро утро! Здрасти! Добро утро! — махам за поздрав на преминаващите служители.

— Приятен ден — пожелава ми Хазей и пристъпва към чакащия асансьор. — Пак ще си поговорим скоро, сигурен съм.

Асансьорът го поглъща целия, а аз хвърлям отново поглед към вратата на моя кабинет. Плашилото го няма. Поне най-после мога да си поема дъх и…

Не…

Хуквам към стълбите. За малко да забравя. В момента тя е долу.

ГЛАВА 22

— Изчакай… Не още… — Президентът вдигна показалец. Осветен отзад от утринното слънце, той наблюдаваше как вратата на лекарския кабинет се затваря зад гърба на сестра му.

Срещу него Палмиоти седна зад бюрото. Под вратата се виждаха сенките на служителите отвън.

Нещата винаги стоят по този начин. Дори и в най-усамотените части на Белия дом някой винаги слуша.

— И какво казваше? — Палмиоти привлече вниманието на президента. — За проблемите ти с гърба…

— Боли ме — настоя Уолъс, все още загледан в сенките под вратата. — И става все по-зле.

Палмиоти се замисли над проблема.

— Мога ли да направя нещо?

Президентът също се замисли, вперил поглед в изкуствено разтопения сняг на Розовата градина. Сигурно са необходими месеци труд, за да се поддържа да изглежда непокътната.

— Нека го обмисля — обръща се той към Палмиоти. — Точно сега може би е по-добре да се придържаме към първоначалното лечение.

— Господин президент… — подвиква от коридора един от служителите.

Време е да тръгва.

— Преди да избягаш — уточнява Палмиоти. — Мислил ли си за операция?

Президентът поклати глава.

— Не и за това. Вече не.

— Господин президент… — отново се обади служителят.

Четири минути, без да го прекъсват. За всеки президент това си е цял живот.

— Имам да управлявам държава — напомни Уолъс на приятеля си. — Между другото, ако търсиш хубава книга… — Вдигна книгата с твърди корици, озаглавена „Проблем от Ада: Америка и ерата на геноцида“ от Саманта Пауър. — Хвърли й един поглед. Спечели наградата „Пулицър“. — И президентът я подаде на Палмиоти. Направо.

— Имаш го — увери лекарят най-добрия си приятел, като погледна към книгата с твърди корици. — Проблем от Ада. Със сигурност с така.

— О, и ако видиш Гейбриъл — добави Уолъс вече на път към вратата, — кажи му да запази в разписанието едно бързо отбиване на конференцията на Мини. Но няма да остана за снимките.

— Ти си глупак, нали знаеш?

Президентът махна отсъстващо за сбогом, без да отрони дума. Но беше ясно какво има предвид.

В очите на Уолъс семейството стоеше на първо място.

Това бе урок, разбран от Палмиоти, който знаеше точно какво е заплашено, ако сегашната бъркотия беше каквато си мислеше. Би било лесно да си тръгне сега. Вероятно беше и умно. Стъпките на президента явно доближаваха капана за мечки. Но след всичко, сторено от Уолъс за него… след всичко, което бяха направили един за друг…

Семейството на първо място.

— А, и Стюи, имаш нужда от подстригване — вметна президентът. — Приличаш на клошар.

Д-р Стюарт Палмиоти кимна.

Прическа. Мислеше си съвсем същото.

ГЛАВА 23

— Момичето.

— Какво момиче? — пита охранителят с кръгло лице и гъсти вежди.

— Момичето — повтарям аз. — Тук трябваше да има едно момиче.

Той оглежда приемната. С протрития зелен мокет и сивите каменни стени прилича на крипта. Вдясно са детекторът за метал и рентгеновият апарат. Но освен няколко служители, които се регистрират със служебните си карти, виждам само още двама охранители.

— Не го виждам — констатира пазачът.

— Някой ми се обади — настоявам. — Била е тук! Черна коса. Хубави очи. Тя наистина е…

— Красавицата — обажда се охранителят при рентгена.

Пазачът с гъстите вежди се озърта.

— Не знаеш ли къде е? — питам.

— Май я пуснах. Чакаше точно там — той сочи една от пейките.

Не съм изненадан. Тази сутрин щателно прегледаха мен и Тот, но през повечето време нашата охрана е на равнището на старото видео на Орландо. Дори не си вадим картите при влизане. Представям си как, особено по време на сутрешната навалица, висока жена в обемисто вълнено зимно палто размахва картата си към пазача и направо преминава.

— Заклевам се, беше точно там — настоява той.

Поглеждам книгата за записване върху мраморния плот. Нейният подпис е съвсем същият като в гимназията. Завъртулка без усилие. Клементин Кей.

— Може би някой вече я е въвел — обажда се охранителят от рентгена.

— Никой не може да я въведе, тя чака мен.

Не. Освен ако… Не. Дори Хазей не е толкова бърз.

Изваждам мобилния си телефон, превъртам до номера на Клементин и натискам „Набери“. Телефонът звъни три пъти. Само гласова поща. Ала в далечината чувам звън на мобилен телефон.

— Клементин… — извиквам и следвам звука.

Връщам се покрай бюрото на охранителя и хуквам към зала „Справки“, откъдето повечето посетители започват своите проучвания. Това би имало смисъл. Оставих я да чака много дълго, вероятно е дошла тук да потърси нещо повече за баща си.

Натискам отново „Набери“. Както и преди чувам слабо звънене. Тук. Със сигурност е оттук.

Спирам и хвърлям поглед към ментовозелената зала за проучвания. Оглеждам всичките четири широки, затрупани с папки бюра. Оглеждам обичайните заподозрени: в левия ъгъл две възрастни жени попълват документи. Вдясно от мен възрастен военен ветеран иска някакви документи, млад студент се рови в генеалогични доклади, а…

Там.

Отзад. При компютрите.

Взряна в екрана, тя се е навела напред на стола си, стиснала в скута черното си палто. За разлика от вчера късата й черна коса е разделена на две тънки плитчици като на малко момиченце, които ми напомнят колко стар се чувствам, откакто тя нахлу пак в живота ми и ме накара да почна да търся рап музика вместо Кени Роджърс.

— Клеми, какво правиш тук? — питам, когато стигам в дъното на стаята.

Тя не отговаря.

Доближавам се и… виждам какво гледа на монитора… нещо в Ютюб…

Има видеоклипове на семейството ми, които бих разпознал дори ако от целия екран се вижда само един квадратен сантиметър. Има кадри със сестрите ми, двете седнали една до друга на найлоновия диван в болницата и държат мен, бебето, в скута си след раждането ми. После съм аз на десет години, маскиран за Хелоуин като Роналд Рейгън, нахлупил нещо, за което майка ми се закле, че е перуката на Роналд Рейгън, но всъщност беше някаква стара коса на Фред Флинтстоун. Има и видео на баща ми, едно от малкото ми с него, в местния плувен басейн, двегодишен съм и той ме вдига много високо над главата си, спуска ме и ме издига отново.

Ала всички те бледнеят пред сцената, в която Клементин е вторачена в момента: Нико Адриан, облечен в яркожълт гащеризон на автомобилен състезател, се кани да вдигне пистолета си и с безизразно лице, спокойно, да се опита да убие тогавашния президент Лиланд Манинг.

За повечето американци това е история. Подобно на първите кадри от Луната. Или стрелбата по Джей Еф Кей. Всеки кадър е прочут: върховете на пръстите на президента се размиват, той маха на тълпата… Черното му яке се издува като балон… дори начинът, по който здраво стиска ръката на първата дама, когато вървят по пистата, и…

— Сега сигурно си мислиш, че съм откачена — проговаря тя, все още загледана в екрана.

— Не те мисля за откачена.

— А би трябвало. Свързана съм с откачен… Седя и гледам тези стари кадри като смахната… и, да, само защото ти ме остави да чакам тук, пуснах името му в Гугъл, но все пак… това наистина е жалко. Оказва се, че съм наполовина еврейка. Виж, когато той излиза от тълпата: досущ прилича на мен.

На екрана президентът и първата дама пускат еднакви усмивки, лицата им са огрени щедро от слънцето, те пристъпват към кандидат палача си.

— Добре де, доста е откачено да гледаш това — съгласявам се аз.

Поглежда ме закачливо.

— Направо преливаш от чар, а?

— Надявах се да те разсмея. Между другото, защо дойде тук? Нали се разбрахме, че е по-добре да се покриеш, докато не…

Тя става от стола, бръква в чантата си, изважда малък квадратен пакет, увит в нещо — май е сутрешният вестник, — и ми го подава.

— Какво е това? — питам.

— На какво ти прилича? Това е лошо опакован подарък. Отвори го.

— Аз не… — озъртам се през рамо, напълно объркан. — Дошла си, за да ми дадеш подарък?

— Какво не е наред с подаръка?

— Не знам… навярно защото вчера между смъртта на Орландо и откриването на баща ти преобърнах живота ти.

Тя си грабва обратно подаръка, изтръгвайки го от ръцете ми.

— Бийчър, назови нещо, което те разстройва.

— За какво говориш?

— През живота ти. Избери момент. Избери нещо, наранило те дълбоко… толкова силна болка, че почти си прехапал бузата си. Нали знаеш… някой наистина запратил те в емоционална центрофуга.

— Защо?

— Кажи ми, коя е Айрис?

Така Клементин ми напомня, че хората, които те познават най-дълго, са най-добри в намирането на слабите ти места.

— Защо се сещаш за Айрис?

— Вчера чух Орландо да споменава името й и след секунда по лицето ти се изписа същата болка както сега… сякаш някой те е ритнал в топките. Чувството ми е познато… имаш ли представа от колко места на диджей са ме уволнявали? И какво се случи с Айрис? Мъртва ли е?

— Не е мъртва. Тя е стара приятелка. Разделихме се.

— Добре, значи те е зарязала заради друг.

— Това не е…

— Бийчър, не се опитвам да те разстроя… нито любопитствам — тя натъртва всяка дума. — Въпросът е, че както и да те е наранила Айрис, вече си го преодолял, нали?

— Абсолютно — твърдя аз. — Разбира се.

— Добре, обаче не си го преодолял.

Стоя, изненадан от внезапната буца, набъбваща в гърлото ми, и от познатото пронизване на съмнението в себе си, което Айрис насади толкова дълбоко в гърдите ми.

— Но ще го преодолееш, Бийчър. Тъкмо това направи за мен вчера. През целия си живот се питах кой ли може да бъде баща ми. А сега, благодарение на теб, знам. И, да, не е най-лесният отговор. Всъщност може би е… май влиза в Книгата на рекордите на Гинес за най-шибан отговор на всички времена. Но си е отговор. — Тя пак ми подава пакета. И го оценявам.

Поглеждам подаръка и дръпвам лепенката от единия ъгъл. Разкъсвам хартията, забелязвам винтчета върху гърба на рамка за снимки — определено е рамка, — но едва когато я обръщам, виждам самата снимка.

Това е цветна фотография: аз съм в седми клас, мама тъкмо ми е купила тениската на „Гаранималс“, която носех в онзи ден. Ала веднага ми прави впечатление друго: до мен на снимката стои седмокласничка с широка, изненадващо озъбена усмивка. Младата Клементин.

Работата е там, че никога не сме се снимали само двамата.

— От-откъде се взе? — заеквам аз.

— Направих я. От нашата стара снимка на класа в кабинета на госпожа Спайсър. Ти стоеше отляво, аз — отдясно. Наложи се да ни изрежа с макетен нож, защото след филмите на Тим Бъртън ме е страх от ножици, и главите ни станаха с осмоъгълна форма, така че съжалявам за това.

Поглеждам към рамката: и двамата стоим с отпуснати отстрани ръце в стандартната поза за снимка на класа. Главите ни определено са осмоъгълни.

— Не ти ли харесва? — пита тя.

— Не, аз… харесва ми… наистина. Просто… ако я беше сканирала… чувствам се зле, че се е наложило да съсипеш цялата снимка.

— Не съм съсипала нищо — възразява тя. — От онзи клас ме интересуват единствено тези двамата и изрязах само тях.

Поглеждам Клементин, поглеждам пак снимката — тя е изпокъсана, зле направена и доста грозновата.

Но на нея сме ние.

Усмивка разтяга бузите ми толкова силно, че направо ме заболява.

— Между другото, не си въобразявай, че с тази тениска „Гаранималс“ си много готин.

В същото време видеото продължава да се върти на монитора зад нея. Тя е с гръб към него, затова не го вижда, но точно тук Нико е на път да излезе от тълпата.

— Слушай, трябва да бягам — сменя темата тя, докато мъжът с черна разрошена коса, голям топчест нос и яркожълт гащеризон влиза в кадър и вдига пистолета. Господи, наистина изглежда като нея.

— Казаха ми да се върна след един час — добавя тя.

— Кой ти каза? За какво говориш?

— Охраната. В „Света Елизабет“.

— Чакай. В психиатрията „Света Елизабет“ ли?

— Нико е там. На едно и също място с Джон Хинкли, оня, който стреля по Рейгън. Само на десет минути път оттук.

— Би ли върнала назад за секунда? Ходила си да видиш Нико?!

— Не мога да вляза, ако първо той не ме одобри. В неговото отделение се процедира по този начин. Чакам да ме одобри.

— Но той е…

— Знам кой е. И какво трябваше да направя, Бийчър? Да си седя вкъщи и да си правя маникюр ли? Трийсет години чакам да срещна този човек. Как да се откажа?

Бум, бум, бум!

На монитора изстрелите са приглушени. Когато Нико се измъква от тълпата, главата му е леко наведена и той почти… той се усмихва.

Все още с гръб към монитора, Клементин не се обръща при изстрелите. Но се стряска, тялото й се стяга при всеки от тях.

— Изстрели! Изстрели! — крещят агентите.

— Легни! Върни се!

— Бог е дал сила на пророците… — вика Нико, ала кънтящият му глас потъва сред крясъците.

Камерата подскача във всички посоки, плъзга се по феновете на трибуните. Зрителите се разбягват на всички страни. А когато образът отново си възвръща фокуса, Нико вече е издърпан назад, потънал в мигновения хаос, преди да бъде повален на земята от рояк агенти на Сикрет Сървис. На заден план са паднали двама служители, жертви на заблудени куршуми. Единият лежи с лицето надолу и се държи за бузата. За щастие, президентът и съпругата му са избутани в лимузината им и се измъкват невредими. Едва по-късно Нико ще ги проследи и ще убие първата дама.

В долния десен ъгъл на страницата на Ютюб виждам броя на показванията.

Гледали са го 14’727’216 души. Доста са, струва ми се.

В действителност обаче тези 14 милиона нямат значение. Значение има единствено този зрител.

— Моля те, не ме гледай така, Бийчър. Мога да го направя — настоява тя, въпреки че не съм обелил и дума.

Не ме интересува за колко силна се представя. Видях как трепва при всяко пукване, макар да знаеше, че изстрелите ще прозвучат. И как все още не е погледнала към монитора, откакто образът на Нико се появи.

Тя знае какво я чака.

Но знае също, че няма как да го избегне.

— Искаш да кажеш, че ако това беше твоят баща, нямаше да отидеш да го видиш? — пита тя.

Мълча и си спомням за първата ми година в архивите. Баща ми умря на двайсет и шест, в глупава катастрофа на път да се запише доброволец за първата война в Персийския залив. Не беше убит, докато се бие за страната си. Не умря като герой. Дори не загина от приятелски огън. На такива хора дават медали. Но не и на новобранци, които дори още не са станали новобранци, защото, докато шофират към наборната служба, някакъв тъпанар се забива в тях на моста и убива всички на място. Те умират, сякаш са никой. Животът им е полуизживян. През първата си година тук прекарах всички обедни почивки в ровене в армейските архиви в опит да разбера в кой взвод щеше да бъде, какви приключения щеше да изживее, ако беше стигнал до отдела за наборници.

— Ако искаш, ще дойда с теб — предлагам накрая.

— Какво?

— В „Света Елизабет“. Мога да дойда с теб. Нали знаеш… ако искаш.

Чакам я да се усмихне. Да каже „благодаря“. Вместо това тя поклаща глава:

— Не можеш.

— Мога, разбира се.

— Не разбираш.

— Всъщност…

— Знам, че баща ти е мъртъв, Бенджи — пак ме нарича с името, което само мама използва. — Мислиш ли, че не си спомням… Когато бяхме малки, а ти нямаше баща… Имаш ли представа какво означаваше това за мен? Как можех да не се чувствам самотна?

Буцата в гърлото ми набъбва: думите й ме сварват неподготвен.

— Но щом сега ми се отваря подобна възможност… — Тя свежда очи към старата снимка, ала все още отказва да погледне видеото зад себе си.

— Майка ми казваше, че в работата като диджей, освен музиката има и друго хубаво нещо: когато отидеш в нов град, можеш да бъдеш чисто нов човек — спомня си тя. — Избрах Вирджиния, защото на всички снимки имаше коне. Конете успокояват, знаеш ли? А сега разбирам, че от всички възможни места, съм избрала това, където съм на десет минути от… от него — изрича тя, без да се обръща към монитора, където видеото с Нико свършва. — Не твърдя, че е някакъв знак, но… навярно на някои неща им е писано да станат. Както пак се свързах с теб. — Преди да успея да си отворя устата, тя добавя: — Пък и искам най-доброто за теб, Бийчър. А да те водя в момента на среща с налудничав социопат, дори и усмирен с лекарства, животът ти не се нуждае точно сега от такова нещо. Това трябва да го направя сама.

— Разбирам.

— Наистина ли? — пита тя.

— Не проумяваш ли? Аз също искам най-доброто за теб.

Тя ме поглежда и се усмихва:

— Тази саморъчна снимка сериозно те размекна, нали?

— Хей, Бийчър! На телефона! — вика асистент от приемната зад нас.

— Който и да е, кажи му…

— Тот е. Предупреди да не допускам никакви глупави извинения от твоя страна. Било важно. Чака на телефона.

Поклащам глава, готов да пренебрегна поканата.

— Настоява да не го игнорираш! — продължава асистентът. — Чака!

— Дай ми само секунда — моля Клементин и посягам към слушалката на бюрото, само на няколко крачки от нас.

— Какво правиш с нея? — пита Тот, преди дори да успея да кажа „здрасти“.

— Моля?

— Клементин. Нали слезе, за да я вземеш горе. Беше преди двайсет минути.

Поглеждам Клементин: най-сетне се е обърнала към монитора на компютъра, където Ютюб предлага множество възможности върху кое следващо видео да кликне. Дори и оттук виждам как изглежда тя — сякаш яркожълтият гащеризон изскача от всеки клип.

— Наистина ли е толкова важно, Тот?

— Ти ми кажи. Намерих количката на твоя човек Дъстин Гирич. — Има предвид последния посетител, поискал екземпляр от „Речник на Ентик“. — Сега искаш ли да чуеш каква е неговата връзка с президента, или не?

ГЛАВА 24

— Щом свърша, ще ти се обадя — обещава Клементин, отдръпва се от компютъра и се отправя към фоайето. — Трябва да тръгвам.

— Добре. Остави я — подканва ме Тот по телефона.

— Клеми, почакай! — извиквам, докато тя си облича палтото.

— Нека върви — обажда се Тот. — Където и да иска да отиде, ти си имаш достатъчно бъркотии за оправяне.

— За какво говориш? — питам.

— Казах ти. Дъстин Гирич.

— Значи той е последният човек, поискал…

Оглеждам се и съм готов да се закълна, че всички в това просторно ментовозелено помещение — от старите дами до младия студент — гледат право в мен.

— Да… искал речника — просъсква Тот в ухото ми. — За това става дума. Отначало ми се видя странно да поиска речника точно в деня, когато президентът Уолъс идва на обичайното си посещение за четене. Извадих обаче пълните записи. Ами… Дъстин Гирич, който и да е той, е искал „Речника на Ентик“ още четиринайсет пъти. Само по себе си не е необичайно, но…

— Давай по същество, Тот.

— Въпросът е, че съпоставих датите на Гирич с календара. Познай кой друг е посещавал същата сграда през всеки един от тези дни? Ще ти подскажа. Римува се с президент.

Срещу мен Клементин закопчава най-горното копче на палтото си и се обръща към централното фоайе, за да излезе.

— Почакай малко — шепна към нея. — Ще се върна след минута.

— Ще отнеме много повече от минута — поправя ме Тот по телефона. — Освен ако не схващаш каква лоша новина ти съобщавам.

— Трийсет секунди — обещавам на Клементин.

Тя спира за миг, сякаш наистина е готова да чака. Но както постъпи и някога, когато червената завеса се вдигна за Битката на бандите, Клементин застава неподвижна за миг, вирва брадичка и погребва всичките си страхове на някакво място, където може да ги задържи. Разликата е, че сега няма да се изправи срещу заядливи десетокласници. Ще се изправи срещу баща си. Разрушителя.

— Ще се оправя — твърди тя, независимо че не я питам.

Очите й мигат по-често от обикновено; точно така трепна и при онези изстрели. Преди да успея да възразя, вече върви надолу по коридора, покрай охраната и през автоматичната врата излиза навън в студа. Поглеждам пак направената от нея снимка от детството. Осъзнавам, че през последните два дни за втори път виждам нейната мека страна, за която не знае никой друг. Тази част тя не споделя с никого. Откакто Айрис… Забравил съм колко е хубаво да усетиш привличане.

Но не е само привличане. В живота си всеки има хора, които събуждат стари спомени. А има и други, с които си изпитал първата целувка, първата любов, първия секс, и щом ги видиш, те разпалват искра… и нещо много по-мощно. Връщат стария ти живот, а заедно с него и потенциал. И възможности. И усещането, че върнеш ли се в онова време, животът би могъл да бъде много по-различен, отколкото този, в който си затънал сега. Това е най-мъчителното преживяване, което Клементин ми носи. Искам си потенциала обратно.

— Чуваш ли ме, Бийчър? — крещи Тот в ухото ми. — През последните четири месеца при всяко посещение на президента на Съединените щати в нашата сграда онзи Гирич е вземал този екземпляр на речника.

— Чакай, чакай, чакай. Нали не бяхме сигурни дали екземплярът, който открихме в… — понижавам глас — в ПСИД, е същият от нашите фондове.

— Повтарям, ти слушаш ли ме? Къде мислиш, че съм бил през последния половин час? Слязох и огледах количката на Гирич. Запазил е дванайсет единици, но какво съвпадение! В количката има само единайсет. И познай коя липсва? Точно „Речник на Ентик“.

— Не знам дали това наистина означава, че екземплярът на Архива е същият, който намерихме разкъсан? — питам, продължавайки да гледам през стъклото на автоматичната врата. Навън, на тротоара, Клементин маха за такси. — На онзи, който открихме, липсват сигнатура, печат, дори повечето му страници — казвам. — Дали в Архива биха пазили нещо толкова повредено и биха ли позволявали да бъде изписвано многократно?

— Имаш право и трябва да го проверим — съгласява се Тот, — но това не променя факта, че четиринайсет седмици поред, при всяко посещение на президента Уолъс тук Гирич неизменно е искал речника и го е оставял в режим на запазване, за да гарантира, че е извън всеобщия достъп. Ако се случи два пъти, си е чисто съвпадение. Три пъти? Много странно съвпадение. Но четиринайсет пъти за четиринайсет седмици? — гласът му се снишава. — Това е умисъл.

Прав е. Винаги е прав. А когато виждам как Клементин се скрива в таксито, изненадващо ново усещане стяга гръдния ми кош.

Още щом я видях вчера, гледах Клементин през блестящата призма на радостта, присъща за всяко привличане. Но сега за първи път не просто виждам онова, което искам. Виждам това, от което моята стара приятелка се нуждае.

Вратата на таксито се затръшва.

— Тот, заеми ми колата си.

— Колата ми е хубава. Никъде няма да ходиш с нея. За какво говориш всъщност?

— Налага се да свърша нещо.

— Не, налага се да се качиш тук, за да намерим този Гирич и да разберем какво собствено става.

— И ще го направя. Веднага след като свърша.

Чувам само мълчанието му по телефона.

— Сега вече се държиш глупаво, Бийчър. И необмислено, като се има предвид колко време загуби да сваляш някакво момиче.

— Не свалям никакво момиче.

— Значи няма да ходиш в „Света Елизабет“? — пита той.

Мълча, докато търся перфектната лъжа.

— Добре, така е. Ще ходя в „Света Елизабет“. Не е далеч оттук.

— Бийчър…

— Забравяш, Тот. Забравяш, че в онази стая бяхме трима. Тя беше там с мен, следователно, ако моят живот е заплашен, нейният също е заплашен.

— Няма как да го знаеш.

— Знам абсолютно сигурно, че последния път, когато изпуснахме от поглед някого, който беше в онази стая, Орландо се оказа мъртъв. Освен това не каза ли точно ти, че трябва да я наглеждам… че е твърде голямо съвпадение тя да се появи и всичко да се сгромоляса? Това е моят шанс да разбера какво всъщност се случва. И нещо по-важно от всичко — тя е на път да се сблъска с най-трудния момент в живота си. Как бих могъл да я оставя сама?

Телефонът продължава да мълчи. Последните ми думи ще стигнат до него. Когато жената на Тот почина, той разбра от собствен опит какво е чувството да се изправиш сам пред най-лошия момент от живота си.

— Това значи ли, че мога да взема колата? — питам.

— Да — въздъхва той. — Нека всички да сме глупави.

Двайсет и четири минути и четиринайсет секунди по-късно завъртам волана на светлосиния „Мустанг“ от 1966 г. рязко вдясно и спирам пред къщичката на охраната до черните метални порти.

— Добре дошъл в „Света Елизабет“ — поздравява пазачът с прошарени коси и намалява звука на „Сутрин с Елиът“ по радиото. Този човек наистина е гений. — Посетител или доставка?

— Всъщност вземане — отговарям аз.

ГЛАВА 25

Всеки бръснар е направил една прическа, която няма да забрави никога.

За мнозина това е първата сполучливо направена. Не първото подстригване изобщо, а първото сполучливо, когато са осъзнали колко много могат да подобрят нечии външен вид с няколко движения на ножицата.

За други е краят на кариерата им, когато осъзнават, че вече нямат твърдата ръка, служила им толкова дълго.

За малцина това е моментът, когато особено известен човек сяда на стола им.

А майсторът бръснар Андре Лоран, висок, силен чернокож мъж с посребрени коси и също такива сребърни мустаци, помнеше прическата от Охайо в началото на осемдесетте години, когато подстригваше рус мъж със странен перчем, който винаги водеше със себе си осемгодишния си син. Насред подстригването вратата на бръснарницата се отвори рязко и нахлу млада брюнетка с внушителен бюст, като едва не счупи стъклото, когато вратата се блъсна в стената.

— Не ми каза, че си женен! — извика тя на мъжа с перчема.

Но Лоран виждаше само големите тревистозелени очи на сина на Перчема, който гледаше баща си и мъчително се опитваше да съобрази какво става.

По онова време малкият им град в Охайо щеше да се наслаждава на подобна клюка. Особено когато бащата напусна семейството си няколко години по-късно. Особено когато момчето с тревистозелените очи порасна. Особено когато стана най-младият сенатор на щата Охайо в историята. Особено когато стигна до резиденцията на губернатора. И още повече, когато измина пътя до Белия дом и едва ли не всеки репортер в страната стигна до Джърни, Охайо, за да види малката градска бръснарница, където Орсън Уолъс все още се подстригваше на всеки две седмици.

Андре Лоран никога не отвори дума за онзи ден. Подобно на баща си и дядо си — и двамата бръснари, и двамата джентълмени от Средния запад, — никога нямаше и да отвори.

— Господин Лоран, имам клиент за вас — извика с писклив глас момичето на рецепцията в предната част на салона.

— Изпрати го. — Лоран изтръска няколко нападали косъма от облегалката на бръснарския стол.

Четирийсет и три години Лоран бръсна на същото място, където баща му и дядо му бяха научили занаята. Наричаше се, както можеше да се очаква, „При Лоран“.

Преди три години се премести във Вашингтон. Взе стол на място, наречено „Бръснарницата на Уол“. Харесваше му, че в „Уол“ бяха запазени оригиналните бръснарски столове от неръждаема стомана. Харесваше му, че отвън имаше светещ знак за бръснарница в червено, бяло и синьо. Но особено му харесваше, че Петнайсета улица се намираше на пешеходно разстояние от Белия дом.

— Лъскане на обувките, докато седите на стола? — попита ваксаджията Гари клиента на Лоран.

— Не — отказа клиентът, без да го поглежда.

Когато избраха Барак Обама за президент, едно от първите неща, които обяви пред пресата, беше, че ако вече не може да ходи при бръснаря си, ще се наложи неговият бръснар да дойде при него.

Каква добра идея, мислеше си президентът Орсън Уолъс. Да се намери добър бръснар, беше трудно.

Намирането на доверен човек се оказа още по-трудно.

Така се започна. Веднъж на две седмици Лоран отиваше до Белия дом, за да подстриже президента. А понякога, при наистина спешен случай, особено през последните няколко седмици, Белият дом идваше при него.

— Какво мога да направя за теб? — попита Лоран, когато клиентът му седна на бръснарския стол. Бръснене или подстригване?

— Какво ще кажеш за двете? — отговори д-р Стюарт Палмиоти, наведе се напред и хвърли дебелата книга с твърди корици, която носеше, върху стъкления рафт точно под огледалото. — Изглежда, ще се нуждаем от допълнително време.

— Както желаеш. — Бръснарят на президента посегна за топла кърпа, а лекарят на президента отпусна глава назад.

Всеки бръснар има едно подстригване, което никога няма да забрави. А някои бръснари имат и повече от едно.

ГЛАВА 26

Паважът на италианската улица все още беше влажен от нощния дъжд и дребният, слаб мъж, застанал там, се наслаждаваше на гледката на отразяващата се в него Виа Панисперна. „Една съвсем различна вселена“, помисли си той, докато наблюдаваше обърнатата надолу с главата „Санта Агата деи Готи“, църква от пети век, появила се като по вълшебство под краката му.

От известно време чакаше до страничната врата, но не беше притеснен. През цялото време, откакто идваха тук, тя никога не го беше карала да чака. Знаеше, че няма да започне сега. Не и с това, което щеше да се случи.

— Изглеждаш нервен — подвикна Ленор, когато зави иззад ъгъла и тръгна нагоре по неравния паваж.

— Не съм нервен — възрази мъжът. Развълнуван съм.

— Не изглеждаш развълнуван. Изглеждаш нервен.

Мъжът се усмихна на себе си: знаеше колко е безсмислено да противоречи на Ленор, една жена, добре обучена в изкуството на спора в Принстън и по целия път до Белия дом.

— Ако не бях малко нервен, щях да съм луд — засмя се мъжът.

Бутна дълбоко резбованите дървени двойни врати, пристъпи вътре и трепна, когато пантите изпищяха. Но имаше нещо незабавно успокояващо в това да бъде отново тук, особено характерната миризма на влажна дървесина и свещи с аромат на роза.

— Миризмата ти напомня за майка ти, нали? — попита Ленор.

Без да обръща внимание на въпроса и на блъскането на врати зад него, слабият мъж се отправи към източника на аромата — старинен железен сандък, пълен с бели молитвени свещи с мирис на рози.

— През детството ти тя излъчваше същото ухание — продължи Ленор. — Когато ходеше на църква в Уисконсин.

Мъжът не съумяваше да сдържи усмивката си. На този свят няма нищо по-плашещо от това да се довериш на някого. Но няма и нищо по-удовлетворяващо.

— Хубави спомени. — Той взе незапалена свещ, допря я до пламъка и прошепна тиха молитва за майка си.

Преди две години при такава молитва щеше да сведе глава шестнайсет пъти, преди да каже: „Амин“. Щеше да си отскубне две мигли, да ги нагласи перпендикулярно в дланта си, за да образуват миниатюрен кръст. Но днес, когато погледна нагоре към сложния витраж… Нико Адриан се чувстваше по-добре.

Така беше и с бившата първа дама Ленор Манинг. Независимо че беше мъртва вече от две години.

— Хайде, Нико, чакат те в дневната — извика високият санитар с дъх на сладък лук.

Нико огледа през рамо малката си гола стая в болницата „Света Елизабет“. Погледна единичното легло и боядисания скрин, където държеше Библията и календара на „Вашингтон Редскинс“. Италия беше изчезнала и тук нямаше никого, с изключение на Сладкия луков дъх.

— Кажи ми, че не си говориш с въображаеми приятели — помоли санитарят. — Защото иначе ще трябва да докладвам, Нико.

Нико смени тънката си усмивка с нова, по-широка. Веднъж допусна грешката на честността. Нямаше да го повтори.

— Вече не правя така, знаеш го.

Донякъде имаше право. След бягството и залавянето, когато го върнаха в „Света Елизабет“, на Нико му отне четири месеца, за да спре да изтръгва ноктите си, твърдо решен да се накаже заради стореното. Да те манипулират така, дотолкова да те обсеби религиозен дух, че да убие в името на бог. Сега лекарите се въодушевяваха от напредъка му. Позволиха му да получава поща, дори и да излиза на двора. През последните две години той се беше борил да се върне към собственото си равнище на нормалност. Да, чувстваше се по-добре. Но това не означаваше, че е излекуван.

Нико се обърна към единствения прозорец в стаята си и загледа спокойно и търпеливо как единичното легло, нощното шкафче и боядисаният дървен скрин бяха заменени от старинния железен сандък с бели свещи с аромат на роза, широкият брониран прозорец се превърна в красивия витраж на църквата „Санта Агата деи Готи“, посветена на света Агата, която не се отрекла от вярата си дори когато мъчителите отрязали гърдите й.

— Вече не изглеждаш нервен — констатира първата дама.

— Мисля, че съм развълнуван. Да. Много съм развълнуван — прошепна Нико на себе си.

— Хайде, Нико, имаш посетител — извика санитарят и църквата отново се стопи, а болницата се върна.

— Не. Имам нещо повече от посетител — настоя Нико и се отправи към дневната. Бог винаги помага. — Имам Клементин.

ГЛАВА 27

Когато бях десетокласник, в класа ни имаше едно хлапе — Шантавия Уорън. Умееше да си мърда ушите надолу и да ги задържа така. Наподобяваше елф. Повечето ми съученици го подлагаха на обичайния тормоз, дразнеха го с прякора му. Но Клементин… тя го казваше толкова мило, никога няма да забравя как го попита може ли да изпълни три желания.

Охранителят на „Света Елизабет“ натиска с длан избелелия червен бутон и вдига бариерата на портата, което ми позволява да карам покрай караулното помещение. Казах му, че идвам, за да взема регистри за архивите. С моята правителствена карта това е достатъчно, за да ме изпрати към главния пропуск и навътре в учреждението — 350 акра земя, опасани с обръч от високи черни метални огради.

Докато карам по неравния болничен път и оглеждам паркинга срещу централната пететажна тухлена сграда, таксито на Клементин отдавна е заминало. Тя е вътре, вероятно вече е с Нико. Нямам представа какви ще бъдат днес трите й желания. Но ако имах възможност да получа само две минути с мъртвия си баща, знам какво щеше да бъде поне едно от желанията ми.

На паркинга отварям рязко вратата на колата и полъхът на зимния въздух ужилва лицето ми. Преди да изляза, протягам ръка и вадя екземпляра от „Речник на Ентик“, скрит под шофьорската седалка. Идеята беше на Тот. Ако се съди по тази сутрин, Хазей вече не само задаваше въпроси, а обикаляше, готов да убива. Все още не съм в състояние да определя какво иска всъщност — книгата или мен, но, така или иначе, последното нещо, което ни трябва, е да я оставим близо до сградата. Но това не означава и че може просто да я пъхна в колата.

За момент си помислям да я скрия в куфарчето си, но в такъв случай рискувам тукашната охрана да рови из него. Не, ако тази книга е толкова важна, колкото смятаме, ако Орландо наистина е умрял заради нея, трябва да я държа близо до себе си. Излизам от колата и тръгвам към сградата. Мушнал съм книгата под якето на гърба си и внимателно съм я затъкнал в колана на панталоните. Побира се, защото повечето страници липсват, останали са само кориците. Поглеждам бързо през рамо, за да се уверя, че съм сам. Но когато вдигам очи нагоре, виждам на балкона на втория етаж бледен плешив мъж без вежди.

Пускам усмивка и се забързвам.

Той гледа надолу. Изражението му така и не се променя. Не знам дали въобще е забелязал присъствието ми.

За момент си мисля дали просто да не я изчакам отвън. Но не забавям крачка.

Най-накрая стигам пред входа, дръжката на вратата се завърта съвсем леко. Студът определено е отпуснал, но безмилостен мраз плъзва по гръбнака ми. Според Клеми в тази психиатрична болница е затворен не само Нико, но и Джон Хинкли, който стреля в Роналд Рейгън. Защо, по дяволите, предната врата е отключена?

Бутам вратата навътре и пред мен се открива светла чакалня от 50-те години в сиво-зелено. Точно отсреща слаб пазач, копие на Дейвид Бауи около 1983-та, седи пред рентген и детектор за метал, изглежда, откраднати от същата епоха.

— Хайде, само около половината пациенти хапят — извиква женски глас.

Тя се смее с глупав дрезгав смях, който би трябвало да ме предразположи. От лявата ми страна в будка от дебело стъкло е вторият охранител, жена с прическа „нахлупена паница“ и чудесни трапчинки.

— Вие трябва да сте господин Уайт, нали? — използва името, с което се регистрирах при караула на портите. — Спокойно, господин Уайт. Държат вратите отключени, та на пациентите да им се струва, че имат по-голяма свобода. Но не толкова много свобода. — Обзета от дрезгавия си смях, тя сочи дебела стоманена врата също като на банков трезор: истинската врата, през която се влиза вътре.

— Ами… страхотно — промърморвам, без да знам какво друго да кажа.

— Е, как можем да ви помогнем, господин Уайт? — пита тя и осъзнавам, че е от онези хора, които повтарят името ви нескончаемо, докато не ви се прииска да погълнете отрова.

— Всъщност се казвам Бийчър. Идвам от Националния архив. Смятаме да направим изложба за историята на „Света Елизабет“, когато е била управлявана от правителството и създадена, за да помогне на лудите… след това преустроена по време на Гражданската война за лечение на ранени войници… Това е забележителна част от американската история…

— Само ми кажете за колко часа е срещата ви и с кого.

— Там е въпросът — вглеждам се в жената зад стъклото, — изпратиха ме тук за бърза обиколка на кампуса.

— Добре, Бийчър. Но все пак ми трябва име, за да се обадя най-напред.

— Май беше някой от обществения отдел.

— Да не е Франсин?

— Възможно е, определено беше жена — блъфирам.

Тя навежда брадичка и ме изучава през покритото с отпечатъци от пръсти стъкло.

— Нещо не е наред ли? — питам.

— Ти ми кажи, Бийчър… нямаш нито среща, нито име за контакт. Вече знаеш на какви хора се опитваме да помогнем тук. Така че защо не се върнеш в архивите и не си насрочиш среща по установения ред?

— Не може ли да се обадим на…

— Тук няма обаждания. Няма среща, няма разговор.

— Но ако вие…

— Приключихме. Приятен ден. — Тя стиска и челюсти, и клепачи.

Поглеждам още веднъж към нея, после още веднъж към Дейвид Бауи. И когато се обръщам, за да си тръгна… стоманената врата, която води нагоре, се отваря с изщракване.

— Сигурен ли си, че може да се излиза тук? — пита Клементин, пристъпвайки колебливо зад мъж с прошарена рошава коса и шоколадовокафяви очи, разположени твърде близо едно до друго.

Отначало сивата коса ме обърква, но топчестият нос и тънките извити вежди… Боже, той изглежда точно като на видеото по Ютюб.

Нико. И Клементин. Насочват се право към мен.

ГЛАВА 28

— Господин Лоран, следващият ви клиент е тук — извика момичето от предната част на „Бръснарницата на Уол“, дълго тясно помещение, побрало седем бръснарски стола — всички в една редица, — ваксаджията Гари до входната врата и местния фаворит Джеймс Дейвънпорт, който подстригваше на първия стол.

Лоран я погледна от последния стол в дъното, но не отклони вниманието си от настоящия, най-жизненоважен клиент.

— Трябва да се връщам. Вече е късно — каза д-р Палмиоти от бръснарския стол.

— Никъде няма да ходиш. Още две минути. — И Лоран притисна електрическата машинка към тила на д-р Палмиоти. „Белене на картофа“, така дядото на Лоран наричаше почистването на космите на врата. Най-последната част от работата.

— Значи брат ти… — добави Лоран, макар добре да знаеше, че Палмиоти няма брат. — Ако се нуждае от помощ, навярно е редно да му я осигуриш?

— Не знам — отговори Палмиоти с брадичка, притисната към гърдите. — Не обича много-много да приема помощ.

Лоран кимна. Това беше стар проблем за президента Уолъс.

В такава близост до Белия дом почти всеки местен бизнес имаше закачени поне няколко снимки на местни политици, помогнали им с течение на времето. От 1967 г. насам в „Бръснарницата на Уол“ нямаше нито една. Нула. Дори онази от „Нюзуик“, на която Лоран подстригваше президента Уолъс точно преди встъпването му в длъжност. Сегашният собственик не желаеше да изглежда като човек, взел едната или другата страна в безмилостния свят на политиката. Но за Лоран празните стени представляваха студено напомняне, че когато във Вашингтон, окръг Колумбия, всичко се скапе, той е единственият човек, на когото наистина може да разчита.

— Само не забравяй да го поздравиш от мен — напомни Лоран, довършвайки работата си по врата на лекаря. — Кажи му, че е в моите молитви.

— Той знае, че е. Знаеш, че го знае. — Палмиоти се стараеше с всички сили да не проличи колко неудобно се чувства.

Лоран не се изненада. Подобно на повечето лекари, Палмиоти винаги беше имал затруднения с вярата. За щастие, беше му лесно с приятелството.

Лекарят посегна към врата си, разхлаби бръснарската кърпа в червено, бяло и синьо и скочи от стола толкова припряно, че дори не се огледа в огледалото.

— Ти си магьосник, Лоран. Ще се видим скоро!

Палмиоти тръгна да плаща на касата, а Лоран се огледа и забеляза книгата с твърди корици и яркочервено заглавие „Проблем от Ада“, останала на рафта под огледалото.

Палмиоти беше на касата. Все още имаше време да му я върне. Вместо това Лоран отвори чекмеджето с резервните ножици и плъзна книгата вътре, без да отрони дума. Както обикновено.

ГЛАВА 29

— Притеснена си — подхвърля Нико, на Клементин, докато я води покрай мен и тръгва към вратата, която ще ги изведе навън. Виждайки ме, Клементин едва не пада, но за нейна чест не спира. Просто ми хвърля поглед, сякаш пита: „Какво правиш тук?“

Обръщам се пак към пазачката в стъклената будка и се преструвам, че се регистрирам.

Ако си спомням историята (а аз винаги я помня), когато Нико стреля по президента, той твърдеше, че го е направил заради някакъв предполагаем древен план на Бащите основатели и масоните да завземат света.

Точно така.

Той е достатъчно луд. Излишно е да го влудявам още повече, като се конфронтирам или заяждам с него.

— Няма защо да си нервна — продължава Нико, забелязал притесненията на Клементин.

Отваря предната врата и излиза на студа. Вратата се тръшва зад тях и прозвучава по-силно от гръм в тихото помещение.

— К-ка-кво стана… Остави го да излезе през вратата!

— … Той ще се върне веднага щом посетителката му си тръгне — пророкува пазачката зад стъклото. — Нашата цел е да ги лекуваме, не да ги наказваме. Нико си е спечелил правото да излиза като всеки друг.

— Но той е…

— Не е допускал инциденти от години и е преместен от максимална сигурност в средна. А и това не е затвор, а болница. Болница, призвана да му помага, а не да го наказва. Трябва да се остави човек да се разхожда навън — обяснява тя. — Освен това имаме охрана и ограда, прекалено висока, за да се прескочи. Ние го наблюдаваме. Всеки ден върши домакинска работа в административната сграда, след това храни котките. Между другото, Бийчър, още ли пазите онзи екземпляр на Магна Харта в архивите? Готино нещо е.

— Да… разбира се. — Междувременно се опитвам да стигна възможно по-небрежно до вратата.

Пазачката казва още нещо, но аз вече съм навън, търся наляво и надясно, оглеждам главния път през средата на имота. В далечината охранител патрулира по периметъра на черната метална ограда около заснежената територия на болницата. Напред и надолу вдясно бетонната пешеходна пътека наподобява черта от вълшебен черен маркер, разсякла снега. По протежение на правата пътека има дървета и безброй пейки — явно е предназначена за разходка на пациентите.

Нико е най-малко четири стъпки пред нея, лявата му ръка е притисната към хълбока, а с дясната стиска кафява хартиена торба от супермаркет. Върви, както ходеше преди и Клементин: устремен напред по тясната пешеходна пътека. Зад него Клементин, каквато и увереност да е притежавала жената, безстрашно нахълтала в ПСИД на президента, онази Клементин отново е изчезнала. От запъването на нейните стъпки… от начина, по който се колебае, не съм сигурен дали наистина иска да се справи… Няма значение колко далеч е стигнал човек в живота или колко е подготвен за такъв момент. Виждаш баща си и незабавно отново се чувстваш дете.

Те тръгват по пътеката, а аз се задържам на входа на сградата; изчаквам да се уверя, че има най-малко половин футболно игрище между нас. Но когато правя първата стъпка навън и кракът ми се спъва в голяма буца замръзнал солен сняг, кълна се в живота си, Нико трепва.

Не се обръща. Не поглежда през рамо да провери. Но си спомням от новинарските кадри, че слухът и зрението му са по-остри от нашите. Ето защо военните са го пратили в снайперистка школа.

Спирам насред крачка.

Нико продължава да върви, крачи целенасочено, стиснал кафявата торба, поглеждайки съвсем леко настрана, колкото да се увери, че явно притеснената Клементин все още е зад него.

Отделям се от входа и поемам бавно и внимателно, използвайки близките дървета за прикритие. Далеч вляво от мен пазачът все още патрулира покрай оградата. Когато стигам до началото на пътеката, той също ги забелязва.

Не е трудно да се разбере накъде я води. Тънката черна пътека прорязва снега, извива вдясно и се спуска надолу към друга тухлена сграда от 60-те години. Тя е единствената разчистена пътека в целия просторен двор. Дори аз се досещам: пациентите имат право да се разхождат само по нея.

С отдалечаването си те се смаляват все повече. Не съм в състояние да различа дали си говорят. Най-сетне те стигат до предната част на сградата, а аз съм напълно готов да ги последвам. За моя изненада обаче, вместо да влязат вътре, Нико посочва на Клементин дървените пейки отпред.

Нико сяда до Клементин и поставя кафявата торба между тях. Дори оттук виждам как тя се дърпа назад, далеч от торбата. Каквото и да има там… умът ми не може да не си представи най-лошото.

Тогава котките започват да се събират.

Сива на ивици изтичва от сградата, последвана от охранен черен котарак.

После две еднакви малки оранжеви котенца, следвани от друга, най-вероятно майка им. Пристигат към половин дузина котки и всички се насочват към едно и също място: направо към пейката. Право към Нико.

Най-вляво от мен пазачът е все още при оградата, но не се е придвижил много. Явно това е навик за Нико. Той ръси по земята храна от кафявата торба. Храненето на котките. Жената зад стъклото спомена, че е едно от заниманията му. Ала по начина, по който Нико се навежда към животинките и ги чеше по коремчетата, вратлетата, между ушите, сякаш знае любимите места на всяка, съдя, че той не просто храни тези котки.

Той ги обича.

А по начина, но който те се търкат о Нико и се вият на безкрайни осморки около краката му, съдя, че и те му отвръщат с обич.

Седнал изправен в своята вдървена, отчуждена поза, Нико не поглежда нищо, освен котките. Не мога да чета по устните, но мога да чета езика на тялото. Нервничещата до него Клементин изглежда още по-притеснена, отколкото беше, и доколкото съдя по движенията на ръката й, се чеше по китката… после по врата, сякаш под кожата и има нещо живо. Преди, в архивите, дори не можеше да погледне Нико на старото видео с опита за убийство. Тук става още по-зле. Без значение колко готова си е мислела, че е, тя не е готова за това. Докато…

Той изведнъж скача от мястото си и остава прав.

Котките се стряскат от внезапното движение, но после пак се притискат в краката му. Преди Клементин да успее да реагира, Нико поглежда часовника си и тръгва към далечната страна на сградата. Той е спокоен както винаги. Махва леко с ръка на Клементин, за да го последва.

Не, не отивай с него!

Тя спира и се оглежда наоколо. Определено е по-умна, отколкото смята той. Тя знае коя е и с кого си има работа. Но не е по силите й да си помогне сама. Няколко котки вървят след него като след свирача от Хамелин. Няколко други, включително две черни, с бели нагръдници като смокинги, спират и започват да се чистят, после тръгват на друга страна. Клементин трябва да реши от кои котки ще бъде.

Не отнема много време. Мечтала е за този човек в продължение на почти трийсет години. Прави няколко колебливи стъпки… почесва се по врата… и го последва.

Нико завива зад ъгъла и… И двамата изчезват.

Давам им малко време да се върнат. Трийсет секунди, за да видя дали ще се върнат. Все още ги няма.

Няма причина да се чупи стъклото на алармата. Вероятно е отишъл да вземе още котешка храна.

Търся пазача, който обикаляше оградата. Той също е изчезнал.

Оглеждам се, но няма никого другиго. Мога да изтичам обратно до основната сграда, но докато стигна дотам, бог знае къде ще бъде Нико. Още по-важно, ако нещо се случи с Клеми, ще бъде по моя вина.

Тот нарича историята „процес на подбор“, защото ни поднася ситуации, с които не би трябвало да бъдем в състояние да се справим.

Той е прав. Не мога да се справя с това. Нико е обучено чудовище. Убиец. Разрушител.

Не мога да го направя. Не мога.

Но трябва да опитам.

Спринтирам с пълна скорост надолу по каменната пътека. При всяка стъпка краката ми шляпат по плочките и разплискват локвите киша.

На минаване покрай предната част на сградата зървам как размазаният ми профил се отразява в стъклените врати. Котките със смокинги се мотаят наоколо отегчено и ме пренебрегват. Дори виждам стъпките на Нико и Клементин по местата, където снегът още не се е стопил. Едва ли са стигнали далеч.

При ъгъла на сградата завивам рязко наляво и… нищо.

Дълга алея с мръсен сняг, ръждясал контейнер за боклук, а точно зад него празна количка за голф, която…

Мяууу!

Котка. Това е една от котките. Обръщам глава.

Там. Отзад. Онази на ивици.

Вече съм на половината път, когато опашката й изчезва към задната част на сградата. Докато прелитам покрай контейнера за боклук…

Бууффф!

Силна ръка обхваща врата ми, блъсвам се, сякаш ме удря бейзболна бухалка, и ме издърпва толкова силно, че краката ми се отделят от земята.

Стиснал ме за гърлото, Нико ме дръпва назад и ме пуска да рухна върху замръзналия бетон. Тилът ми се удря първи и ме заслепява цял гейзер ярки звезди.

— Какво правиш? Ти луд ли си! — крещи Клементин на Нико.

Баща й се усмихва и се насочва към мен.

Преди да успея да реагирам, той ми се нахвърля.

ГЛАВА 30

Без да губи време, Нико се стоварва върху мен, възсяда гърдите ми, а ръката му затиска шията ми като бейзболна бухалка. Дъхът му мирише на цигари и стари монети. Опитвам се да дишам, но той… ааах… ааах… той смазва трахеята ми… Крещя за охраната, ала никой не знае, че сме тук.

— Чух те. — Напълно е спокоен, а шоколадовите му очи оглеждат наоколо и на моменти се спират на лицето ми. — При входа. Чувам по-добре от теб.

— Махни се от него! — вика Клементин, изниквайки иззад контейнера за смет, където я беше бутнал. Втурва се към Нико, готова да го изблъска.

— Не, недей. — Той се извърта и я хваща за китката с една ръка, докато стиска гърлото ми с другата.

Никога не съм виждал някого да се движи толкова бързо.

Клементин се мята, бори се да се измъкне. Не, не се бори. Тя просто иска той да я пусне. Препъва се назад, лицето й става пепелявосиво, сякаш всеки миг ще повърне. Спомням си как в Архива й подейства пукотът от изстрелите на записа. Едва успя да се справи тогава. И със сигурност не може да се справи сега с това.

Най-накрая Клементин се освобождава, пада назад и остава седнала на земята. Успява да отмести Нико само колкото да отпусне гърлото ми, докато дробовете ми се борят за въздух.

— Аааах, ааах!

Той се взира в лицето ми… изучава очите ми, докато гледам към Клементин…

Не, не бива да я поглеждам.

Твърде късно е.

Обръща глава наляво и се втренчва в Клементин, после се обръща към мен, след това пак към нея.

— Ти го познаваш — казва й той; тя все още е на земята и се опитва да пълзи назад, за да се измъкне. — Ти го доведе тук.

— Нне съм — отрича тя. — Кълна се в…

— Божието име. Не го споменавай напразно — предупреждава я Нико почти шепнешком.

Аз я чакам да каже нещо, но по паниката в очите й… Не може. Тя е приключила. Не е в състояние да установи отново връзка с този човек. Иска само да се махне оттук.

Нико се извръща като куче, зърнало катерица. Гърдите му се издуват и спадат бързо. Чува нещо.

— Нико… — прозвучава остър глас в далечината.

Не виждаме кой е, но начинът, по който Нико се преобразява… Който и да идва… Най-вероятно е пазачът.

Клементин се изтегля пълзешком още по-назад. С един скок Нико се изправя на крака, а аз за първи път успявам да си поема дълбоко дъх.

— Нико, излизай оттам! — вика мъжът със силен южняшки акцент.

Надигам се тъкмо когато чернокожият пазач с тесни рамене се показва иззад ъгъла.

— Какво, по дяволите, правиш? — пита охранителят.

Нико извръща очи към него, без да се страхува.

— Храним котките.

Пазачът го пронизва с поглед: „Толкова глупав ли ти изглеждам?“ После хвърля въпросителен поглед и към нас: „Защо сте му позволили да ви доведе тук, отзад?“

— Само на публични места. Знаеш го… — изръмжава той.

— Ние само за малко. — Нико стиска рамото на Клементин, докато тя се изправя.

— Нико, долу ръцете от нея. Добре ли си, госпожице? — пита пазачът.

— Идваме отпред. Да нахраним котките — отговаря Нико. — Раираният още не е ял.

— Нико, точно сега не съм в настроение за твоите прищевки. Затваряй си устата — разпорежда охранителят. — Госпожице, добре ли си, или не?

Клементин се вцепенява. Знам, че иска да побегне… да пищи… да се махне оттук, но последното нещо, от което се нуждае, е Нико да се разстрои.

— Идваме отпред. Да нахраним котките — повтаря с едва шепнещ глас.

Пазачът оглежда изучаващо и тримата, особено Нико.

— На публични места. Всички. Сега!

Нико не помръдва. Но когато Клементин тръгва, пристъпва зад нея. Точно до мен.

— Дошъл си, за да я защитаваш — шепне ми той. — За да се увериш, че с нея всичко е наред.

Не му отговарям.

— Харесваш я — добавя Нико спокоен както винаги, докато следваме пазача по алеята към предната част на сградата. — Виждам как я наблюдаваш. Затова ли носиш пистолет? За да й осигуриш безопасност?

Клементин поглежда назад към мен. Точно като Нико.

— Пистолет? — учудвам се аз. — Нямам оръжие.

— Виждам го — Нико не повишава глас, все едно е робот. — Виждам го, пъхнат под якето ти. На гърба.

Потупвам се по кръста и веднага разбирам за какво говори. Книгата. Речникът. Той издува якето ми отзад.

— Не… Добре де. Виж, това е просто… Това е книга — изваждам тънкия, изтърбушен речник и му го показвам. — Само книга.

Но както я държа между нас, Нико замръзва.

— Ако искаш да си храниш котките, храни ги тук — извиква пазачът и ни сочи дървени пейки пред фасадата на сградата. Без вече да се доверява на Нико, охранителят отива при сградата и застава пред вратата, на петдесетина крачки от нас. Този път не ни оставя да се отдалечим.

Клементин бърза обратно към главния път. Няма търпение да се махаме оттук.

Все още взрени в речника, очите на Нико се свиват в две гневни цепки.

— Защо е у теб? — пита той.

— Кое? Книгата?

— Защо е у теб? — ръмжи Нико. — Кажи ми, защо си я донесъл тук?

— Успокой се. — И поглеждам към пазача.

Нико проследява погледа ми и се обръща към охранителя, след това сяда на пейката и преглъща всяка частица от нарастващия си гняв. Бил е тук достатъчно дълго, за да знае какви са последствията от загубата на самообладание.

— Това някаква проверка ли е? — продължава да разпитва той. — Така ли е? Проверявате ме?

— Не знам за какво говориш. — Махам му бързо за довиждане, готов да последвам Клементин. — Работя в архивите и намерих тази книга, така че…

— Намерил си книгата?! — възкликва Нико.

Застивам объркан.

Клементин продължава да върви.

Очите на Нико се отварят широко, бузите му почервеняват от вълнение.

— Намерил си я, разбира се. Разбира се — повтаря той. — Защо иначе ще идваш тук?

— Я чакай. Знаеш ли нещо за тази книга?

— Не виждаш ли? Ето защо ме е намерила — сочи Нико дъщеря си.

Клементин спира напълно объркана и за първи път поглежда право към Нико.

— И затова си я последвал — продължава той и сочи към мен. — Бог знае как съм бил подведен. Но бог осигурява…

— Нико, в това няма никакъв смисъл… — подхващам аз.

— Книгата. Ти донесе тази книга — настоява Нико. — Господ обаче знае, че вярвам само в него. Вече не се заблуждавам от древни истории за служба на дявола или тайни култове… или… или… Това не е… Това няма нищо общо с мен. Не е изпитание за мен — гласът на Нико се извисява и той забожда пръст в гърдите ми: — Това е изпитание за теб!

Поглеждам през рамо. На пазача сигурно му изглежда, че просто си говорим.

— Какво изпитание? — пита Клементин и колебливо тръгва към нас.

— Речникът. „Речник на Ентик“. — Сега Нико се е втренчил само в мен. — Ти работиш в Архива. Затова миришеш на мокри книги. Не знаеш ли историята си? Джордж Вашингтон е използвал тази книга.

— Чакай. Какво знаеш за нея? — питам го.

— Вашингтон я е използвал. За проверка на лоялността.

— Лоялност към какво?

Нико изпъва дългите си крака като паяк, надига се от пейката, изправя се и изпъва рамене.

— Към какво ли? — пита той, поглежда пазача и се усмихва. — Към Кръга Кулпър.

ГЛАВА 31

— Я повтори! — заеква Клементин.

— Кръга Кулпър — казва Нико. — Когато Джордж Вашингтон бил… — замълчава, но този път не поглежда назад към пазача. Гледа мен. Очите му играят. — Ти от всички… Знаеш кои са те, нали?

— Аз? Защо трябва да знам? — питам.

Той изучава лицето ми. Сякаш търси нещо, недостъпно за никой друг.

— Щом работиш в Архива… знаеш. Сигурен съм, че знаеш.

Този път не му отговарям.

— Прав ли е? Бийчър, моля те… кажи нещо — настоява Клементин по-притеснена от всякога. — Знаеш, нали? Знаеш какво е Кръгът Кулпър.

— Не какво. Кои — поправя я Нико. — Ударението е върху кои. Ето защо те са ни спасили — обяснява той. — По време на Войната за независимост британците са ни унищожавали не само физически. Психически — също. Войната е психика.

Войната не е единственото психическо нещо, мисля си.

— Ако знаеш, моля те… защо не казваш нищо? — Клементин гледа само към мен и ме кара да осъзная колко тревожещи и малко вероятни са всички тези съвпадения за нея.

— Не знам — твърдя аз.

— Току-що каза…

— Чувал съм за тях. Работя в Стария военен архив; чувал съм за тях, разбира се, но само основните неща: били са лични шпиони на Джордж Вашингтон. Той лично е подбрал групата.

— Наясно ли си защо ги е събрал? — не ме оставя Нико. — Защо се страхуваш да покажеш знанията си? Заради нея ли? Или се притесняваш от мен?

Запазвам мълчание. Клементин знае, че съм притеснен заради него. Мислите ми се връщат към откачената конспирация на масоните и Бащите основатели, която е накарала Нико да стреля по президента преди години. Нико е убеден, че Томас Джеферсън и други Основатели са се опитвали да управляват света, а негов дълг бил да ни спаси.

Човекът си има докторска степен по шантава история и въобще е напълно излишно да долея още няколко литра лудост в резервоара му. Проблемът е, че, както и преди, няма никакъв смисъл да го дразня без причина.

— Добре, слушайте — подхващам аз, — по време на Революцията Джордж Вашингтон е разочарован, защото нашата страна не може да пази тайна, британците научават плановете ни, понеже знаят кои са всичките ни военни шпиони — поглеждам назад към пазача: той ни наблюдава, но изглежда доволен — всичко е под контрол. — И тогава Вашингтон решава да престане да разчита на армията и събира тази група от цивилни граждани…

— Това е ключовата част — вмята Нико. — Кръгът Кулпър не се е състоял от военни. Били са най-обикновени хора, група, за която никой не би могъл да подозира, дори Вашингтон не знаел имената им. По този начин е била предотвратена възможността някой някога да се внедри… дори и главнокомандващият не е имал представа кои влизат в него. Но… този кръг… те са обикновени хора — добавя той, застанал пред мен, докато шоколадовите му очи се впиват в моите. — Просто… просто хора като нас.

Отпускам се обратно на пейката и продължавам да се чудя дали той полудява допълнително заради мен, или постоянно си е допълнително полудял. Наблизо Клементин е също толкова притеснена. Не иска да задава повече въпроси.

— Значи, тези момчета от Кръга Кулпър… — обръщам се към Нико — все още не разбирам какво общо имат с „Речника на Ентик“.

— Ти си отговори — той сочи към мен.

— Добре, това вече е глупаво. Нямам представа какво е правил с речника Кръгът Кулпър.

— Знаеш — настоява Нико. — Дълбоко в себе си трябва да знаеш.

— От къде на къде? Какво, по дяволите, става?

— Нико, моля те… той казва истината, не знае за какво служи книгата, не разполагаме с улики — намесва се Клементин, впила поглед в очите на баща си. Когато Нико впери поглед, повечето хора не издържат и отклоняват очи. Но не и тя. За Нико това има значение. Нейният поглед е хипнотизиращ като неговия. Той кимва на себе си бавно, а след това по-бързо.

— С книгата, с речника, Джордж Вашингтон се е свързвал със своя Кръг Кулпър — оповестява накрая.

— Как се е свързвал? — не разбирам аз. — В речника има само празни страници.

Нико оглежда охранителя, но не много дълго.

— Не виждаш вятъра, но знаеш, че го има. Точно като бог. Знаем, че е тук. Чувстваме го. Не всичко може да се види толкова лесно.

Разгръщам речника — вътре е единствено ръкописният надпис.

Малко от другите страници не са изтръгнати…

— Всичко е празно — посочвам.

— Празни са, разбира се — съгласява се Нико, а гърдите му се повдигат и спускат още по-бързо. Вече не се интересува от охранителя. — Опитвате се да надхитрите Джордж Вашингтон — добавя, вече загледан в речника. — Той е знаел, че ще се опитват. Затова винаги е пишел с лекарството си.

— Лекарство?

— Това е било кодовото му име — уточнява Нико. — Така е наричал симпатичното мастило.

ГЛАВА 32

— Не ми вярваш — Нико се вглежда внимателно в мен. — Нормално е да мислиш по този начин.

— За какво говориш? — недоумявам. — Ти дори не ме познаваш.

— Грешиш. Много грешиш! — изръмжава той, а гърдите му се вдигат и спускат буйно.

— Имаш три минути! — вика пазачът зад нас, просто за да сме сигурни, че ни гледа. — Използвай ги.

Нико изшътква на двете котки в смокинги, които продължават да не му обръщат внимание. Клементин знае, че няма да си тръгна. Не и сега. Тя стои, все още с лице към нас. Но не иска да се приближи. Чула е достатъчно. Иска да си ходи.

— Кажи ми — продължава Нико развълнувано и сядайки отново на пейката, мушва ръце под бедрата си. — Когато намери тази книга… реши да я донесеш тук. От всички хора ти…

— Защо продължаваш да го повтаряш? — отвръщам гневно.

— Бенджи! — моли Клементин.

— Бенджи? — Нико се опитва да огледа картата ми за самоличност, закачена на гърдите ми. — Така ли се казваш?

— Името ми е Бийчър.

Очите му отново проверяват картата, на която пълното ми име е написано с невъзможно дребен шрифт. Той го прочита, без да се затрудни. Уайт, Бийчър Бенджамин. Започва да се смее. Арогантен, задъхан смях през зъби.

— Нямаше как да бъде по-съвършено, нали?

Вече не е развълнуван, сега е напълно замаян.

— Да-да-да. Това е, нали? — пита той, обърнал докрай наляво глава. Сякаш говори с някого, който не е тук. — Това е доказателството…

— Нико… — казвам.

— … Това го доказва, нали? Сега ни остава да…

— Нико, ако имаш нужда от помощ, мога да ти помогна.

— Да! — възкликва. — Ти ми помагаш. Не го ли виждаш? Да я последваш тук… да дойдеш да ме видиш… всеки живот… за живота на всеки си има причина…

— Нико, според теб това е изпитание за мен — прекъсвам го. — Защо да е изпитание за мен?

Срещу нас сивата раирана котка скача и кацва меко върху ръба на метално кошче за смет. При удара не се чува нито звук. Нико все пак трепва.

— Това е, Нико! Времето изтече! — провиква се пазачът и бързо се приближава. — Кажи довиждане…

— Откъде знаеш за тази книга? — настоявам. — Какво, по дяволите, става?

— Нямам представа какво се случва — отговаря Нико, по-спокоен от всякога, все още с ръце под бедрата си. — Не знам кой използва този речник и какво замислят. Но точно ти да го намериш… Такъв човек на книгата… и на име Бенджамин… като твоя предшественик.

— Чакай. Моят предшественик? Кой е моят предшественик?

Нико замълчава и отново се извръща наляво. Устните му не се движат, но виждам, че кима. Не знам кой е въображаемият му приятел, ала разбирам, когато някой иска разрешение.

— Всички ние имаме души, Бенджамин. А душите ни имат мисии. Мисии, които се повтарят отново и отново, докато не ги изпълним.

— Нещо като прераждането ли? — любопитства Клементин в искрен опит да разбере, макар все още да не пристъпва и крачка към нас.

— Нико! Да вървим! — вика пазачът. — Веднага!

Той не му обръща внимание.

— Виждам кой си, Бенджамин. Виждам те също както индианските вождове са видели Джордж Вашингтон като момче. Те знаели кой е той. Знаели, че е избран. Точно както аз разбрах, когато те видях.

О, тогава в това има много по-дълбок смисъл, мисля си.

— Значи сега, когато всички сме преродени, аз съм — чакай да позная — Джордж Вашингтон? — питам.

— Не, не, не, съвсем не — възразява Нико. — Ти си предателят.

— Нико, най-напред ще ти отнема правото на писма, а после и количката със сок! — заплашва пазачът.

Нико скача от мястото си и се втурва към охранителя пред сградата. Но докато ни заобикаля, поглежда през рамо и едва прошепва:

— През всичките тези години… не видяхте ли за какви битки съм избран? Аз съм Джордж Вашингтон — твърди той и забива пръст в гърдите си. — Но ти… Познавам те, момче. И знам как ще свърши всичко. Това е твоето изпитание. Аз съм Джордж Вашингтон. А ти си Бенедикт Арнолд.

ГЛАВА 33

— Сега вече знаеш защо го наричат лудница — казвам, докато завъртам гневно волана и правя със стария „Мустанг“ на Тот рязък завой надясно на излизане от паркинга.

— Може ли просто да си тръгваме? — моли Клементин.

— Бенедикт Арнолд? Чу, че второто ми име е Бенджамин, а изведнъж съм Бенедикт Арнолд? Зако не избра Бенджамин Франклин или Бенджамин Харисън. Дори бих приел Бенджамин Кубелски.

— Кой е Бенджамин Кубелски?

— Джак Бени[1]. — Натискам педала на газта и колелата ни изхвърлят струи киша зад нас. — Но баща ти да ме погледне в лицето и да каже, че по някакъв начин нося душата на един от най-долните предатели в историята, да не говорим как се опита да ни изяде…

— Не го наричай така.

— Какво?

— Баща ми. Моля те да не го наричаш мой баща.

При тези думи се извръщам. Караме по главния път обратно към предната врата на „Света Елизабет“, а Клементин гледа в своето странично огледало как болницата се смалява зад нас. Ръцете й са кръстосани, краката са прибрани на седалката — тялото й образува S, обърнато към мен, а тя изглежда ядосана. Но аз съм виждал този поглед и преди.

Беше същият в архивите, когато не предполагаше, че я гледам. През последните двайсет и четири часа истинската Клементин продължава да показва лицето си, напомняйки ми, че не се опитва да се справи с болката. Опитва се да я скрие.

За мен това беше посещение при убиец на президент. За Клементин беше първата среща с баща й.

— Знаеш ли, във всички сънища с баща ми срещата винаги протича гладко и перфектно — споделям аз.

— При мен е същото — тя едва изговаря думите.

Кимам, но вече се чувствам безсърдечен дръвник. Трябваше да разбера какво означава това посещение за нея, но бях прекалено зает да се стряскам от този Кръг Кулпър и от глупостите с Бенедикт Арнолд.

— Съжалявам, задето те изненадах така — извинявам се аз.

Тя ми махва с ръка. Това е най-малкият от нейните проблеми.

— Е, какво ти каза той? — питам, като завивам по запусната улица от авеню Мартин Лутър Кинг младши. Клементин дори не мигва при вида на витрините, надраскани от банди, и двата изгорели автомобила от дясната ни страна. Обръща глава, за да гледа през задното стъкло, все още неспособна да откъсне очи от болницата.

— Как изглеждаше, когато влезе? Беше ли щастлив да те види?

— Бийчър, хайде да говорим за всичко друго, дори и за Бенедикт Арнолд, но моля те… не ме питай за него.

— Чувам те, Клеми. Добре. Не се опитвам да те притискам, но поне помисли какво се случи току-що. В смисъл, независимо какъв е той, аз все още бих си отрязал лявата ръка, за да прекарам трийсет секунди с баща си.

— Бийчър, моля те. Не го наричай така — умолява тя. — Особено пред него.

Преструвам се, че гледам право напред, съсредоточен върху пътя. Но последните й думи остават да висят във въздуха…

„Особено пред него“.

Клементин притиска колене към гърдите си и се опитва да се задържи в позата си на S.

— Не си му казала, нали? — питам.

Тя не отговаря.

— Той не знае, че ти е баща?

— Исках. Щях да му кажа — най-накрая отговаря тя и продължава да се взира назад. — Но после… — Поклаща глава. — Знаеш ли, че разговаря с мъртвата първа дама? Когато бяхме там… на нея мърмореше. Прочетох го в една статия. Май го крие от медицинските сестри. Бил разговарял с последната си жертва като отчаян опит да получи опрощение.

Оставам безмълвен за думите й, не съм сигурен как да отговоря. Но още нещо няма логика.

— Щом не си им казала, че си роднина, как въобще успя да се срещнеш с него?

— Докторантка. Представих се, че пиша дисертация за комплексната психоза — обяснява тя.

— И просто те пуснаха?

— Не зависи от лекарите. Зависи от пациента. Все пак е минало цяло десетилетие, не забравяй. Нико вече няма много посетители. Одобрява всеки появил се.

— Но да си толкова близо и да не му кажеш коя си…

— Трябва да ми благодариш — настоява тя. — Ако бях го направила, сигурно щеше да ме нарече Марта Вашингтон.

— Това беше смешно. Чудя се дали да не се засмея.

— Ще се засмееш, разбира се. Опитваш се да стигнеш до добрата ми страна. Класически ход на Бенедикт Арнолд.

Поклащам глава, изумен колко дълбоко влиза тази шега под кожата ми.

— Клеми… знаеш, че никога няма да те предам.

Тя се обръща към мен. Лека одобрителна усмивка разтяга бузите й.

— Бийчър, защо го правиш?

— Какво правя?

— Освен имейлите през последните няколко месеца не съм говорила с теб от петнайсет години. Ти беше сладък в гимназията, по онзи тих, интелигентен, уплашен от мен начин, но ние не поддържахме много връзка. Освен това в твоята служба шефът на охраната се готви да те обвини в убийство. Тогава защо дойде тук? Защо си толкова мил?

Стискам волана и се взирам право напред, преструвам се, че гледам пътя.

— Тя ми беше годеница.

— Какво?

— Преди. Преди ти ме попита коя е Айрис и аз ти казах, че ми беше гадже. Тя ми беше годеница. Единствената. Изпратихме покани. Разпределението на гостите по масите беше готово. Една вечер след няколко евтини „Маргарити“ дори започнахме да избираме бебешки имена. Да, има и по-лоши неща, но когато всичко се разпадна, се чувствах, сякаш тя е удушила и убила целия ми живот. Всичко беше мъртво. Както и да е, след цялата ти откровеност с мен, заслужаваш поне да ти отвърна със същото.

— Значи те е зарязала заради друг мъж?

— Не ме притискай. Ти още не си била толкова откровена.

Продължава да гледа през задния прозорец и леко поклаща глава, сякаш шепне въображаем въпрос на някого.

— Не съм диджей — изстрелва накрая.

— Какво?

— Не съм диджей в радиостанция — уточнява Клементин. — Продавам реклами. Аз съм просто един рекламен търговски представител.

— М-м-ислех, че…

— Продавам радиореклами за безалкохолни напитки, автосалони, а във Вирджиния имаме хиляди обяви за места, където помагат на хора, пристрастени към дъвченето на тютюн.

— Но ти ми каза…

— Винаги съм искала да бъда диджей. И бях за няколко години в радиостанцията на местния колеж. Но през последните десет години съм само… Бях паун, сега съм само четка за прах от пера. — Поглежда ме и добавя — Съжалявам, задето те излъгах, Бийчър. Когато започнахме да си пишем имейли, ти каза, че имаш такава съвършена работа в Националния архив, и като ме попита какво работя, исках да… Не исках да си помислиш, че съм се провалила.

— Клементин, никога не бих си помислил…

— И лъжите потекоха, нали? Вместо рекламен агент — абракадабра! И по вълшебство вече съм диджей с живот, за който винаги съм мечтала. А най-лошото е колко бързо прииждат измислиците с всички подробности, как пускаме стар джаз, как…

Тя избягва да ме погледне.

— Като него съм, нали? Въображаем живот… Родена съм лъжкиня, Бийчър. Такава съм аз.

— В такъв случай, предполагам, не бива да ти вярвам и сега.

Сполучлива шега, но едва ли ще помогне.

— Мислех, че най-лошото ще бъде срещата с Нико — обяснява тя, — но истински лошата част е сега, когато най-накрая се състоя…

Готвя се да възразя, но преди да успея да кажа нещо, телефонът ми започва да вибрира в джоба. Не мога да го пренебрегна.

— Къде си? — пита Тот моментално щом вдигам.

— Какво не е наред? Какво се е случило? — Разпознавам този тон и се чудя дали не е намерил видеокасетата.

— Освен факта, че се мъкнеш след някакво едва познато момиче и най-глупаво си хлътнал по него ли?

— Въобще не е така.

— Разбира се, че не е така. Имаш красиво момиче в недокосната ми кола. Това не е предположение, Бийчър. Това е познание.

— Тот, би ли спрял, ако обичаш, да говориш неща, заради които ми се иска да ти затворя телефона? — моля го.

— Всъщност едва ли ще ти се иска, когато чуеш това: все още няма и следа от видеокасетата, но успях да проследя твоя Дъстин Гирич. — Става дума за човека, изписвал „Речник на Ентик“ при всяко посещение на архивите от президента Уолъс. — И, уф… много е странно, Бийчър.

— Какво? Има го в регистрите ли?

— О, определено го има в регистрите — съгласява се Тот. — Зарових се назад в нашите фишове и ще ти кажа… ами… — По телефона чувам как Тот издува с език бузата си отвътре. — Дъстин Гирич изписва книги вече повече от сто и петдесет години.

[1] Прочут американски комик. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 34

— Те не ти вярват, нали? — пита мъртвата първа дама.

Отново на третия етаж, застанал в края на остъкления балкон, Нико наблюдаваше как светлосиният „Мустанг“ се спуска по тесния павиран път към караулното помещение и главната порта.

— Тя ме наблюдава. Виждам я — отвръща Нико.

— Има ли значение? — интересува се първата дама.

— Това означава, че ще се върне отново. Ще се върне, знам.

— Но това, което каза за момчето… за Бийчър… Те никога не ти вярват.

Той се обръща към първата дама и пита:

— Вярваш ли ми?

— Нико, ти ме застреля с куршум, който пръсна мозъка ми по таблото на колата ми. Ти ме отне от мъжа ми, от децата и от внуците ми. Искам да те мразя с всичко, което ми е останало. Но това момче Бийчър знае кой е. Ние всички знаем кои сме, дори и да не го признаваме. Така че, когато той ни предаде…

— Може и да не ни предаде. Това е изпитанието му. Длъжен съм да му дам шанс.

— Шанс може. Но ако се провали, по-добре да понесе същото наказание, каквото наложи на мен.

Нико кимва и се обръща пак към отдалечаващия се „Мустанг“.

— А момичето? — добави първата дама. — Знаеш кое е, нали?

— Разбира се — отговаря Нико, когато колата най-накрая завива зад ъгъла. — Може да съм луд, но не съм идиот.

ГЛАВА 35

Спирам на мястото за паркиране на Тот в подземието на Архива, поемам си дъх и хвърлям поглед в огледалото за обратно виждане. Охранителят Морис мисли, че не забелязвам как наднича от горния край на рампата за навън. Както и тази сутрин, той прави пълен оглед, включително с огледало под колата. Но не намери нищо, дори и Клементин, която вече не седи до мен.

Беше лесно да я оставя на половин пресечка разстояние. Ще бъде още по-лесно да се срещнем в сградата. Тя знае къде. В нашата Ротонда се пазят оригинални екземпляри от Декларацията за независимост, Конституцията на САЩ и Закона за правата. Там също се намира и най-доброто място за среща, където служителите могат да измъкват своите приятели от туристическата обиколка и да ги водят в кабинетите си в работната част на сградата, без да се налага да записват имената им в списъка на посетителите.

Стига ми да съм под микроскопа на Хазей. Няма да водя Клементин или баща й с мен.

Това, разбира се, не означава да се правя на жертвено агне. Освен доброто място за паркиране в подземието ме чака и друго нещо.

Отново затъквам речника отзад в панталоните си, отварям тежката врата на колата, излизам от нея и минавам точно под окото на охранителната камера в ъгъла. Тя ме следва през целия път към двойната врата — оттук се влиза за вътрешните етажи с подове като шахматна дъска.

В Архива повечето хора смятат кабинетите в мазето, без прозорци и без изглед, за най-лошите. Но за един конкретен кабинет липсата на слънчева светлина е абсолютна необходимост.

Няма табелка отпред, няма номер на стаята на стената, а ако погледнете под ъгъл, ще констатирате, че стъклената врата със спуснатите хоризонтални щори е бронирана. Така трябва да бъде. Забравете хранилищата на горните етажи. Точно на това място се пазят истинските съкровища.

— Дениъл, тук ли си? — викам и чукам силно по стъклото.

От процепа под вратата не се прокрадва никаква светлина. Познавам номерата му.

— Дениъл, там си, знам. Имам нещо интересно за тебе.

Пак няма отговор.

— Една стара и прекалено…

Все още нищо. Но след това…

— Колко стара? — чува се най-после глас.

— Хайде, Хауърд Хюз[1], отвори вратата! — викам.

Вратата се отваря широко с приглушено изщракване и разкрива Дениъл (Диаманта) Бекман, най-красивия мъж в целия Архив, облечен в чисто бяла лабораторна престилка. Готов съм да се закълна, че по нея няма и една-единствена гънка, дори на етикета. Същото важи и за ноктите му с маникюр, перфектната вратовръзка и безупречно пригладената назад руса коса без кичур, косъм, молекула, които да не са на мястото си. Но по-важното е, че той е един от най-големите таланти в отдел „Консервация“.

— Кажи ми, че следобедът ти е свободен — моля го.

— Не мога. При мен е оригиналът на писмото на Томас Джеферсън от Далас; утре трябва да бъде изложено.

Клементин ме чака. Време е да превключа на реактивна тяга.

Изваждам речника от задната част на панталоните си и го вдигам пред него.

— Вашингтон още ли бие Джеферсън?

Той оглежда изтърбушения речник. Преди десет години един човек от Род Айлънд намери оригинални нотни листове на „Знаме, обсипано със звезди“, сгънати и пъхнати в стар семеен дневник. Бекман ги определи като фалшиви само с един поглед върху завъртулките на почерка. Но това не го спря да измери киселинността на хартията, да отдели документа от дневника и дори да сглоби отделните люспи мастило върху страницата, което доказа същото. Става ли дума за реставрация на документ, няма по-добър от Диаманта.

— Подвързването е великолепно. Ръчно подшиван е. — Той държи книгата върху отворената си длан, сякаш е Библията на Гутенберг. — Което не означава обаче, че е принадлежал на Дж. В.

— Не това ме интересува. Чувал ли си Вашингтон да използва невидимо мастило?

Той е на път да ми върне книгата. Но спира.

— Мислиш, че тук има нещо?

— Ти си човекът с всички химикали като в „От местопрестъплението“. Намери отговора и ще ти дължа чудовищна услуга.

— Всички вие, архивистите, ми дължите чудовищни услуги. Без мен щяхте да ходите на Панаира на антиките, за да разберете дали и половината ви неща са истински.

Прав е. За щастие, едно нещо Диаманта предпочита дори повече от признанието.

— Как вървят нещата с Рина? — питам с усмивка.

Той не ми се усмихва в отговор. Няма човек в сградата, който да не знае за хлътването му по втората обитателка на моя кабинет.

— Бийчър, нямаш топки да постигнеш каквото и да си мислиш, че…

— Така е. Но не ми пречи да спомена някоя добра дума за теб.

Със свободната си ръка той докосва съвършената си вратовръзка с възел „Уиндзор“. Усмихва се.

— Ти беше един от добрите, Бийчър. Сега си като всички останали.

— Само погледни книгата. И невидимото мастило — напомням му, отварям бронираната врата и го оставям с речника. — Рина седи точно срещу мен — понижавам глас. — О, коя беше Рина? О, да, не беше ли любимата на Дениъл Бекман?

— Кажи й, че й съчувствам — обажда се Диаманта, когато се стрелвам по коридора. — Беше разстроена вчера, нали се сещаш, заради онова с Орландо. Съчувствието ще ми свърши работа.

Бронираната врата се затръшва с гръм, но в мен отекват думите му „онова с Орландо“.

Един човек умря. Мой приятел. Все още го виждам да лежи там с посивяло лице, а ъгълчето на устата му увиснало и полуотворено. Беше вчера! Онова с Орландо. Сякаш говорим за някого, който не е напълнил каната за кафе.

Заболява ме още по-силно от спомена, докато вървя по коридора на мазето със сиво-бял шахматен под към асансьорите, малко по-надолу от стаята на Орландо. Но едва когато завивам зад ъгъла, вратата на Службата за сигурност се отваря и виждам…

Стомахът ми се свива, сякаш е стегнат с примка.

Само не и те.

[1] Ексцентричен милиардер, прекарал в изолация последните години от живота си. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 36

„Съжалявам за загубата ви. Съжалявам, че стана така. Аз съм просто… Толкова съжалявам“, репетирам думите си наум. Но когато уморената афроамериканка със старомодни пластмасови очила и избеляло червено палто излиза от Службата за сигурност и тръгва към мен по коридора, не съм способен да промълвя и една сричка.

Не забелязва, че съм там. Твърде е съсредоточена върху човека зад нея, нейния син — вероятно е на моята възраст и притиска кашон към гърдите си. Има дълбока трапчинка на брадичката.

Също като баща си.

Познавам ги от снимките върху бюрото му: съпругата на Орландо и най-големият му син. Дошли са с кашона, за да разчистят бюрото му.

Докато пристъпват покрай мен към асансьора, изглеждат, сякаш вървят под вода и мъкнат чувал с тухли. Но не кутията им тежи.

За миг тримата просто стоим в тишината на коридора. Синът отправя към мен усмивка в смисъл „чакаме един и същ асансьор“.

Трябва да кажа нещо.

Имам нужда да кажа нещо.

Умът ми прескача на най-добрия съвет, който някой ми даде, когато се разбра, че баща ми е мъртъв: бащите никога не ни напускат. Никога.

Бих могъл да кажа нещо за това колко мил беше Орландо с всички. Мога да им дам този последен спомен.

Но докато асансьорът изскърцва, вратите се плъзгат настрани, а съпругата и синът на Орландо прекрачват вътре…

Аз просто стоя там, в коридора. Парализиран.

И двамата гледат в пода без настроение за контакт с очи. Вратите се затварят като челюст и ги поглъщат целите.

А аз все още стоя там и за пореден път си напомням, че единственото чувство, по-болезнено от загубата, е чувството за вина.

Посягам към бутона на асансьора, но когато пръстът ми натиска стрелката за нагоре, внезапно се надигат гласове, идващи от отворената врата на Службата за сигурност. Последвам звука и се връщам назад, за да хвърля бърз поглед в опразнената зала с прегради, където малки групи от колеги си шушукат и клюкарстват.

Това е разбираемо. След като жената и синът на Орландо са си тръгнали, вече няма нужда от самоналоженото мълчание, спазвано, докато близките му са опразвали бюрото му.

— Видя ли ги? — пита ме рецепционистката. — Сърцераздирателно, нали?

Тя казва още нещо, но аз се заглеждам към преградата на Орландо в лявата част на залата. Всички снимки… картичките от отпуските… късчетата живот… дори чашата за моливи с емблемата на „Уисконсин баджърс“… всичко е изчезнало. Търся компютъра му, той също липсва (вероятно означава, че няма шанс и видеокасетата да е някъде тук). Все пак трябва да проверя. Щом аз и Клементин сме на нея, значи от тази касета зависи съдбата ни. Но с изключение на няколко изоставени химикалки и едно розово фотокопие, забодено на стената (инструкции как да се използва гласовата поща), единственото останало доказателство, че някой е работил тук, е големият телефон с дълъг кабел и две мигащи светлини. Сега той издига като остров по средата на иначе празното бюро.

Настолният телефон на Орландо.

Според Хазей, Орландо се е обадил последно на мен. Но това не значи, че аз съм последният, който го е потърсил.

Хуквам към бюрото му и също толкова бързо се спирам. Сега не е подходящият момент, особено след като половината от персонала все още стоят наоколо и гледат. Но като си помислям за жената и сина на Орландо… за всичко, което трябваше да им кажа преди малко… точно сега е времето. Забравете Кръга Кулпър, речника и всички брътвежи на Нико… ако има начин да разбера какво се е случило с Орландо в действителност… Дължа на семейството му поне това.

Плъзвам се в стола му и хвърлям последен поглед наоколо, за да видя кой гледа. За моя изненада гледа единствено човекът, влязъл току-що в офиса. Обръщам се към нея точно когато наднича вътре. Рина.

Срещаме погледи с Мона Лиза, ала докато столът се завърти изцяло, тя вече е изчезнала.

Все пак я видях. Знам, че беше тук.

Точно сега обаче имам нужда да остана съсредоточен върху настоящия проблем.

Пръстите ми се гмуркат към клавиатурата на телефона и натискат бутона за идентификация на обажданията. Първият запис е от „Охрана“, вътр. 75208. Това са момчетата от пропуска, вероятно са се питали кога Орландо ще дойде да поеме смяната си. Следващият е от някого в „Придобивания“. После обаждане от Уестман, Аристотел, вътр. 5287.

Тот? Защо Тот му се е обаждал?

Превъртам надолу, за да съм сигурен, че съм видял добре, и изскача съвсем ново име. След това се появява отново. Нещата само се влошават.

Забравете примката около стомаха ми. Целите ми гърди се стягат, все едно са притиснати от обръч.

Пръстите ми атакуват бутоните по-бързо от кълвачи. От последната дузина повиквания до Орландо… седем са… осем са… девет са… Господи, десет… са от Рина.

Превъртам обратно към рецепцията.

— Махни се от мен! — изкрещява женски глас.

Познавам този глас. Помня го още от прогимназията. Със сигурност не е на Рина. Когато виждам какво става, Рина, разбира се, не е там. Но вместо нея…

— Казах да… се махаш! — изкрещява Клементин и се бори да се освободи.

Хазей е плътно зад нея и я стиска за бицепса. За малко да забравя. Аз съм на негова територия.

Заместник-шефът на охраната не я пуска.

ГЛАВА 37

— Махни се от мен! — настоява Клементин и продължава да се бори, за да освободи ръката си от хватката на Хазей.

Той я бута в коридора и отказва да я пусне.

Хазей не е идиот. Щом ни връща тук, значи се надява да избегне сцените.

Твърде късно.

— Не съм направила нищо! — добавя Клементин, а краката й се хлъзгат по шахматно разположените плочки.

— Наистина ли? Чакаш в Ротондата и се разхождаш там близо двайсет минути, без да погледнеш зашеметяващите документи — има предвид Конституцията и други документи, които зашеметяват туристите. — Искаш да кажеш, че не чакаше там Бийчър да те вмъкне вътре?

— Това е обществено място! Мога да се разхождам там колкото искам! — изкрещява тя.

Хазей я издърпва по-близо и стиска ръката й още по-силно.

— Мислиш ли, че не те видях, когато се регистрира тази сутрин и снощи? Имаме камери отвън! Видях го да те оставя на проклетия ъгъл!

Струйка пот се стича по гърба ми. Опитах се да я вкарам само за да не свържат Клементин и баща й с всичко около Орландо и президента. Толкова много усилия. А Клементин, изглежда, не я е грижа. Тя трябва да се справя с много по-належащи проблеми.

— Кълна се в бога, ако не ме пуснеш… — заплашва го тя и продължава да се мята, за да се освободи.

— Клеми, успокой се — намесвам се аз.

— Тя не може, а, май не може? — предизвиква ме Хазей. — Носи твърде много от семейната кръв.

— Махни си ръцете от мен! — избухва тя с такава сила, че ме хваща неподготвен.

Пръски слюнка хвърчат от устата й, когато изкрещява. Очите й горят като вулкани. Това не е гняв. Или ярост. Това е баща й.

Хазей не се стряска. Хваща Клементин за врата, надявайки се да я усмири.

Изобщо не я познава. А като гледам как продължава да кипи и цялото й тяло се тресе, докато се бори да се освободи от хватката му, започвам да си мисля, че навярно и аз не я познавам.

Извива се бързо и се опитва да го ритне с коляно в топките. Той се извърта в последния момент и ударът пропуска целта.

— Клеми, моля те… Стига толкова — призовавам я аз.

— Спри да се биеш и ще те пусна — обещава Хазей.

— Махни се… от… мен! — изръмжава тя, а на устните й се пенят сребристи мехурчета слюнка.

— Чу ли какво казах? — пита Хазей.

Клементин отказва да отговори. Продължава с опитите да се измъкне и удря по ръцете му. Тялото й трепери. Твърдо е решена да се откъсне. Хазей скърца със зъби и стиска врата й още по-силно.

— Остави я!… — крещя и блъскам по рамото Хазей.

— Чуваш ли ме? — пита я той отново, сякаш изобщо не съм там.

Треперенето й се усилва. Мехурчетата слюнка по устните й постепенно се умножават.

Тя никога няма да се откаже. Това няма нищо общо с Хазей. Клементин току-що се срещна с баща си за първи път в живота си. Трябваше да седи там и да слуша как той ни казва, че нашият живот и нашият избор са предопределени. После изникна Хазей и в общи линии я обвини в същото.

Клементин поглежда към мен със зачервено лице. Тя се опитва толкова упорито да им докаже, че грешат… да докаже на целия свят и най-вече на себе си коя е в действителност. Но докато вулканите в нейните очи са на път да изритат, точно до това се свежда проблемът й. Без значение колко далеч стигаме, нашите родители са винаги в нас.

— Уффф! Ей, ти! — изригва тя, извърта се рязко и изважда Хазей от равновесие, използвайки собствената му инерция. Преди да осъзнае какво се е случило, Клементин пристъпва вляво, сграбчва антената на уоки-токито му, издърпва го от колана му и го размахва като миниатюрна бейзболна бухалка. Не е кой знае какво оръжие. Най-вероятно ще се разбие при удар. Но както го стиска и както се е втренчила в лицето на Хазей, ще му остави страхотен белег.

Втурвам се напред и се опитвам да се вмъкна между тях.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш? — извиква глас зад нас.

Обръщам се точно когато той завива иззад ъгъла. Клементин сваля уоки-токито до хълбока си. Той е в дъното на коридора, но няма как да бъде сбъркан с рядката си бяла брада… с тексаската каубойска вратовръзка… единственият човек, бил тук по-дълго от мен и Хазей, взети заедно.

— Чу ме. — Тот се втренчва в мен и намества дебелата папка под мишницата си. — Знаеш ли колко дълго чакам, Бийчър? Пропусна срещата ни. Къде, по дяволите, беше?

Наясно съм, че разиграва театър, но нямам представа какво трябва да кажа.

— Аз… аз… — Поглеждам назад към Хазей.

— Той говори с мен — гласът на Хазей е спокоен, звучи настроен за мир, не за война. Определено е по-умен, отколкото си мислех. Хазей е тук от няколко години. Тот е надживял единайсет президенти и всички шефове на Архива след времето на Линдън Джонсън. Тук първото правило на административната политика е: никога не влизай в битка, която не можеш да спечелиш.

— Значи няма проблем? Те са свободни да си вървят? — Тот включва и Клементин и се извърта така, че Хазей получава добра видимост към млечнобялото му сляпо око.

— Искам да кажа, че чух да се крещи, но аз съм стар и кокалите ми скърцат — добавя той. — Вероятно просто съм си въобразил, а?

Хазей изучава стареца. Иска му се да отвърне. Чувствам как гневът набъбва в него. Но понеже размяната на погледи между двамата продължава твърде дълго и твърде упорито, няма как да не си помисля, че има още нещо недоизказано в тяхното малко противостояние.

Хазей издува гърди, готов да експлодира, ала после… поклаща глава с досада.

— Само ги махни от очите ми — изстрелва и тръгва към кабинета си.

Докато Тот продължава да го пронизва с лошото си око, се питам дали съм подценил силата на старшинството или силата на Тот. Така или иначе обаче, ние сме свободни да си вървим.

— Клементин… — Тот се преструва, че я познава.

— Да?

— Върни на човека уоки-токито.

Тя го подава на Хазей.

— Съжалявам. Обикновено не съм такава.

За моя изненада Хазей не казва нищо. Грабва уоки-токито и го закача пак на колана си.

Когато го заобикалям, той ме пробожда с последен мрачен поглед.

— Видях те да седиш на бюрото на Орландо — осведомява ме. — Дали нещо не гризе съвестта ти?

— И защо? Всички разправят, че е получил сърдечен удар — отвръщам. — Освен ако случайно не знаеш нещо по-различно.

— Знам, че си бил в ПСИД с него, Бийчър. Само въпрос на време е онова видео да го докаже, а когато стане, познай кого ще търсят всички?

Мисля си, че ако всичко това излезе наяве, мога да посоча с пръст президента, но тогава думите на Орландо отекват в мен по-силно от всякога. Без значение кой си или колко си прав, след такава битка никой не си тръгва така, както е дошъл.

— Бийчър, ако ми помогнеш с това, ти обещавам, че и аз мога да ти помогна.

Звучи, сякаш едва ли не ми прави услуга. Но в гласа му прозира още много заплаха. Преди да му кажа каквото и да е, трябва да разбера какво всъщност се случва.

— Искаш помощ? Говори с Рина — съветвам го аз. — Нали знаеш, че се е обаждала на Орландо десет пъти сутринта, преди той да умре?

Хазей почти не трепва и аз за пореден път се питам какво всъщност преследва: убиеца на Орландо или книгата на Джордж?

Без да отрони и дума, той се връща в кабинета си. Хуквам да настигна Тот и Клементин и се изравнявам с тях точно когато завиват зад ъгъла. Преди да успея да кажа нещо, Тот ме предупреждава с поглед да стоя тихо, а след това ми показва истинската причина да дойде да ме търси: дебелата папка-акордеон, която стиска под мишница. На корицата пише:

Гирич, Дъстин

Човекът, който изписва книги над сто и петдесет години.

ГЛАВА 38

— Как ми е колата? — пита Тот.

— Как успя да накараш Хазей да отстъпи така? — отвръщам.

— Как ми е колата?

— Тот…

Отказва да се обърне и влачи крака — води ни покрай прашна лавица след прашна лавица на осемнайсетото равнище на Хранилището. Не върви бързо, ала знае къде отива. И докато автоматичните светлини се включват, когато минаваме, аз и Клементин го следваме.

— Хазей не иска битка — обяснява той. — Иска онова, което сте намерили в ПСИД.

— Съгласен съм, но… как разбра?

— Защо не реагира ли? Ако смъртта на Орландо е наистина главната му грижа, защо Хазей не те хвърли на ФБР, които всъщност отговарят за това разследване… или дори на Сикрет Сървис? Между другото, цяла сутрин и следобед те сами преравяха ПСИД. Всички трибуквени агенции работят тихомълком по този случай, но по някаква причина обаче Хазей не им предава най-добрите парчета динамит, а именно вас двамата — Тот светва следващата лампа.

Оглеждам ъгъла на тавана. Хранилищата на Архива са твърде големи, за да има камери на всяка пътека. Но по моя преценка Тот ни превежда толкова умело, че не сме минали покрай нито една.

— Сега ми кажи как е колата ми — връща се на темата си той.

— Колата ти е добре — отговаря Клементин; все още се опитва да се съвземе след изблика на ярост. — Аз съм Клементин, между другото.

За втори път Тот не поглежда назад. Нито реагира.

Не желае да има нищо общо с Клементин. Както каза тази сутрин, не я познава и не й вярва. Но след като Хазей я хвана, той вече не може просто да я отхвърли настрана. За добро или лошо, тя беше в ПСИД… беше там с Орландо и това означава, че й пари под краката точно колкото и на мен.

— Колата ти е наред — добавям при последния остър завой наляво. — Клеми, това е Тот.

Поредната лампа се събужда и от близкия отдушник на нивото на очите ме блъска струя студен въздух. Нашите документи са извънредно крехки; единственият начин да ги запазим, е да поддържаме суха и хладна среда. Това означава интензивно климатизиране на въздуха.

Тот удря спирачки пред стена от стелажи, натъпкани плътно с прашни зелени архивни кутии. До височината на кръста библиотеката е празна, с изключение натясно дървено бюро, набутано на място, предназначено за рафтове. Преди години архивистите работели в тези подобни на подземия хранилища. Днес всички разполагаме с „кошари“ в залата. Ала това не пречи на Тот да си е запазил няколко закътани места за себе си.

Гръбчетата на кутиите ми подсказват, че сме в секцията с регистри и списъци на личния състав на флота от средата на 1800-те. Но когато Тот хвърля дебела папка върху бюрото и облак прах с форма на гъба се издига нагоре, разбирам, че ще се съсредоточим по-конкретно върху…

— Дъстин Гирич — обявява Тот.

— Човекът, за когото според вас го е направил, нали? — пита Клементин. — Човекът, който изписва книги от сто и петдесет години. Как е възможно?

— Не е възможно — възразява Тот студено. — Ето защо сме тук и си шепнем за това.

— Значи при всяко посещение на президента Уолъс тук за четене — добавям — въпросният Гирич иска екземпляр от „Речника на Ентик“…

— Много странно, нали? — пита Тот. — Започнах да преглеждам по-старите заемни бележки… за да видя колко назад стига. Колкото повече бележки гледах, толкова повече заявки от Дъстин Гирич откривах: от времето на тази администрация, от предишната и по-предишната… Има единайсет искания през периода на администрацията на Обама… три по времето на… Джордж Буш младши, още пет при Клинтън и на предишния Буш. И тогава просто започнах копая назад: Рейгън, Картър, по целия път обратно до Линдън Джонсън… през целия мандат на всеки президент (освен, странно, Никсън) Дъстин Гирич е идвал и е изписвал този речник. Но истинското изумление дойде, когато се опитах да разбера дали е изписвал други книги.

— Защо просто не потърси по фамилията му? — пита Клементин.

— Нещата не стават така — обяснявам. — Ако беше днес, да, имаме по-добра компютърна система, но ако искаш да видиш кой е поискал конкретен документ в миналото, то е като библиотечен картон в стара книга от библиотеката — трябва да преглеждаш картон по картон и да проверяваш всички имена в тях.

— И тогава се сетих за Дон Кихот — съобщава Тот.

Вдигам глава объркан.

— Помните ли, че гледахме онзи списък от Маунт Върнън на всички книги, които е притежавал Джордж Вашингтон в деня, когато умира? Е, познайте от коя книга в цялата му библиотека екземплярите са повече от всяка друга?

— Освен Библията ли? — питам. — Бих казал „Дон Кихот“.

— Невероятна догадка. А знаете ли, че през 1861 година, по време на процес в Окръжния съд в Мисури — пазим документация, защото е федерален съд — една от страните представя като доказателство цялото лично имущество и багаж, оставен от един от техните пътници? Е, познайте коя книга е носел този пътник?

— „Дон Кихот“ — казвам за втори път.

— Историята е забавна, нали? — пита Тот. — Във фондовете ни има два екземпляра, които са били и в колекцията на президента Вашингтон. Днес единият от тях се съхранява в нашето хранилище в Сейнт Луис, но на 14 април 1961 година, по време на администрацията на Кенеди, човек на име Д. Гирич пак е дошъл и…

— Чакай, точно на тази дата ли? — прекъсвам го.

— А, сега виждаш, нали?

— Каза четиринайсети април…

— 1961 — добавя Тот с усмивка.

Клементин гледа ту към единия, ту към другия. Объркана е.

— Заливът на прасетата[1] — уточнявам.

— Всъщност няколко дни преди Залива на прасетата… но в това е гъделът. — Тот издува бузата си с език. — Нашият скъп приятел Д. Гирич пак така влиза в сградата и иска да види същия екземпляр на „Дон Кихот“ на трети октомври 1957 година, на шестнайсети май 1954 година и на шести август 1945 година.

Побиват ме студени тръпки. И те нямат нищо общо с измръзването от силния климатик.

— Какво? — чуди се Клементин при вида на изражението ми. — Какво се е случило на тези дати?

— Трети октомври 1957 година е денят, преди руснаците да изстрелят спътника, нали? — питам.

— Точно така — кима Тот.

— А шестнайсети май 1954?

— Денят преди съдът да се произнесе по делото „Браун“ срещу Съвета по образование[2]. Но този последния забравих дали е…

— Това е най-късният — уточнява Тот и продължава да кима. — Сега схващаш, нали?

Кимам заедно с него.

— Но за да бъде тук в деня преди… винаги да бъде тук в деня преди… Дали е знаел?

— Никой не е в състояние да си разчете времето толкова добре — убеден е Тот. — Трябва да е знаел.

— Какво да е знаел? — умолява Клементин, съвсем объркана.

Поглеждам я и усещам как леденият студ пълзи и се настанява във вдлъбнатините на гръбначния ми стълб. Дъстин Гирич, който и да е той, е бил тук в дните преди Залива на прасетата… спътника… решението за Браун… и шести август 1945…

— Хирошима — прошепвам. — Бил е тук в деня преди Хирошима.

— Така е — съгласява се Тот. — Но никога няма да повярваш къде е бил преди това.

[1] Неуспешната интервенция в Куба на финансирани от ЦРУ наемници. — Б.пр. ↑

[2] Тогава Върховният съд на САЩ обявява за противоконституционни отделните обществени училища за бели и чернокожи. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 39

— Добре, ето… Върни се с още трийсет години — подканва ме Тот. — 1915… два дни преди нападението на „Лузитания“…

— Това ни въвлича в Първата световна война — обяснявам на все още обърканата Клементин.

— После отново през 1908 година, седмицата преди пускането на Модела Т[1]. — Тот прелиства купчина фотокопия, а гласът му набира скорост. — На някои дати не се е случило нищо значително. Но намерих посещение дори два дни преди да сменят пенито на САЩ с дизайна с Ейбрахам Линкълн.

— Но как ти си… — млъквам по средата на изречението. — Това е невъзможно. Изключено е да е идвал тук.

— Прав си — съгласява се Тот.

— А… защо? — любопитства Клементин.

— Тогава не сме съществували — обяснявам. — Архивът е основан през 1934 година. Персоналът започва да постъпва през 1935-а.

— Но за наше щастие Библиотеката на Конгреса предоставя книги от 1800 година — напомня Тот. — И когато се обадих на някои от моите приятели там — все пак това е най-голямата библиотека в света — е, беше шокираща изненада да чуя, че имат свои собствени екземпляри от „Дон Кихот“.

— Значи, дори преди Архивът да отвори…

— … Господин Д. Гирич е ходил там да гледа стари книги, по случайност някогашна собственост на генерал Джордж Вашингтон. И пак истинското чудо е в графика му: три дни преди клането в Ундид Ний… шест дни преди битката при Гетисбърг… те все още търсят, но намерихме друго посещение чак от четвърти юли 1826 година, когато и двамата бивши президенти Джеферсън и Адамс умират часове един след друг в Деня на независимостта.

— Този е като някакъв зъл Форест Гъмп — констатирам аз.

— Казваш „този“, сякаш е една личност, като че ли от 1826 година само един човек се навърта наоколо — възразява Тот. — Не се обиждай, но си прекалил с историите за вампири.

— Значи мислиш, че има повече от един човек.

— Нямам представа какво е. Но мисля, че по някаква неизвестна причина, изглежда, куп хора са използвали това име през цялата история. Ние сме в сграда, предназначена да подслонява и запазва най-големите тайни на правителството. Затова, да, Бийчър, наистина вярвам във възможността този вид великденско зайче да съществува. Единственият въпрос е…

— Така влизат във връзка — изрича Клементин.

Тот и аз се обръщаме. Тя седи на прашното бюро и прелиства купчината фотокопия на Тот.

— Те говорят помежду си — повтаря тя. — Идват тук и използват книгите. Ето как Джордж Вашингтон е общувал с неговата група. Така е и с моя тат… — тя млъква. — Помислете какво каза Нико.

— Ти си говорил с Нико? — пита ме Тот. — Какво каза той? Знае ли нещо? Какво може да знае?

Въпросите му следват бързо. Всичките са логични. Но неподготвен ме сварва напрежението в гласа му.

— Бийчър, искам да чуя какво каза той.

— Добре, но… първо да те попитам нещо.

— Ти спомена, че Нико…

— Само едно нещо, Тот — настоявам, без да му позволя да ме прекъсне. — Вчера… преди Орландо да бъде убит… — поемам си дълбоко дъх и избълвам всичко, докато не съм променил решението си. — Когато бях в кабинета на Орландо по-рано, относно повикванията на неговия телефон… защо си се обаждал на Орландо в деня, когато умря?

Клементин вдига поглед от документите. Тот замръзва. И веднага бързо се усмихва, сляпото му око се скрива в игриво намигане.

— Браво на теб, Бийчър. Браво на теб — натъртва той и пак започва да усуква около пръста си кичур от брадата си. — Казах ти да не се доверяваш на никого и ти постъпваш точно така.

— Тот…

— Не, не се извинявай. Това е добре, Бийчър. Постъпваш умно, като ме питаш. Точно това трябва да правиш.

Кимам с благодарност за одобрението му, но…

— Така и не обясни защо си му звънил — отсича Клементин.

Пръстът на Тот бавно се измъква от брадата му.

— Служебната ми карта — казва той. — Картата ми за Архива беше на път да изтече и ме посъветваха да се обадя Орландо, за да взема формуляр за нова.

— Нали Г. И. прави всички наши проучвания. — Имам предвид отдела на генералния инспектор.

— Така е. Но Орландо правеше снимките. Иди да погледнеш. Срещу бюрото му има един от онези екрани за паспортни снимки, дето се издърпват и заставаш пред тях.

Поглеждам Клементин, после Тот. Това е всичко, което ми трябва. Той току-що ни спаси задниците от Хазей, даде ни колата си и направи всички тези проучвания за Дъстин Гирич не по друга причина, а защото е най-скъпият ми приятел.

— Бийчър, ако не искаш да говориш за Нико, всичко е наред — заявява той.

— Просто слушай — предлагам му аз. — Знаеш ли какво е Кръгът Кулпър?

— Имаш предвид шпионската бригада на Джордж Вашингтон?

— Значи си чувал за тях?

— Бийчър, аз съм тук отпреди на Джо Кенеди да му поникнат косми по гърдите. Чувал съм, разбира се… — той замълчава, сякаш досетил се за нещо. — О, значи това е, което Нико…

— Какво? — питам. — „Това е, което Нико“ какво?

Той се замисля за миг, все едно още оглежда подробностите.

— Бийчър, имаш ли представа какво всъщност е правил Кръгът Кулпър? — пита накрая Тот.

— Точно както каза: били са личната шпионска единица на Вашингтон. Той е използвал цивилни граждани, за да предава информация напред-назад.

— Ами не… не че не си прав. Предали са много информация. Британците продължавали да залавят най-добрите военни шпиони на Вашингтон… продължавали да засичат плановете му… не знаел на кого да вярва… затова се обърнал към тези цивилни, към тези обикновени хора и те се оказали неудържими. Но това, с което е прочут Кръгът Кулпър, това, за което са ценени от историята, е… — той отново замълча. — Виждал ли си чия статуя стои пред първоначалната централа на ЦРУ?

— Тот, аз съм добър, но не знам тези неща като теб.

— Нейтън Хейл. Познаваш ли го?

— „Съжалявам единствено, че имам само един живот, който да дам за моята страна…“

— Същият. Един от първите шпиони на Вашингтон. Но в интерес на истината Хейл никога не е казвал тези думи.

— Какво?

— Никога не ги е казвал, Бийчър. Онези думи за един живот, даден за страната, идват от пиеса, популярна по време на Революцията. И сещаш ли се защо нашите лидери са излъгали и са обявили Хейл за такъв герой? Защото са били наясно, че за страната е по-добре да има мъченик, отколкото некомпетентен шпионин. Точно такъв е бил Хейл. Шпионин, когото са хванали. Бил обесен от британците.

— И това е важно, защото…

— Важно е, защото, когато Уилям Кейси пое ЦРУ в началото на осемдесетте, направо го подлудяваше, че пред централата стои статуя на Нейтън Хейл. В неговите очи Нейтън Хейл беше провалил се шпионин. Хейл е бил заловен. Според Кейси пред ЦРУ трябваше да има статуя на Робърт Таунсенд.

— Кой е Робърт Таунсенд? — питам.

— Тъкмо в това е въпросът! Таунсенд е един от членовете на Кръга Кулпър. Но чувал ли си някога името му? Срещал ли си го споменато в историческите книги? Не. А защо? Защото двеста години дори не знаехме, че Таунсенд е бил участник в Кръга Кулпър. Двеста години тайната му е била опазена! Разбрахме едва когато някой направи анализ на почерка на старите му писма и той съвпадна с писма до Вашингтон. Ето го истинското наследство на Кръга Кулпър. Те, разбира се, са предавали информация, но онова, което са направили по-добре от всеки друг, е да запазят собственото си съществуване в тайна. Помисли за това: не можеш да ги намериш, ако не знаеш за съществуването им.

Поглеждам към Клементин: тя все още прелиства фотокопираните заемни бележки. Не съм сигурен какво ме изнервя повече: начинът, по който се развиват нещата, или това, че брътвежите на Нико не звучат толкова налудничаво, колкото преди.

— Значи според теб този Дъстин Гирич е част от… произнасям тези думи… мислейки за Бенедикт Арнолд… нищо не се връзва. — Казваш, че този Кръг Кулпър все още съществува?

Бийчър, в момента само един въпрос изглежда логичен: защо биха съществували все още? Те са били най-добрите в своите действия, нали? Помогнали са да победим в Революцията. Така че имаме половин дузина мъже…

— Почакай. Само толкова ли са били? Половин дузина?

— Мисля, че са били шест… може би седем… не са били цяла армия. Бенджамин Толмадж, Робърт Таунсенд и, струва ми се, личният шивач на Джордж Вашингтон… били са малка група лоялни лично на Вашингтон. И ако си Джордж Вашингтон на път си да встъпиш в президентството, и не вярваш на никого, защо изведнъж ще разпуснеш една група, всъщност правила каквото трябва за теб?

— Разбирам, но там е проблемът — възразявам. — Да предположим, че този Кръг… каквото и да представлява в действителност… да допуснем, че е продължил да съществува до днес… Не се обиждай, но в наши дни дори и ЦРУ не съумява да опази истинските имена на собствените си шпиони от появата им върху първа страница в пресата. Няма начин този град да е съхранил толкова голяма тайна за толкова дълго време.

Тот ме гледа с един от погледите на Тот.

— Имаш разрешение за достъп до поверителна информация, Бийчър, знам. Наистина ли допускаш, че не са останали никакви тайни на нашето правителство?

— Добре, навярно все още има няколко тайни. Просто в продължение на двеста години, с всеки нов президент и всяка нова програма… забрави, за каквото и да е запазване на тайна… откъде да знаем дали тази група все още прави каквото трябва?

— Говориш за станалото с Орландо, предполагам?

— Имаш предвид внезапната смърт на Орландо точно когато изглеждаше, че тяхната книга може да е у него? Особено когато аз съм този, у когото е книгата? Да, наречи ме параноик, но сега съм се съсредоточил именно върху това.

Тот прокарва пръсти по металната щипка на каубойската си вратовръзка. Не харесва сарказма, но разбира под какво напрежение съм. Зад него Клементин прелиства фотокопията още по-бързо. Сякаш търси нещо.

— Клеми, добре ли си? — питам я.

— Да. Да, да — твърди тя, без да вдига поглед.

— Бийчър, чувам те — продължава Тот. — И, да, неизвестно е дали след двеста години сегашният Кръг Кулпър има някаква връзка с първоначалния Кръг Кулпър, но да приемем, че са се превърнали в някаква зла ръка на историята…

— Не виждаш ли този списък? — прекъсвам го. — Хирошима, Гетисбърг, Заливът на прасетата… липсват само затревеният хълм[2] и билети за театър с Джон Уилкс Бут[3].

— Добре, но според мен е просто глупаво да се каже, че една малка група хора е причина за всички тези съдбовни моменти, Бийчър. Животът не е лош филм за летния сезон. Историята е твърде голяма, за да бъде контролирана от толкова малко хора.

— Съгласен съм. И не твърдя, че са я контролирали. Щом обаче са били толкова близо до всички тези дати… очевидно са имали достъп до някаква важна информация.

— Те са общували — обажда се отново Клементин, без да вдига поглед. — Това ви казах и преди. И Нико го каза: за да изпраща съобщения до своя Кръг Кулпър, Вашингтон е криел нещата в книгите си. Така че вероятно и днес… те слагат информация в книга, а после някой взема тази книга и прочита съобщението.

— Това е… да… не е ли възможно да е така? — кимам аз. — Въпросните хора разполагат с информация, те са в близост до президента, по този начин си я предават и в конкретния случай, в тази книга, оставена в ПСИД, е имало информация от президента Уолъс.

— Или някой е имал информация за президента Уолъс — поправя ме Тот.

— Или това. Добре — съгласявам се аз. — И в двата случая навярно са я споделяли точно така.

— Добре, това е теория… разбирам. Но ако информацията е наистина толкова разтърсваща, защо просто не я предадат директно на президента?

— Виж резултатите: Дъстин Гирич идва тук, после, буум — Първата световна война. Друго посещение, след това, буум — Хирошима. Не са дребни неща. Значи щом Гирич е дошъл пак вчера, явно нещо голямо се…

— Чакай. Спри. Повтори го — прекъсва ме Тот. — Явно нещо голямо?

— Преди това…

— Гирич е дошъл пак вчера? Така и не проверихме, нали? — пита Тот.

— Какво да проверим?

— Посещението на Гирич. Знаем, че речникът е запазен за него вчера, но не проверихме дали Гирич всъщност физически е влязъл в сградата…

— Виждам накъде биеш. Ако Гирич е бил тук… ако той се е записал като изследовател и се е подписал в регистъра, има възможност да е заснет на видео или поне пръстовите му отпечатъци да ни кажат кой е всъщност…

— Клеми, хайде… — викам, готов да се затичам.

Клементин не помръдва. Още се рови в заемните бележки, които всеки посетител трябва да попълни, за да получи определена книга или документи, и преглежда всяка, сякаш чете етикет на лекарство.

— Клеми! — викам я отново.

Нищо.

Стрелвам се към бюрото и грабвам купчината фотокопия.

— Хайде, ще ги четем след…

Протяга ръка и отчаяно сграбчва листовете. Почти разплакана е.

— Моля те, Бийчър. Трябва да знам.

След секунда отново започва да преглежда документите.

Надничам през рамото й, за да проверя датите на заемните бележки и да разбера какво търси.

7 юли, 10 юли, 30 юли — всички отпреди десет години. Какво, по дяволите, се е случило през юли преди десет години?

О, да!

— Търсиш Нико, нали? — питам.

Тя обръща друг лист.

На пистата НАСКАР. Преди десет години. Тогава Нико стреля по президента.

— Моля, кажи ми, че те не са знаели за това — казвам й.

Тя поклаща глава, неспособна да погледне към мен. Колко много удари понесе бедното момиче за един ден.

— Не са — отговаря с треперещ глас, докато наближава края на купчината.

— Това е добре, нали? Това е добре.

— П-предполагам — пелтечи тя. — Дори не съм сигурна дали се надявах да е така, или не… но ако въпросният Кръг Кулпър е знаел за всички тези други части от историята… Аз… Не знам. Просто мислех, че те може…

— Клеми, всичко е наред — уверявам я аз. — Само глупак не би проверил. Това е напълно…

— Няма нужда да казваш, че е нормално, Бийчър. Да търсиш, за да видиш дали някаква тайна двестагодишна група е знаела за деня, в който баща ти ще се опита да убие президента… Малко сме далеч от нормалното.

Права е, знам, но преди да успея да й го кажа, усещам вибрацията на телефона в джоба си. Виждам на екранчето, че е очакваното обаждане. Вътрешен 2926. Лабораторията за консервация в приземието.

— Готов ли си за това, Бийчър? — пита Дениъл Диаманта, преди дори да кажа „здрасти“.

— Успя ли да го разчетеш? — питам.

— Това е симпатично мастило, не е Розетският камък. Та искаш ли да дойдеш тук и да видиш какво е написано в тази книга, или не?

[1] Първият масов и достъпен модел на „Форд“. — Б.пр. ↑

[2] Според някои теории на зеления хълм в Далас е имало втори стрелец при убийството на Джон Кенеди. — Б.пр. ↑

[3] Актьорът, убил Ейбрахам Линкълн на 14 април 1865 г. на театрално представление. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 40

Андре Лоран мразеше шапки.

Беше ги мразил винаги и продължаваше дори в ден като днешния, когато в късния следобед ветровете се втурваха в галоп надолу от Капитолия и се понасяха бясно с пълна сила, набрали скорост в широкия каньон, образуван от сградите, наредени по Пенсилвания авеню. Шапката, разбира се, щеше да му пази топло. Ала, подобно на всеки бръснар, Андре Лоран знаеше, че шапката е годна да направи само едно: да съсипе цял ден труд.

И все пак, докато Лоран крачеше, приведен срещу вятъра, и се бореше да измине пътя по пресечката към огромната гранитна сграда, той нито веднъж не помисли да свали червената си бейзболна шапка на „Вашингтон нешънълс“.

Знаеше какви са ползите от нея, особено след като зави за последен път надясно, излезе от аеродинамичния тунел на Пенсилвания авеню и тръгна под навеса, за да стигне до автоматичните врати на Националния архив.

— Изглежда, сякаш Дороти и Тото летят наоколо отвън — извика охранителят на рецепцията, когато Лоран влезе във фоайето и донесе мразовит вихър със себе си.

— Не е толкова зле — възрази Лоран.

Така смяташе. В сравнение с постоянно сивото небе в Охайо зимите във Вашингтон бяха леки. Ала с приближаването до регистрацията Лоран си мислеше, че това е единственото по-лесно нещо тук.

Особено през последните няколко месеца.

— За проучване или имате среща? — попита охранителят.

— Проучване — отвърна Лоран, впечатлен колко гъсти са веждите на пазача. Определено се нуждаят от подкъсяване, прецени той, докато вадеше личната карта, дадена му от Палмиоти, и внимателно наместваше бейзболната шапка — в момента единствената защита на лицето му от охранителната камера на тавана.

— Как беше името ви?

Лоран се облегна върху плота за регистрация, издигнат на височина на гърдите като в авиокомпания. Никога не му беше харесвало да идва тук. Но както те знаеха, президентът не можеше да се подстригва всеки божи ден.

— Не ме ли познавате вече? Идвам постоянно. — Лоран вдигна картата: — Аз съм Дъстин Гирич.

ГЛАВА 41

— Спомена ли вече на Рина за мен? — пита Диаманта.

— Шегуваш се, нали? — отвръщам. — Колко съм бърз според теб?

— Много си бърз — казва той, кима за поздрав на Тот и хвърля бегъл поглед към Клементин. — Позанимавах се с вашия проблем с невидимото мастило.

Повдига вежди, завърта се към лабораторията и ни кани вътре.

— Между другото, откъде е тя? — добавя той с гръб към нас и посочва с пръст Клементин.

— Тя е… ами… — Присягам се към Клементин и изваждам закачената от вътрешната страна на ревера й червена карта за посетител, дадена й от Тот. — Работи в отдела за съвременната армия в Колидж Парк — имам предвид нашата сграда в Мериленд. — Казва се Люси.

— Люси? — промърморва Клементин и прави гримаса.

— Приятно ми е да се запознаем, Люси. — Диаманта е все още с гръб към нас. — Макар да е странно щатен служител да носи карта за посетител.

Не обелвам и дума, докато минаваме покрай няколко шкафа за карти и каси за съхранение. Не би трябвало да съм изненадан. Той прекарва дните си в изследване и на най-дребните детайли.

— Слушай, Дениъл… — подхваща Тот.

— Тот, не ми пука. Наистина — прекъсва го той. — Бийчър, просто обещай да кажеш две думи на Рина. Честна сделка?

Кимам с глава. Честна сделка.

— Добре, сега за следващия ви кошмар. И той ни повежда към квадратната лабораторна маса в дъното, цялата покрита с небесносини пластмасови тави за проявяване, каквито има в тъмните стаички. До ръба на лабораторната маса е нашият екземпляр от „Речник на Ентик“.

— Какво знаеш за невидимото мастило?

— Спомням си панаира на науката в пети клас: някой пише с лимонов сок, после нагряваш хартията и готово…

Отварям речника и виждам, че вече всяка страница е защитена с лист специална мека хартия. Но освен надписа.

EXITUS

ACTA

PROBAT

Форзацът е съвсем празен.

— Очаквах да си намерил нещо написано — намесва се Тот почти толкова раздразнен, колкото и аз.

— Точно това се опитвам да ви кажа — обръща ни внимание Диаманта. Който и да е сложил това тук, не играе в Детската лига. Това е удар на професионалист — обяснява той, — най-добрите тайни мастила датират от хиляди години, от Китай и Египет, а през осемнайсети век почти винаги ги правят на основата на органична течност — сок от праз, зелени лимони или дори урина. И нали и ти спомена: малко нагряване разкрива записаното. Но както и Джордж Вашингтон е разбрал, не е голяма тайна, щом всеки британски войник знае, че е достатъчно просто да помаха със свещ, за да види как фокусът се прояснява.

— Мини на въпроса за професионалния удар — подкани го Тот.

— Това е въпросът — подчертава Диаманта. — Основните невидими мастила изискват процес на нагряване. Нагрявате хартията, разбивате шифъра. Но за да надхитрят британците, Вашингтон и неговият Кръг Кулпър започват да си играят с химичен процес.

— Чакай… Какво каза току-що? — пита Клементин.

— Химичният процес?

— Не, преди него — казва тя.

— Има предвид Кръга Кулпър — намесвам се аз.

Знам накъде бие. Иска да разбере доколко брътвежите на Нико са били верни.

— Значи Кръгът Кулпър е използвал това?

— Разбира се — потвърждава Диаманта. — Наясно сте, предполагам, какво е Кръгът Кулпър, нали?

Всички кимваме.

— Тогава трябва да знаете, че главната цел на Кръга е да помогне на Вашингтон да оповести своите най-важни секретни намерения. Всъщност невидимото мастило е само началото: Кръгът Кулпър има свои собствени кодове и шифри… те никога не използват истинските си имена… пишат на гърба на петнайсетия лист хартия. Ето защо, когато Уилям Кейси пое ЦРУ…

— Знаем тази история. За статуята — прекъсвам го аз. — Те са най-добрите шпиони на всички времена. Разбрахме.

— Едва ли сте я разбрали. За толкова малка група Кулпър имат огромен принос за победата на Революцията. А най-големият им принос произтича от факта, че всички жизненоважни документи са били ръкописни писма. Затова, когато британците продължили да прехващат заповедите на Вашингтон отново и отново, той поискал от Кръга Кулпър да направят нещо по въпроса.

— Да изработят невидимо мастило.

— Но не какво да е мастило — подчертава Диаманта. — И тук идва блестящата им идея. Вместо да използват топлина, те започват да пишат с химикал, който изчезва, и го наричат „агент“. А после, искате ли да го прочетете, използвате друг химикал, наречен „реагент“.

— Той кара написаното да се появи отново — доуточнява Тот.

— Просто, нали? Агент и реагент — повтаря Диаманта. — Докато пазите втория химикал в тайна от врага, той никога няма да разбере какво е написано. И, както предположихте, Вашингтон и Кръгът Кулпър записват своите съобщения на титулните страници на обикновени книги.

Диаманта сочи речника, а аз чувам думите на Нико в главата си: „Не всичко може да се види толкова лесно“.

— Използвали са книги, понеже никой не би търсил съобщения в тях — обажда се Тот.

— Това е част от замисъла. А използват именно книги, защото, за да подействат по-добре химикалите на невидимото мастило, са се нуждаели от качествена хартия — обяснява Диаманта. — По онова време хартията на най-разпространените джобни книги като стари брошури, алманаси…

— … И речници — добавя Клементин.

— … И речници — съгласява се Диаманта — е по-евтина, отколкото качествената хартия, внасяна от Англия.

Той нахлузва чифт памучни ръкавици, внимателно посяга, взема речника от ръцете ми и го слага отворен на лабораторната маса.

— Единственият проблем е, ако имате речник с двеста страници, как да разберете върху коя страница да приложите проявяващия химикал? — Той започва да прелиства леко потъмнелите празни страници, но като цяло неразличими една от друга. — Не е изненадващо, че Кръгът Кулпър се е спрял на тази.

Диаманта издърпва първия лист мека хартия и отново разкрива екслибриса на книгата:

EXITUS

ACTA

PROBAT

— Що се отнася до съобщенията на Вашингтон — продължава той, — те са знаели да четат между редовете.

Все още объркан, гледам Тот.

— Не говоря метафорично — пояснява Диаманта. — Точно така трябва да направим. Хайде, чети между редовете.

Изважда от най-близката тавичка за проявяване малка квадратна гъба, не по-голяма от кибритена кутия. С докосване на хирург нежно прокарва влажната гъба по страницата.

От релефните влакна на хартията изникват избелели светлозелени букви, разцъфтяват пред погледите ни и разкриват съобщение, за което започвам да мисля, че е било предназначено за президента на Съединените американски щати:

EXITUS

february 16

ACTA

26 years is a long time to keep a secret

PROBAT

write back: NC 38.548.19 or WU 773.427

Exitus

16 февруари

Acta

26 години са дълго време да запазиш тайната

Probat

Напиши отговор: NC 38.548.19 или WU 773.427

— О, господи! — прошепва Клементин с пресекващ глас. Лицето й пребледнява.

— Става все по-любопитно, а? — Диаманта очевидно е развълнуван.

Единственият безмълвен остава Тот. Наблюдавам начина, по който гледа съобщението. Той също го вижда.

Ако тези числа са верни…

Току-що сме скочили в съвсем нова заешка дупка.

ГЛАВА 42

Охранителят на пропуска проучи картата на бръснаря, после го погледна отново.

Лоран мразеше този момент. Ако нещо би се объркало, щеше да стане сега.

Охранителят стоеше пред него, а бузите му започваха да се издуват.

Лоран опита да се усмихне, но се почувства, сякаш цялото му тяло се сплесква. Сякаш вътрешната страна на гърдите му се допира до вътрешната страна на гърба му. Не беше шпионин. Не беше създаден за това. Всъщност единствената причина, заради която се съгласи да го направи, беше… Д-р Палмиоти мислеше, че е, защото президентът на Съединените щати е помолил лично. Но не го правеше заради длъжността.

Беше заради човека. Човекът, когото Лоран познаваше, откакто Уолъс беше момче. Човекът, който помоли Лоран да се премести във Вашингтон и на когото Лоран беше дал обещание. И докато за някои хора във Вашингтон тези неща не са от голямо значение… там, в Охайо, а и на толкова много други места… знаят какво означава да държиш на думата си.

— Насам, господин Гирич! — Охранителят с обраслите вежди му подаде картата и махна на бръснаря към рентгеновия апарат.

След като лентата се задвижи, Лоран напълни пластмасовия контейнер с ключовете си, мобилния си телефон, и разбира се, книгата, която носеше: „Проблем от Ада“.

Премина през машината без забавяне и след секунди бръснарят можеше да поеме към целта си.

— Благодаря още веднъж — каза на охранителя.

— По всяко време — отговори той. — Добре дошли в Архива. И успешен лов.

ГЛАВА 43

— „Шестнайсети февруари“ — чете Клементин от страницата. — Трябва ли да знаем тази дата?

EXITUS

16 февруари

ACTA

26 години са дълго време да запазиш тайната

PROBAT

Напиши отговор: NC 38.548.19 или WU 773.427

Поклащам глава към нея. Не тук.

— На тази дата откриват гробницата на Тутанкамон — обажда се Диаманта.

— Моля? — питам.

— Откъде въобще го знаеш? — настъпва Тот.

— Проверих, преди да дойдете. — Диаманта сочи надолу към непроявеното съобщение на предната страница на речника.

— Не намерих нищо забележително за периода от двайсет и шест години, но ако гледате само шестнайсети февруари, на тази дата сребърният долар става законно платежно средство в САЩ, а Хауърд Картър открива фараона Тутанкамон. Иначе това е доста спокоен ден в историята. — Забелязал нашите реакции и мълчанието ни, Диаманта добавя: — Съжалявам. Не исках да любопитствам.

— Не си любопитен. Ни най-малко — Тот дори влага нотка на благодарност в гласа си. — Просто намерихме тази книга сред разни стари папки от началото на шейсетте и решихме, че ако някой е надраскал нещо в нея, вероятно ще е забавно да видим какво е.

Диаманта се втренчва в Тот, без да се страхува от сляпото му око.

— Имаш ли някаква представа как действа невидимото мастило? — пита Диаманта.

— Току-що ни обясни как действа — отвръща Тот.

— Да. Изнесох ви краткия курс. Но ако ви бях прочел пълния, щях да спомена, че ако невидимото мастило седи прекалено дълго, например няколко десетилетия, и приложим химикала реагент, написаното ще се появи отново в бледокафяв цвят. Като кестен. Вашият запис тук е бледозелен той сочи речника. — Това е прясно мастило и по яркостта на цвета бих се обзаложил, че е записано някъде през последната седмица.

Все още пребледняла, Клементин ме поглежда. Аз поглеждам Тот.

— Дениъл, чуй ме… — започва Тот.

— А, не. Не желая да слушам. Не се забърквам. Вече казах на Бийчър: вашите проблеми не ме интересуват и не искам и да ме замесвате, в каквото и да сте се замесили вие. Той се нуждае от помощта ми и ще я получи. Но не се отнасяй с мен като с идиот, Тот. Изглеждаш надут, а освен това е обидно.

— Извинявам се — промърморва Тот.

— Извинението е прието. — Диаманта ми подава речника. — Между другото, ще ви кажа още сега: няма начин тази книга някога да е принадлежала на Джордж Вашингтон.

— Но мотото…

— Exitus acta probat никога не се появява само като три думи на една страница. Никога. Нито веднъж в сбирката му. Повярвай ми, проверил съм над трийсет книги от Маунт Върнън. При всяко използване на мотото от Вашингтон то заедно с пълния герб, включващ орела, ивиците и трите звезди. А дори и да не беше така, намерих и това…

Отваря на вътрешната страна задната корица на речника. В долния десен ъгъл със светъл молив е написано „--2“. Дори не съм го забелязал преди.

— Това друг шифър ли е? — интересува се Тот.

— Най-важният шифър от всички — отвърнах, спомняйки си прекараното време в магазина на господин Фарис. — В антикварните книжарници така отбелязват цената.

— Или в някои случаи какво е платил книжарят за нея — добавя Диаманта, — така че да знаят за колко да я продадат.

Тот превърта информацията в ума си.

— Значи вместо да е рядко издание на Джордж Вашингтон, мислите, че тази книга струва около два долара?

— Струва колкото някой ще плати за нея — натъртва Диаманта. — Но ако трябва да предположа, да, обзалагам се, че това е по-късно издание, което някой фалшификатор е подправил, за да го продаде с измама през 1800-те, след смъртта на Вашингтон. Натъквам се на такива постоянно. Видях една преди няколко седмици в антикварна книжарница във Вирджиния продължава Диаманта. — Затова на ваше място щях да съсредоточа енергията си върху книгата, в която искат да получат отговор.

— Моля? — озадачава се Клементин.

— Да не мислиш, че това не са библиотечни сигнатури? — предизвиква я Диаманта. — Те ти пишат в тази книга, после ти отговаряш в друга. Общуване чрез книги. Гордостта на Кръга Кулпър.

Отново се сещам за Нико, докато и тримата се взираме в последния ред на съобщението:

Напиши отговор: NC 38.53.628 или WU 771.377

Несъмнено, определено приличат на библиотечни сигнатури.

— Има само един проблем… — започвам.

— И той е, че трябва да намерим тези книги веднага… — прекъсва ме Тот и се вглежда настойчиво в мен. Разбирам намека.

Но когато се насочваме към вратата, чувам песента „Острови на течението“. Кени Роджърс и Доли Партън. Телефонът на Тот.

— Говорите с Тот — отговаря той, като го отваря.

Кимва, после кимва отново. Но не отронва нито дума. Дори след като затваря.

— Дениъл, благодаря още веднъж за помощта. — И Тот ни побутва с Клементин към коридора.

— Не забравяй за мен и Рина — извиква Диаманта, докато излизаме.

Вратата на лабораторията с бронирано стъкло се затръшва със студено изщракване, ала чувам тихото сумтене на Тот, докато той се тътри обратно към асансьорите.

— Знаеш коя е книгата с тези номера, нали? — пита Клементин.

Тот не й обръща внимание. Аз — също.

— Кой беше на телефона? — питам го.

— Никълъс — отвръща Тот.

— Кой е Никълъс?

— Охранителят на пропуска. С веждите като гъсеници. Плащам му двайсетачка, за да си държи очите отворени. — Тот ни натиква в очакващия ни асансьор. — Сега, ако си размърдате задниците достатъчно бързо, може да имаме късмета най-накрая да спипаме Дъстин Гирич.

ГЛАВА 44

„Дзън“, пропява асансьорът във фа диез и вратите се плъзват настрани.

Хуквам първи, стрелвам се по коридора и се насочвам право към сивите каменни стени на фоайето. Зад мен Тот накуцва и се опитва да не изостава. Не е изненадващо. По-възрастен е с близо петдесет години. Но ме изненадва Клементин: и тя се затичва, ала бързо изпуска парата. Лицето й придобива цвета на стара порцеланова кукла.

— Добре ли си? — питам.

— Върви… Ако е там… Върви! — настоява тя.

Решавам да я послушам и набирам скорост.

— Бил отишъл в „Справки“! — вика Тот.

Завивам рязко надясно и нахълтвам в ментовозелената зала за справки, същата, в която намерих Клементин тази сутрин и тя ми даде направената от нея снимка с нас двамата.

Тук, на изследователските писалища, няма никого. Никого и при книжните лавици. Последното изписване от фондовете за посетители е направено преди час. Вече е твърде късно. Тук няма никого.

С изключение на възрастен чернокож мъж в тъмно късо вълнено палто, приведен пред маса с няколко компютъра.

— Господине, проверявам документите. Може ли да видя картата ви? — подканям мъжа. Той не се обръща.

— Господине… Господине, говоря на вас — добавям и се втурвам към него. Протягам ръка да го хвана за рамото.

— Бийчър, недей! — изкрещява Тот, току-що влязъл в залата.

Твърде късно. Тупвам човека прекалено силно, той се обръща и…

Той е тя.

— Я не ме пипай — излайва жената, като се завърта на мястото си.

— Госпожо, с-съжалявам… Мислех, че сте… Просто проверявам документите за самоличност.

Тя вдига картата си, удостоверяваща, че е изследователка от университета в Мериленд. Но когато оглеждам останалата част на помещението, няма и следа от… от… никого.

Включително от Дъстин Гирич.

Не е възможно. Пазачът го е видял да влиза тук. Да се движи толкова бързо… Сякаш е знаел, че идваме. Но единствените, които знаеха, бяха…

— Кой ти се обажда? — пита Тот.

Обръщам се и виждам, че Тот стои до Клементин. Телефонът вибрира в ръката й.

Тя поглежда надолу, за да види номера.

— От работата ми, сигурно искат да разберат дали ще ида утре — обяснява Клементин. — Защо?

— Защо не вдигаш? — пита Тот.

— Защо ми говориш с такъв тон?

— Защо не вдигаш?

Очевидно раздразнена и по-бледа от всякога, Клементин отваря телефона и го вдига до ухото си. Слуша няколко секунди и после изрича кратко:

— Аз ще се обадя, става ли?

Наблюдава реакцията на Тот и пита:

— Какво?

— Не съм казал нищо — с тона си Тот цели да се увери, че тя долавя предизвикателството в гласа му.

— Просто го кажи! — тросва се тя.

Той поклаща глава.

— Значи сега не ми вярваш? — И му подава телефона си. — Искаш ли да говориш с тях? Ето, говори с тях.

— Слушай, всички имахме дълъг ден — намесвам се.

— И не ми пробутвай този зъл поглед, с който гледаш всички наоколо — все още е втренчена в Тот.

Той се отдалечава към главната рецепция. Тя го следва плътно зад гърба.

— Бийчър присъства в живота ми много преди да влезе в твоя. Помагам му, откакто започна всичко това, и какво? Сега си мислиш, че доноснича на Гирич или нещо подобно?

— Ти го каза, не аз — подхвърля Тот.

— Но не пречи и да си ти — отвръща Клементин. — О, за малко да забравя: не получи ли ти онова вълшебно телефонно обаждане преди три минути, което ни накара да търчим насам. Идеален момент за Гирич да се регистрира и да каже, че всичко е чисто. Предупреждавам те: нараниш ли приятеля ми, ще направя всичко възможно светът да разбере кой си.

Очаквам Тот да избухне, но вместо това той гледа надолу към червената папка, с три халки на подвързията, която лежи отворена върху плота.

Разбира се. Регистърът…

— Бийчър… — казва Тот.

Бързо се приближавам.

— Какво? — пита Клементин. — Какво е това?

Без да й обръща внимание, Тот отгръща една страница назад, след това се връща към първоначалната.

— Всеки ден в тази стая има персонал от нас, от архивистите — обяснявам. — Дежурим по час-два, та когато дойдат посетители, да им помогнем за техните проучвания. Но по-важното е, че надзорничката на тази стая отбелязва кога точно идва всеки от нас просто за да знае кой е обслужващият във всеки конкретен момент.

— И виж кой от петдесетте архивисти в тази сграда е последният, бил тук според този регистър едва преди десет минути. — Тот забива кривия си пръст във фамилното име, изписано на страницата.

16:52 Далас Джентри

Моят колега. И съсед по „кошара“. И заедно с Рина другият зачислен към президента Уолъс вчера, когато той трябваше да пристигне в ПСИД.

ГЛАВА 45

Шест минути по-рано

При подстригването Андре Лоран не поставяше на първо място скоростта. Държеше преди всичко на акуратността. На точността. Да дадеш на клиента точно желаното от него. Или най-малко да го убедиш, че си му дал точно каквото иска.

Но тук беше различно.

С влизането в ментовозелената зала „Справки“ на първия етаж на Архива Лоран не пропиля нито секунда.

Без съмнение, днес скоростта беше особено важна. Друг път целта беше да се движи бавно… да отиде до читалнята за проучвания на горния етаж, да издърпа количката, пълна с документи, брошури и половин дузина други регистри, и тогава пред погледите на всички да скрие онова, което им беше необходимо.

Но ако казаното в „Проблем от Ада“ беше вярно… ако някой друг беше взел речника…

Не искаше дори да си го помисли.

Бързият оглед на читалнята му показа, че поне бе улучил точното време. Бог да благослови държавните служители. Малко преди пет почти целият персонал беше изчезнал.

— Мога ли да ви помогна? — извика му възрастна служителка, докато буташе количка, пълна с малки кутии, към стаята за четене на микрофилми в дъното вляво.

— Всъщност съм добре. — Лоран махна с ръка за благодарност, но не помръдна, докато тя не се отдалечи.

Най-после жената изчезна от погледа му, а той тръгна покрай централното писалище и се запъти към лавиците, подредени край стените на помещението. Пренебрегна номерацията им и започна да брои. Едно… две… три… четири… тук… четвъртата лавица вдясно. Както почти всички други рафтове, и тя бе запълнена със стари книги с кожени подвързии, предимно кафяви и тъмносини, но и няколко червени; всеки том бе посветен на различна тема. На най-горния рафт имаше редица черни папки и няколко брошури. Според гръбчетата: каталожна група 267.

Лоран кимна. Беше тази. Погледна през рамо и се увери добре, че надзорничката я няма.

Всичко беше чисто.

Посегна към последния рафт и издърпа с два пръста една от дебелите черни папки. Отвори я с една ръка и постави при брошурата в нея и книгата, която носеше — „Проблем от Ада“, а после с леко движение плъзна и двете книги на най-горния рафт и се отправи към вратата.

Идеята беше колкото проста, толкова и елегантна. Служителите на Архива бдят за посетители, които се опитват да измъкнат документи навън. Но никой никога не би заподозрял, че някой ще вмъква нещо вътре.

Вече беше там. Просто още една книга в най-големия архив в света. Трийсет секунди по-късно Лоран вече го нямаше. Трийсет секунди по-късно се намираше навън, излязъл скрит от погледите на охраната сред тълпата тръгващи си служители.

Трийсет секунди по-късно беше извадил телефона си и набираше номера, научен вече наизуст.

Когато започна да звъни, покрай Лоран профуча очукана „Тойота“ с избеляла лепенка от президентските избори на задната броня: „Не ме вини, че не гласувах за Уолъс“.

До ухото на бръснаря телефонът спря да звъни. Някой беше вдигнал. Лоран дори не си отвори устата. Нямаше нужда.

Без да отрони и дума, затвори телефона. Съобщението беше изпратено. Четвъртата библиотека. Най-горния рафт. По най-бързия начин.

Точно както искаше клиентът.

ГЛАВА 46

— Отишъл си е — констатирам аз.

— Провери бюрото му — подсеща ме Тот.

Вървя от „кошара“ на „кошара“, като минавам и покрай моята в залата ни на четвъртия етаж, но вече знам отговора.

Когато стигнахме дотук, огледах металното табло за писане и малките магнити с нашите снимки на тях. Имаше двама души в колоната ВЪТРЕ. Всички други бяха ВЪН. Включително и архивистът, заради когото дойдохме: Далас.

— Не отговаря на мобилния си. Навярно е на долния етаж — допуска Тот. — Или в хранилищата.

— Не е. — Тръгвам обратно към магнитите в предната част. — Знаеш какъв е… не се отписва до момента, в който си тръгва. Не дай боже да разберем, че не работи постоянно и… Почакай. Къде е Клементин?

Тот поглежда през рамо. Вратата към коридора все още е отворена.

— Клеми? — викам, проточил врат навън.

Тя седи с кръстосани крака на плочките.

— Съжалявам, аз само… Беше дълъг ден…

— Така ли? Когато се срещам с моя отдавна изгубен баща, задържа ме охраната и откривам тайни записки, които биха ме отвели до убийство, обикновено съм доста по-бодра.

С насилена усмивка протяга ръце и се хваща за рамката на вратата, за да стане.

Но когато се изправя на крака, нейното лице… Вече не е само пребледняло. Позеленяло е.

— Наистина не си добре, нали?

— Престани, моля те! Добре съм — твърди тя и пак се усмихва пресилено.

Намества няколко избягали кичура черна коса зад ухото си и виждам, че ръката й трепери леко. Разполагах с двайсет години да си фантазирам за силата на Клементин. Това е най-лошото при среща със стари приятели: когато реалността измества розовите спомени.

— Трябва да те отведем у дома. — Бързо обаче осъзнавам, че сред цялото ми вълнение от срещата ни нямам представа къде живее.

— Къде във Вирджиния живееш? Далече ли е?

— Мога да взема метрото.

— Не се съмнявам, че можеш. Но къде живееш?

— До Уинчестър. Недалеч от университета „Шенандоа“.

Поглеждам Тот, но той вече клати глава. Далеч е. Наистина далеч.

— Сигурна ли си, че метрото стига дотам?

— Метро, после местен автобус. Ще се успокоиш ли? Постоянно пътувам така.

Отново поглеждам Тот. Той пак поклаща глава.

— Не искай от мен да я закарам — отсича Тот.

— Не те моля да я закараш.

— И не ми искай колата — предупреждава той.

Не обелвам и дума. Лицето на Клементин е зелено; ръката й все още трепери. Тот може да не я харесва. И може да не му се нрави колко свръхконтролираща беше. Но дори и той вижда. Клементин не е в състояние да се добере до вкъщи сама.

— Добре съм — уверява тя.

— Бийчър… повторно ме предупреждава Тот.

— Всичко ще е наред. Ще видиш.

— Не. Няма да видя — мръщи се Тот. — Уморен съм, съсипан съм, а благодарение на твоя речник днес не успях да свърша нищо. Последното, от което се нуждая, е два часа обиколка на Вирджиния. Откарай я у дома и се върни да ме вземеш.

— Добре. Да. Точно така.

Само след шест минути и деветнайсет секунди Клементин и аз сме в светлосиния „Мустанг“, излизаме от гаража на Архива и се врязваме във вечерния трафик.

Знам колко се притеснява Тот. Той винаги се притеснява. Но когато мисля за това, което преживяхме днес…

Как би могло да стане по-лошо?

ГЛАВА 47

Най-напред архивистът трябваше да спре на едно място.

Сега, когато Бийчър си беше тръгнал, нямаше да отнеме много време.

Бърза да изкуцука обратно в зала „Справки“ и да отиде при първия… втория… третия… четвъртия библиотечен шкаф отдясно. Архивистът се огледа, но знаеше, че тук няма никой. Главната причина да изберат помещението.

Президент винаги беше толкова увлечен по ПСИД. И в това имаше смисъл. ПСИД беше защитен. ПСИД беше перфектен.

До вчера, когато се оказа, че не е.

Архивистът се протегна към най-горния рафт, изблъска настрана черпите папки и посегна направо за книгата. „Проблем от Ада“. После извади от джоба си пластмасово шишенце с размерите на чашка за шотове и триъгълно зърно на върха. Зърното всъщност беше гъбичка. Отвори книгата на страницата с авторското право, наведе малката бутилка и остави течността вътре да попие в триъгълната гъбичка. С няколко бързи мазки намаза страницата.

Само за секунди се появи зелен ръкописен надпис с дребен почерк.

Той го прочетете бързо, защото вече знаеше по-голямата част. Но в края…

Архивистът кимна. Що се отнася до Бийчър… и тази жена Клементин… Точно така трябваше да стане.

Думите избледняха и изчезнаха, а архивистът захлопна книгата и тръгна през фоайето, за да излезе навън, в студа на Пенсилвания авеню.

— Такси!

Черно-жълто такси закова пред него.

— Къде отиваш тази вечер? — попита старият таксиджия с топчест нос и дебели бифокални стъкла на очилата, подавайки на архивиста ламинирана карта, когато той се вмъкна вътре.

— Какво е това? — попита архивистът.

— Моята мисия.

И наистина, на ламинирания картон пишеше: Да ви доставя до вашата дестинация в най-приятна за вас обстановка. Отдолу имаше списък на всички местни радиостанции.

Само във Вашингтон. Всички са проклети перфекционисти.

— Просто завий там зад ъгъла — каза архивистът. — Чакам едни приятели. Те са в светлосив „Мустанг“.

— Да не е като този? — попита шофьорът и посочи през предното стъкло класическия автомобил с Бийчър и Клементин, който се изкачи по рампата, направи остър завой надясно и се включи в движението.

— Да, те са. Прекрасна кола, нали?

— Искаш да ги следвам? Като на кино? — попита шофьорът.

— Може да изостанеш малко. Дори и да ги загубим… — архивистът остави „Проблем от Ада“ на седалката — вече знам къде отиват.

ГЛАВА 48

— По-добре ли се чувстваш? — питам Клементин.

— Май да.

— Не ми звучи като „добре“. Звучи ми като „май да“.

За момент тя продължава да седи мълчаливо, взира се в огледалото от нейната страна на седалката и гледа ярките светлини на множеството коли зад нас. Използвам огледалото за обратно виждане и правя същото. Отбелязвам си наум кой е зад нас: синя „Акура“, няколко джипа, непропорционално голям брой хибриди и обичайните за часа пик таксита. Нищо необичайно. От това не се чувствам по-добре.

— Тот ме мрази — обажда се Клементин.

— Какво те кара да мислиш така?

— Имаш предвид, освен дългото взиране и обвинителните погледи… или вероятно когато отговорих на обаждане и той сякаш каза: „С кого говориш? Мразя те“.

— Просто се притеснява за мен.

— Ако беше притеснен, сега щеше да седи в тази кола. Той не ме харесва. Не ми вярва.

— Е, аз ти вярвам.

Докато завъртам волана, за да завия пак надясно и да последвам движението в пиковия час по Конститюшън авеню, тя мълчи.

— Какво, сега смяташ, че не ти вярвам ли?

— Бийчър, фактът, че днес дойде заради мен при Нико… Знам как се чувстваш. И се моля ти да знаеш как се чувствам аз. През всички тези години… Хората не бяха мили с мен по начина, по който си мил ти. Но не разбирам едно: защо така и не ми обясни какво видя в онези сигнатури в книгата?

Тя говори за съобщението с невидимо мастило:

EXITUS

16 февруари

ACTA

26 години са дълго време да запазиш тайната

PROBAT

Напиши отговор: NC 38.548.19 или WU 773.427

— Знаеш какво означават тези числа, нали? — пита тя. — Знаеш на кои книги са.

Клатя глава.

— Бийчър, не е нужно да ми казваш. Честно, не си длъжен. Но ако мога да помогна…

— Не са книги — уточнявам.

Завивам наляво и следвам потока от автомобили, поел към междущатско шосе 395 и знаците за моста на Четиринайсета улица. Отново поглеждам в огледалото.

Ванове, хибриди, таксита, няколко нахални шофьори си пробиват път, но като цяло всичко си е на мястото.

— Бийчър, аз бях там. Човекът в „Консервация“ каза…

— Диаманта не знае какво…

— Чакай. Какъв диамант?

— Дениъл. В „Консервация“. Това е прякорът му. Диаманта — обяснявам. — И макар да е експерт по строеж на книгата и въздействието на химични реакции, няма особено понятие от библиотечната наука, защото в противен случай щеше да знае, че никой от тези номера не е сигнатура.

Тя се смръщва, сякаш се опитва да си припомни цифрите.

— NC 38.53.628 или WU 771.377 — повтарям й ги аз. — Приличат на библиотечни сигнатури, нали? Но и в двете липсват разделители. — Виждам объркването й и обяснявам: — Във всяка сигнатура има две групи от букви. NC е първата група… N означава изкуство. Всички книги с N са свързани с изкуството. Какво изкуство, това ти казва буквата C: … от Ренесанса, модерно и прочее. Но преди последната поредица числа… шестстотин двадесет и осем… винаги има още една буква… разделител… разделя тематиката, указва ти автора или заглавието, или някое друго подразделение, така че да можеш да го намериш. Без тази втора буква не е истинска сигнатура.

— Навярно вторите букви са пропуснати нарочно.

— И аз си помислих така. После видях другия номер: WU 771.377

— А W означава?

— Това е проблемът. W не означава нищо.

— Какво искаш да кажеш?

— Преди години всяка библиотека е имала своя собствена система. Но за да се уеднаквят, когато светът преминава към системата на Конгресната библиотека, всяка буква означава определена различна тематика. Q е за наука. K е за право. Но за три букви… — W, X, Y — никога не е определено нищо.

— Значи, ако книгата започва с X…

— Всъщност, X понякога означава книги, оставени извън основния фонд, вероятно защото са пикантни или мръсни… познай откъде произлиза Х-филми, но разбираш за какво става дума. Книга, която започва с WU… въобще не е книга…

— Може ли да е нещо друго, освен книга?

— Залагам десетачка, че в момента Тот се занимава тъкмо с това — обзалагам се аз и пак проверявам в огледалото. Извисяващата се сграда на Архива отдавна е изчезнала. — В системата за регистриране на правителствените публикации W е за старото Министерство на войната. Но WU не съществува.

— Значи може да е всичко?

— Всичко може да бъде всичко. Но каквото и да е, не е в редовната система, следователно не е изключено да бъде в по-стара библиотека, която не използва системата, или в частна, или…

— Какъв вид частна? Като нечия лична библиотека ли? — иска да разбере тя.

Описвам кръгчета с пръст по волана, докато обмислям тази идея. Даа. С цялото търчане след Дъстин Гирич не се бях сетил за това.

— Как мислиш, президентът има ли своя собствена частна библиотека в Белия дом? — пита тя.

Мълча.

— Бийчър, чу ли какво казах?

Кимам, но продължавам да мълча, пръстите ми още описват кръгчета.

— Какво не е наред? Защо млъкна така? — не ме оставя на мира тя.

Преди да успея да кажа нещо, Клементин стига до отговора:

— Притесняваш се, че не можеш да спечелиш.

Отново чувам думите на Орландо от момента, след като открихме книгата в ПСИД: „Посочи ми един човек, изправил се някога срещу действащ президент и отървал се същият, какъвто е бил преди“.

— Не можем да спечелим, знам. Никой не може да спечели в подобен случай. Никой не печели срещу президента.

— Не е вярно. Докато тази книга е у теб и докато той не знае, че е у теб, ти го държиш, Бийчър. Можеш да го използваш, за да…

Започвам да дишам тежко. Изписването на кръгчета се ускорява.

— Добре ли си? — интересува се тя.

Продължавам да мълча.

— Бийчър, какво не е наред?

Вперил поглед напред, посочвам навън.

— Мостове. Не обичам мостове.

Вече сме по средата на наклона. Тя поглежда надясно, но едва когато пътят стига най-високо и минаваме край светещите бели колони покрай гърба на Джеферсън Мемориал, тя забелязва огромната тъмнина на река Потомак да се разгръща пред нас. Широкото платно на моста на Четиринайсета улица не прилича на мост. Но по зеления оттенък, от който сега лицето ми заприличва на нейното, тя разбира, че го усещам така.

— Шегуваш се, нали? — смее се Клементин.

В отговор не се засмивам.

— Баща ми почина на мост.

— А баща ми се опита да убие президента. Май те бия.

— Моля те, спри да говориш. Опитвам се да не повърна, като си представям, че отново съм в колониалните времена и пиша писма с перодръжка.

— Добре, но виждал ли си някога какво пропускаш? Този изглед… — Тя сочи през прозореца. — Вижда се цялата задна страна на Джеферсън Мемориал.

— Тази гледка ми е позната. Притежаваме най-добрите снимки на света в нашите фотографски фондове. Имаме най-ранните доклади, от времето, когато Комисията започва да го обсъжда. Имаме дори оригиналните чертежи, които…

— Сири колата.

— МОЛЯ?

— Чу ме. Спри колата. Довери ми се.

— Клеми, не съм…

Тя хваща дръжката и отваря рязко вратата. Поривът на студения въздух създава вакуум, той засмуква косите ни и захвърлена салфетка от пода вдясно. Гумите на автомобила изтрополяват по плочите на пътната настилка на моста.

Настъпвам спирачките и хорът от клаксони зад нас бързо постига хармония. Извъртам волана и успявам да се изтегля край перилата на моста, а отворената врата на „Мустанг“-а остъргва леко бетонната преграда.

— Ти луда ли си! — изкрещявам, докато бързам да спра. — Да не сме в осми клас!

— Не го прави.

— А?

— Не се връщай в осми клас… не говори за минали неща… не викай стари спомени, които нямат нищо общо с това, какви сме сега. Това е най-важното! Днес… — казва тя, докато клаксоните продължават да свирят зад нас.

— Ченгетата ще са тук за две секунди. — Държа главата си наведена надолу и се взирам в чатала си, за да не гледам към моста. — Не може да се спира на национални паметници.

— Можеш, разбира се. Току-що го направи. Сега погледни и ми кажи какво виждаш.

— Не мога.

— Можеш. Просто се опитай. Знам, че можеш.

— Клеми…

— Опитай, Бийчър. Просто опитай.

Чувам сирените в далечината.

— Моля те — добавя тя, сякаш се моли за душата ми.

Не съм в настроение да се сблъсквам с още служители на реда и все още чувам Орландо да ме нарича „професор Индиана Джоунс“, затова вдигам глава и бързо поглеждам надясно. Само за секунда. Най-много за две. Вятърът е разбъркал косата на Клементин, но над рамото й ясно се вижда яркият бял купол на Джеферсън Мемориал. Замирам, изненадан да усетя как сърцето ми затуптява по-бързо.

— Как изглежда? — пита тя.

— Честно? Доста ужасно. — Взирам се в извивките на мраморната зидария. — Това е само гърбът. Не се вижда хубавата част със статуята.

— Но е реално — напомня, загледана в мемориала. — И поне го виждаш наистина. Не в книга. Не и в някакви стари документи. Виждаш го тук… сега… в смразяващия студ, от моста, по начин, по който никой турист никога няма да го види.

Юмруците ми още са вкопчени във волана. Стоя с наведена глава и отново отказвам да погледна отвън. Но я слушам.

— Всъщност ми хареса — признавам.

— Звучиш изненадан.

— Май че съм. — Сърцето ми започва да галопира. — Никога не съм го възприемал от този ъгъл.

Клементин се извръща към Джеферсън Мемориал и поглежда за миг по моя начин, хвърля поглед през рамо и се обръща пак към мен. Очите ни се срещат. Не си позволява да се усмихне… все още преценява. Но съзирам благодарността й за доверието.

— Тя направо ме заряза — избъбрям.

— Моля?

— Годеницата ми Айрис. Ти ме попита преди. Тя ме заряза.

— Така си и мислех. Доста очевидно е.

— Но не беше заради друг мъж.

— Заради момиче ли? — пита Клементин.

— Де да беше. Тогава поне щях да имам добра история.

Това е моментът, в който се предполага тя да попита какво се е случило. Но не го прави.

Главата ми все още е наведена. Ръцете ми все още стискат волана. Докато преживявам отново момента, тя забелязва каква болка изпитвам.

— Бийчър, ако не искаш, не е нужно да го казваш. Наистина няма значение.

— Заряза ме по най-лошата възможна причина — казвам, а сирените продължават да се приближават. — Без абсолютно никаква причина.

— Бийчър…

Стискам зъби, за да се удържа.

— В смисъл, ако се беше влюбила в друг или бях направил нещо погрешно, или я бях подвел по непростим начин… Бих го разбрал, нали? Но вместо това тя каза… че няма нищо. Абсолютно нищо. Бил съм си аз. Бил съм мил. Бил съм добър. Ние просто… не виждала връзката повече.

Поглеждам Клементин, чиято уста е леко отворена.

— Навярно просто е решила, че съм скучен. А най-жестокото е, когато някой каже нещо гадно за теб, да знаеш колко е прав.

Клементин ме гледа от седалката на пътника, без да помръдва.

— Може ли да ти кажа нещо? — предлага накрая. — Тази Айрис ми изглежда истинска мърла.

Разсмивам се и почти се задъхвам от обзелата ме радост.

— И може ли да ти кажа още нещо, Бийчър? Не ми се виждаш влюбен в миналото. По-скоро те е страх от бъдещето.

Вдигам глава и се обръщам към нея на седалката до мен. Когато си тръгвахме от „Света Елизабет“, Клементин каза, че най-трудното при срещата с Нико било как толкова голяма част от живота й изведнъж придобила смисъл. Да, надценявам го, знам колко съм мелодраматичен и ожесточено отхвърлям нещо, само защото повикахме призрака на Айрис, но откакто Клементин се върна в живота ми… животът ми няма изцяло смисъл. Определено обаче има повече смисъл, отколкото преди.

Обръщам се към седалката на пътника и се привеждам към Клементин. Тя замръзва, но не се отдръпва. Навеждам се още по-близо, съвсем бавно, пръстите ми се плъзват по бузата й, докосват кичурите на късата й черна коса. Когато устните ми докосват нейните, ме изпълва нейният вкус, смесица от карамел и нотка на праскова от гланца й за устни.

На този свят има големи майстори на целувката. Аз не съм от тях. Не съм сигурен дали и Клементин е от тях. Но е дяволски близо.

— Станал си по-добър след Битката на бандите — прошепва, като си поема бързо дъх.

— Спомняш си?

— Стига, Бийчър… Как бих могла да забравя първата си целувка? — пита тя, а последните няколко срички затрептяват на устните ми.

След секунди аз вече не съм наведен над нея. Тя е наведена към мен.

Замаян съм от нейния аромат… от това как късата й черна коса се плъзга по бузата ми… как ръката й се спуска надолу по гърдите ми и се промъква толкова близо до всичко, което усещам в панталона си.

Зад нас порой от червени светлини се изсипва върху задното стъкло. Едва чувам сирената от полицейската патрулка, вече е на две коли зад нас и се опитва да ни накара да се движим.

Поемам си дъх и бавно се отдръпвам.

— По-добре ли се чувстваш? — пита тя.

— Определено по-добре. Но и доста ужасен, че все още сме на този мост.

Засмива се кратко. Но когато се отпуска обратно на мястото си, сключва вежди със съвършено нов израз… тъжно мълчаливо признание, което не съм забелязал никога преди. Сякаш още една нова врата се е отворила… а аз започвам да разбирам, че в нея има десетки от тях… и най-накрая виждам какво има вътре.

— Ние сме ужасени — поправя ме тя, докато продължаваме напред и оставяме моста зад себе си. — Така разбираш, че си жив, Бийчър. Добре дошъл в настоящето.

* * *

„Моля, направете… ляв завой“, обявява женският глас на джипиеса през мобилния ми телефон повече от час по-късно. — Посоката е… направо… наляво.

— Клеми, стигнахме — извиквам, натискайки спирачките на червената светлина, в очакване да завия към тясната й пресечка. Както правех на всеки стоп, откакто напуснахме магистралата, проверявам в огледалото за обратно виждане. Не забелязвам никого.

Влизаме в градчето Уинчестър, Вирджиния, огромното тухлено общежитие. Изобилието от деца с раници ми подсказва, че сме в град с колеж. Но както при всеки град с колеж, и тук има добра и лоша част на града. Колкото повече наближаваме квартала на Клементин, студентите отстъпват място на редици къщи със заковани прозорци, на твърде много изоставени фабрики и дори заложна къща. Нека да е ясно: в добрата част на града никога не се срещат заложни къщи.

— Клеми, ние сме… Мисля, че стигнахме. Завивам към дългата тъмна улица, обградена от порутени паянтови къщи. Половината улични лампи не светят. В последната секунда забелязвам такси, чиито слаби светлини завиват в пресечката, откъдето току-що минахме.

Преди две години Архивът беше домакин на обеден семинар с автор, който представи книгата си за въздействието на страха и неговата роля в историята. Той каза, че когато вървите по тъмна уличка и чувствате онези тръпки по врата, това не е просто лошо предчувствие, а биологичен дар от бога, „Дарът на страха“, както го нарече. По думите му, ако пренебрегнете този дар, вървейки по тъмната уличка, и си кажете: „О, знам, сигурен съм, че всичко е наред“, тогава ще срещнете истинската болка.

До мен, докато продължавам да изживявам целувката ни, Клементин, отпуснала брадичка на ключицата си, е заспала дълбоко на седалката, изтощена от дългия път. Вече е доста късно и тихо. Вслушам ли се внимателно, ще чуя как се надигат и спускат гърдите й, като диша. Но докато присвивам очи, за да прочета номерата на къщите, преминаваме покрай сграда с откачена от пантите врата и друга с надпис със спрей по фасадата: „Само ПВЦ тръби, без мед в къщата“. В този момент чувам единствено биологичния дар от бога, който ми казва, че това не е мястото, където искам да бъда.

Зад нас кола завива в улицата, но след това променя намерението си и изчезва.

„Вие пристигнахте“, обявява гласът от джипиеса. Навеждам се напред и проверявам пак номера на къщата. 355. Тук е.

С рязко завъртане на волана завивам на най-близкото свободно място, точно пред къща без ограда със стар диван на верандата. Спомням си, че съм живял в такава къща. В колежа.

Докато паркирам колата, ръката ми се натъква на оставената между седалките чанта на Клементин; при удара се отваря. Забелязвам вътре ръба на лилав кожен портфейл, връзка ключове и лист хартия, който ме кара да се усмихна. Дори на слабата светлина от лампичката различавам какво има на него… аз като ученик и Клементин върху фотокопирана черно-бяла версия на снимката в рамка, която ми даде по-рано днес. Даде ми цветната. Но е запазила копие. За себе си.

— Света Богородице! Какво си направил на моето момиче? — чувам прегракнал от пушене глас отвън.

Подскачам от шума, оглеждам улицата, но не виждам никого.

— Ти! Чуваш ме!

Звукът ме отвежда по напуканите тухлени стъпала до входната врата на къщата на Клементин. Мрежестата врата е затворена, ала благодарение на отблясъците от телевизор вътре виждам силуета на стара жена с разрошена бяла коса.

— Тя обеща да ми се обади, а така и не се обади! — крещи жената, блъска вратата, която се отваря, и изскача навън на студа, облечена в избелял розов пеньоар. Хуква надолу по стълбите.

Право към нас.

ГЛАВА 49

— Клеми, моментът е подходящ да станеш… — викам я и я разтърсвам, за да я събудя.

Отварям вратата на колата. Жената в края на шейсетте или по-скоро към седемдесетте години вече е на половината път надолу по стълбите. Тя е слаба и изненадващо висока, стройната й осанка и естествена елегантност са притъпени от лекото прегърбване, плод на възрастта.

— И замръзвам! — крещи тя. — Къде, по дяволите, беше?

— Бабо, хайде да влезем вътре — увещава я Клементин; тя вече се е събудила и е излязла от колата.

Баба. Бабата на Клеми.

— Не ми казвай къде да ходя! — избухва бабата и присвива блестящите си сини очи, които направо светят в нощта. Стига до тротоара и бутва Клементин в гърдите с пластмасово шишенце от хапчета.

— С вечеря! Знаеш, че си вземам лекарството с вечеря! — Обръща се към мен и предупреждава: — Да не мислиш, че говоря за дрога! Рак на ректума. Имам рак в ректум. — Тя се потупва отстрани по крака. Не бях я забелязал досега — издутината на долнището от пижамата й. Торбичка за колостомия.

— Що за човек те оставя, без да можеш да си отвориш лекарството?

— Бабо, съжалявам…

Отначало предполагам, че Клементин просто се опитва да смекчи възмущението на баба си. Забелязвам обаче как избягва да я погледне в очите… Тя е ужасена от тази жена.

Далеч вляво, в самия край на пресечката, се чува силно издрънчаване. Все едно бирена бутилка се търкулва по бетона. Клементин и баба й дори не забелязват. Решавам, че е котка.

— Съжаляваш, разбира се — изсумтява бабата и грабва вече отворения флакон от ръцете Клементин. Отново се обръща към мен и добавя: — Кой си ти всъщност? Ти ли направи това с нея?

— Какво съм направил? — недоумявам.

— Бабо! — моли я Клеми.

— Знаеш ли колко струва тази химиотерапия? Двеста долара за шишенце, и то при наличието на осигуровка!

— Бабо!

Бабата спира и се втренчва пак в Клеми.

— Тон ли ми повишаваш?

— Не му говори по този начин.

Явно кипнала, бабата отваря уста и издава напред долната си челюст, сякаш насочва пистолет. Плаши ме до смърт. По изражението на Клементин разбирам, че не съм единственият.

— Знам, че искаш да умра — изстрелва бабата.

— Не искам да умреш — възразява Клементин. — Ако исках, никога нямаше да се съглася да се грижа за теб.

— Да се грижиш за мен? Аз да не съм котка! Това е моят дом! Ти живееш с мен!

В края на улицата се хлопва врата на кола. Хвърлям поглед настрани и се опитвам да преценя колко е далеч.

Няма начин да е котка.

— Ей… Клеми — правя опит да ги прекъсна.

— Няма да се карам с теб, бабо. Не и тази вечер.

— Защо? Защото приятелят ти е тук с хубавия си нов костюм? И се притесняваш да не види истинската ти същност… на момиче, загубило работата си в радиостанцията и е щастливо да живее с една стара дама?

Клементин замръзва. Баба й стои изправена: добре съзнава какво й причинява.

— Даже не си му казала, че си загубила работата си, нали? — пита старицата едва ли не с наслада. — Нека да позная, още се опитваш да го впечатлиш.

— Няма ли да престанеш? — Клементин се обръща към мен и добавя: — Щях да ти кажа, кълна се… просто по една лъжа наведнъж…

— Разбирам те абсолютно — прекъсва я старицата. — Момиче в твоето положение…

— Бабо! — избухва Клеми и гласът й отеква из тъмната уличка. — Бийчър, наистина съжалявам. Късно вечер става заядлива.

— Я чакай, това Бийчър ли е? — пита бабата. — Онзи, по когото си падаше навремето? Я го виж, той е едно нищо!

— Не знаеш нищо за него! — сопва се Клементин.

— Нали го виждам сега!

— Не. Не можеш да видиш нищо. И сещаш ли се защо? — изръмжава Клементин, обръща се и се привежда плътно към нея на стълбището. — Защото дори в най-добрите си дни не си била и наполовина като него. Не можеш да му стъпиш на малкия пръст — изтъква тя, а баба й прави малка крачка назад и се отдръпва на долното стъпало.

— Бийчър, съжалявам, ще ти се обадя утре — казва ми Клементин и тегли старицата за ръката. — Бабо, да вървим.

Нетърпелива да се скрие, тя се забързва нагоре по стълбите. Баба й е на път да я последва, но в последния момент старата жена се извръща към мен, почувствала погледа ми.

— Какво? Съдиш ли ме? Стиска ли ти да го кажеш?

— Щастлива си, че я имаш — отвръщам.

Челюстта й се измества и очаквам отново да я насочи към мен. Ала чувам единствено нейния тих шепот, като всяка сричка се изстрелва заедно тънка струя студен въздух:

— Я ти, Доблестният Дъдли, върви се шибай. Ако не беше ти да й издуеш корема, тя нямаше да се забърка в тая каша.

Бръмченето в ушите ми става оглушително.

— К-ка-кво?

— Мислиш, че съм сляпа, освен глупава, нали? Щеше ли да се върнеш тук, ако тя не те държеше за топките с тая история с детето? Кълна се в Христос, стават все по-тъпи.

— Бабо! Влизай! — вика Клементин.

С последен гневен поглед… предупреждаващ поглед… старата жена поема нагоре по тухленото стълбище, а торбичката за колостомия се люлее като махало в крачола й.

Оставам неподвижен за миг.

Бременна.

Ако е вярно… със сигурност обяснява защо на Клеми й се гадеше преди и, по-важно, защо именно сега изведнъж започна да търси баща си.

Докато всичко си идва на мястото… осъзнавам къде съм… сам в тъмното… без никого наоколо; трябва да се махам оттук.

Отварям вратата и сядам в колата на Тот. На седалката на пътника забелязвам черна кожена ръкавица. Пръстите са тънки. Определено е на Клементин.

Поглеждам към тухленото стълбище. И мрежестата, и входната врата са затворени. Но вътре още свети.

Трябва да я оставя на мира. Има си достатъчно притеснения за една нощ. Но ако я зарежа сега… Ще отнеме само секунда. И ще се уверя, че е добре.

Бутам вратата с лакът и я отварям.

Излизам навън и силен тласък отзад ме събаря с лице към тротоара. Боря се да спра падането, ала ръцете ми, „Щрак, щрак!“, са приклещени… заключени с белезници… Който и да е той, е силен. Ръцете ми са приковани зад гърба.

„Помощ! Някой да помогне“, искам да изкрещя, докато брадичката ми се удря в бетона, а въздухът е изкаран от гърдите ми. Остро коляно се забива в гърба ми и дълги силни пръсти натъпкват вонящ парцал в устата ми. Миризмата… Ужасна е… На изгоряла коса.

Опитвам се да изплюя парцала, силните пръсти обаче обхващат устата ми, защипват носа ми и по този начин ме принуждават да си поема още по-дълбоко дъх.

С лице, притиснато в тротоара, се мятам като риба, опитвам да се боря… за да се измъкна… да видя моя нападател. Второ коляно затиска гърба ми.

Завива ми се свят…

Не, не припадай!

Извъртам се отново, а той натиска лицето ми надолу, приковава лявата ми буза към студения бетон, който сега ми се струва мек и топъл. Сякаш се топи. Светът се разлюлява и продължава да пропада.

Последното нещо, което виждам отразено в лъскавия тас на „Мустанга“, е обърнатият с главата надолу образ на моя нападател, разкривен като в криво огледало.

ГЛАВА 50

Аз съм буден.

Бях в безсъзнание, сега съм буден.

Прескачам мигновено между двете. Не отнема време.

Очите ми се отварят и се взирам в ярки жълти цветя. Слънчогледи. Сестра ми обича слънчогледи.

Примигвам бързо и се опитвам да се приспособя към светлината. Светлината… дневна ли е?

Не, завесите са спуснати. Светлината е вътре. Чува се и бученето на централно отопление.

Мозъкът ми е разбъркан. Дали Клеми… Да… Спомням си… Клеми е бременна.

Уффф!

Клеми е бременна и брадичката ме боли. Боли много.

Раменете ми са схванати. Силно стягане ми обяснява защо. Ръцете ми все още са приковани с белезници зад гърба ми.

Поглеждам надолу; погледът ми се спира о стола, на който седя. Има подлакътници. Облечени в калъфи резбовани подлакътници. С ноктести лапи.

Поглеждам пак слънчогледите. Те са върху фина азиатска ваза на красива ръчно изработена масичка за кафе.

В свръхсекретни доклади в Архива съм чел къде ЦРУ отвежда всички заподозрени в тероризъм след единайсети септември. Не е в красиво обзаведена стая като тази.

Но дори и без белезниците, упояването и отвличането започвам да си мисля, че това е по-лошо.

Хвърлям поглед наоколо в опит да разбера колко време съм бил в безсъзнание. През спуснатите завеси изглежда тъмно, но със същия успех може да е и рано сутринта. Оглеждам стаята за часовник. Няма. Всъщност колкото повече оглеждам… малкото кошче, вградената библиотека, където всички книги с кожена подвързия са с еднакви размери… цялата стая е толкова… съвършена… че ме кара да се чудя дали не съм в някакъв хотел или… може би в личното ПСИД на някого…

От лявата ми страна виждам поставена в рамка черно-бяла снимка на Белия дом, покрит със скеле и заобиколен от самосвали. Тя е от 1949 г., когато при реконструкция добавят Балкона на Труман.

Моля, кажете ми, че не съм в Белия дом…

Чувам пускане на тоалетно казанче зад мен.

Извивам се на стола, трескаво следвам звука. Има някой в банята. Ала вниманието ми грабва плъзгащата се огледална врата на дрешника до нея.

Дрешникът е празен. Няма дрехи… няма обувки… няма дори комплект закачалки. Същото е и с всичко наоколо.

В кошчето няма боклук. По стените няма снимки… по масичките… шоколадовокафявото кожено канапе от лявата ми страна е без никакви вдлъбнатини по възглавниците. Сякаш никой никога не е сядал на него.

Какво, по дяволите, е това място? Защо няма никакви признаци на живот?

Опитвам да се освободя, но главата ми буквално клюмва. С каквото и да са ме упоили… виенето на свят… все още ми оказва влияние.

От банята се чува шуртене на вода от мивката. Под вратата пробягва сянка и…

Щрак!

Извивам се обратно, от тежестта ми и столът се завърта наполовина. Вратата на банята се отваря и моят нападател се разкрива… Тази миризма… На череша и ром.

Дим от лула с аромат на череша и ром.

— Човече, наистина съм направил беля с брадичката ти, а? — пита Далас, като пристъпва напред, почесвайки се по късата брада, и ми напомня защо винаги е бил най-мразеният архивист в нашата служба.

— Съжалявам, Бийч, просто трябваше да те измъкнем оттам. Видях, че някой те следи…

— За какво говориш? Какво, по дяволите, става?

— Мога да ти обясня.

— Най-добре е да ми обясниш, мамка му!

Мислите ми се връщат към вчерашния ден, когато изнасяха тялото на Орландо. Забелязах как Далас и Рина бързо изтичаха за някакво покривало. В момента обаче той е на своя територия, излъчва нова гордост от начинанието си, каквото и да е то.

— Помниш ли, когато постъпи в Архива, Бийчър?

— Реч ли ще ми държиш сега? Защото, ако се измъкна от тези белезници, ще те убия.

— Чуй ме — настоява Далас. — Спомни си първата нощ, когато си работил до късно, часовете за посещение са свършили, всички туристи са си тръгнали, а ти си отишъл в Ротондата просто за да застанеш в тъмнината и да направиш свой собствен индивидуален оглед на Декларацията за независимост? Всеки служител в сградата изживява такъв момент, Бийчър. Но когато си стоял там сам и си изучавал тези петдесет и шест подписа, променили целия свят… помниш ли удивителното усещане, когато си мечтал какво ли би било да станеш част от историята по този начин?

Далас докосва раната на брадичката ми. От болка отмятам глава назад. Той получава това, което е искал. Вече го гледам право в очите. Ароматът на лулата му се носи около него.

— Това е шансът ти да добавиш своя подпис, Бийчър. Историята те зове. Нужно е да направиш само едно — да ни помогнеш.

— На нас? Кои сте вие?

— Кръгът Кулпър — оповестява Далас. — Ние сме Кръгът Кулпър. И с твоя помощ ще хванем другия.

— Другият какво?

— Онези, които направиха това. Онези, които убиха Орландо. Другият Кръг Кулпър, разбира се.

ГЛАВА 51

Беше студено и късно… доста след два през нощта… когато д-р Палмиоти погледна специалния телефон, оставен върху нощното шкафче.

Докато лежеше завит с юргана, разбра, че едва ли ще заспи.

Известно време опитва обичайните си трикове: да си представи как се разхожда по обширната зелена поляна в парка зад общежитието на колежа. Не харесваше особено откритите пространства. Харесваше обаче представата за тях. И харесваше колежа си. Обикновено това бе достатъчно номерът да стане.

Не и тази вечер.

— Скъпи, ще бъдеш изтощен утре. — Лидия се завъртя към него, преди да потъне обратно в своя сън. — Престани да се тревожиш за него. Ако има нужда от теб, ще се обади.

Все още се изумяваше, когато тя нравеше такива неща… разгадаваше го толкова ясно… усещаше, че е буден. Беше щастлив да я има. Разбираше го по-добре след шест месеца, отколкото бившата му съпруга след почти двайсет години. И известно време си мисли точно за това, по-специално за тяхната нощ в „Четири сезона“, и за онова нещо с мрежестите чорапи, което бе направила за рождения му ден, с надежда да бъде от ключово значение за съня му.

Ала мислите на лекаря отново се върнаха към приятеля му, към съобщението, написано от президента, и към онзи кошмар в архивите, които, разбира се, пратиха Палмиоти право към нощното му шкафче, към телефона със златен президентски печат на корпуса.

„Ако има нужда от теб, ще се обади“.

Беше добър съвет. Но не вземаше предвид колко сложни са нуждите на президента. Всъщност на първо място тъкмо тези специфични нужди станаха причина за създаването на Кръга. На двата Кръга. И макар да беше достатъчно лошо, че някой е намерил случайно книгата, ако останалото беше вярно, ако вече бе намесена трета страна и оригиналният Кръг Кулпър се затваряше около… В медицинското училище го наричаха СС. Имаше същият акроним и в политиката. Сигурна смърт.

Палмиоти извади крака си изпод юргана с надежда да спре да се поти. Специалният телефон щеше да звънне всеки момент.

Но през следващия час и половина не се случи нищо.

Палмиоти се изкушаваше да се обади в Медицинската служба. Дежурната медицинска сестра там щеше да потвърди, че Уолъс е на горния етаж. Ала Палмиоти знаеше, че е на горния етаж. В този час къде другаде би могъл да бъде президентът?

Към четири сутринта лекарят още се въртеше и се превиваше, докато гледаше телефона и чакаше да иззвъни. Познаваше приятеля си. Знаеше какво би трябвало да се върти в главата му. Знаеше всичко, изложено сега на опасност.

Телефонът трябваше да иззвъни.

Но така и не го направи. Не и тази нощ.

И докато д-р Палмиоти лежеше втренчен в тавана, с крака, стърчащи от юргана, докосващ Лидия с една ръка, най-много го плашеше това безмилостно мълчание.

ГЛАВА 52

— Защо съм с белезници?

— Бийчър, чу ли изобщо какво ти казах току-що? — пита Далас.

— Защо съм с белезници?!

— За да не правиш точно това, което правиш в момента, а именно да изпадаш в истерия, вместо да се концентрираш върху голямата картина — отвръща Далас. — Сега. За втори път. Чу ли какво казах?

— Има два Кръга Кулпър. Разбрах. Но ако не свалиш тези белезници…

— Тогава какво? Ще пищиш? Давай. Пищи. Да видим какво ще стане. — И той сочи почти необитаемата стая.

Хвърлям още един поглед наоколо, все така прикован на мястото си. Не съм сигурен дали да вярвам, че наистина е възможно да съществува такова нещо като двестагодишна тайна шпионска организация. А дори и да повярвам, не съм сигурен дали въобще биха взели Далас. Но има само един начин да получа отговори.

— Къде сме всъщност? Какво е това място?

— Опитвам се да ти кажа, Бийчър. Не ме харесваш, знам. Никога не си ме харесвал. И това знам. Но се налага да разбереш две неща: първо, искам да те измъкна оттук… колкото по-дълго те държим далеч от погледите, толкова по-подозрително изглежда. И второ, аз съм на твоя страна. Ясно? Всички сме на твоя страна.

На път съм да избухна, но раменете ми са изтръпнали и решавам, че това е по-важно.

— Махни белезниците.

— Ще ме слушаш ли тогава?

— Не си чувствам пръстите, Далас. Махни белезниците.

Минава зад мен, вади нещо от джоба си и чувам две силни изпуквания. Кръвта нахлува обратно към китките ми, а той хвърля чифт пластмасови белезници в кошчето.

— Ето… вземи. — Посяга към библиотеката и ми подава квадратна коктейлна салфетка.

Дори не съм забелязал досега… цял рафт в библиотеката е пълен със скъпи марки ром, водка, уиски и т.н. За каквото и да се използва тази стая, то явно изисква добро питие.

Вади няколко кубчета от сребърна кофичка с лед и ги слага в моята салфетка.

— За брадичката ти — обяснява и изглежда изненадан, че не му благодаря.

— При Клементин… как се оказа там? — питам, притискайки леда до брадичката си. — Откога ни следиш?

— Не те следя. Опитвах се да говоря с теб, да те заваря сам. Искам да кажа, вчера в кабинета на Орландо… тази сутрин, когато Тот ме изгони. Наистина ли не забеляза колко често се появявах?

— Затова ме упои и ми сложи белезници? Това ли ти е решението? Изпрати ми имейл следващия път! Или почакай… просто се обади! Създава много по-малко главоболия!

Далас клати глава и сяда на кожения диван.

— Наистина не разбираш как стават нещата, нали? Лице в лице… това е единственият начин тайната да се запази. Проблемът е, че приближа ли се до теб, ти се измъкваш с твоята малка група. И не се обиждай, но… първата целувка от гимназията? На нея ли поверяваш живота си?

— Не съм й поверявал живота си.

— Направил си го, Бийчър. Мислиш, че не си, но си го направил. Онова, което намери в оня ПСИД, цяло чудо е как се случи… истински дар от бога е, че попадна на него.

Гледам го внимателно, докато произнася тези думи. Единствен той, освен Тот и Клеми, поне предполага как започна всичко, а това ми носи странно успокоение и ме кара да мисля, че говори истината.

— Но ти обещавам — продължава Далас, — не станеш ли по-внимателен… когато те получат потвърждение, че е у теб, ще те закопаят в земята по-бързо дори от Орландо. Това не е просто хипербола, Бийчър. Това е математика.

От леда на брадичката ми се стича студена струйка надолу по адамовата ябълка и под яката на ризата. Едва я усещам.

— Продължаваш да говориш за „те“. Онези, които видя да ме следят ли?

— Не видях кои са. Те ме забелязаха първи.

— Имаш предвид колата, която едва не зави в пресечката?

— Не беше просто кола. Беше такси. Такси от Вашингтон. Стигнало толкова далеч във Вирджиния. Дяволски дълъг маршрут, не мислиш ли, освен ако нямаш друг избор, защото си заел на някого колата си.

О, господи! „Мустангът“.

— Дали колата на Тот е…

— Колата му е добре. Докарахме я тук и му пратихме съобщение от твоя телефон, че ще го вземеш утре. Той не отговори. Виждаш ли накъде бия?

Знам точно накъде бие.

— Смяташ, че в онова такси е бил Тот.

— Нямам представа кой е бил, но знам със сигурност, че няма начин президентът да свърши това без помощта на някой вътре в сградата.

Салфетката с лед пуска втора струйка надолу по вътрешната страна на китката ми, към лакътя. Орландо го каза. Клеми го каза. Дори аз го казах. Но да чуя тези думи… президентът, не президентът на някоя безполезна компания, а президентът на Съединените щати. Не е само потвърждение, че съобщението в речника е било предназначено за Орсън Уолъс. Това е потвърждение, че когато става въпрос за живота ми… Неспособен съм дори да си го помисля.

— Кажи ми какво е в действителност Кръгът Кулпър — настоявам.

— Истинският Кръг Кулпър?

— Онзи, който е направил това. В който влиза президентът.

— Президентът участва и в двата.

— Далас, заявявам официално, че съм на път да прескоча тази масичка за кафе и да забия крак в зъбите ти.

— Не се опитвам да крия нищо, Бийчър. Не е така, кълна се. Но говорим за двеста години история. Ако искаш да разбереш какво са Кръговете Кулпър и днес, най-напред трябва да узнаеш откъде произлизат.

ГЛАВА 53

Клементин знаеше, че не е добре за нея.

Затова изчака къщата да утихне.

И затова заключи вратата на стаята си.

А после изчака още малко.

Достатъчно й бяха изненадите тази вечер… най-вече целувката на Бийчър. Клементин знаеше, че той ще се опита… в крайна сметка ще се опита, което обаче не означаваше да я свари неподготвена. А и старицата вече беше направила достатъчно. Нямаше нужда да бъде там и за това…

За успокоение Клементин прошепна бързо: „Псст… Псст… ела тук, Парки“, на закръгления си рижав котарак и както винаги Паркър бавно се промъкна по облегалката на горскозеления диван до прегръдката на Клементин и потърка глава в дланите й.

Любовта на котарака беше едно от малкото неща, на които Клементин можеше да разчита тези дни, и тъкмо тази мисъл внезапно изпълни със сълзи очите й.

Спомни си как, когато се премести в щата Вирджиния, отиде в местния „Хоум депо“ да си купи грил за барбекю по случай Четвърти юли.

Спря един от служителите в оранжеви униформи — нисък мъж с напукани устни и алчни очи — и го попита:

— Има ли смисъл да похарча няколкостотин долара, за да си купя добър грил, или евтина скара от петдесет долара ще ми свърши същата работа?

Продавачът облиза напуканите си устни:

— Нека ти обясня така: аз съм човек на колите. Обичам автомобилите. Обичам всички автомобили. А най-вече обичам своя „Камаро РС“ и наскоро дадох над три хиляди долара, за да му монтирам люк. Така. Сега си задай въпроса: защо някой ще похарчи три хиляди долара, за да инсталира люк на някаква стара кола от 1989 година? Искаш ли да знаеш защо? Защото аз съм човек на колите. Такъв съм. Това ме интересува. Та като гледаш тези грилове, най-добре се запитай… — Той си пое дълбоко дъх и се наведе към нея. — Ти момиче на гриповете ли си?

Нямаше нужда мъжът да казва нищо повече. Усмихната на себе си, Клементин грабна евтината петдесетдоларова скара и тръгна към касата. Не беше момиче на гриповете. Нито момиче на колите, нито момиче на дрехите, нито пък момиче на обувките.

Знаеше каква е. Тя беше момиче на котките.

Не, не като онези откачени любителки на котки. И, да, много хора обичат своите котки и им купуват сладки пластмасови играчки и скъпи драскалки. Понякога домашните любимци са най-добрите членове на семейството. Но има и такива, които ежегодно организират за котката истински рожден ден… или излизат на срещи единствено с ветеринари, лекуващи само котки… или поставят купичките за храна и вода на своята котка върху желязна поставка, за да бъдат на нивото на очите и на домашните любимци да не им се налага да се навеждат, за да пият.

Някои хора купуват люкове за таван на автомобил. Други купуват скъпи грилове. А трети харчат парите си за скъпоценен домашен любимец. Дори Клементин да се смееше на такива безумия, тя се гордееше, че винаги е била момиче на котките. Докато не отиде в „Света Елизабет“ и не видя баща си толкова деликатно и красиво да храни всички котки там.

Тази гледка я накара да се почувства, сякаш някой бе издълбал тялото й, беше откраднал всичките й органи за себе си. Сякаш нейните собствени органи вече не й принадлежаха. Същото чувство изпита и когато разбра, че Нико живее толкова близо до мястото, където тя се бе преместила във Вирджиния. Или, когато той каза, че всичко в живота е вече решено. Или когато прочете, че той е бил почти на нейната възраст, когато е получил първия си психотичен пристъп.

Разбира се, рече си тя, това не означава нищо. Животът е пълен със странни съвпадения.

Но това все пак беше баща й… баща й; живееше близо до нея… и толкова си приличаха… някак си обичаше съвсем същите нещо, които и тя обичаше толкова много. След всичко друго, изгубила в живота си… работата като диджей… работата в рекламата… дори и майка си… на Клементин вероятно вече й се полагаше и да спечели. Плюс това той все пак й беше баща. Как е възможно да нямат някаква емоционална връзка?

И това нещо Бийчър, също загубил баща си, разбираше по-добре от всеки друг. Да, срещата с Нико бе най-трудното, което Клементин беше правила, но подобно на всеки сирак, тя не търсеше баща си, за да научи повече за него. Тя го търсеше, за да научи повече за себе си.

С натискането на един бутон лаптопът върна Клементин към живот и тя се облегна на канапето с Паркър в скута си и лаптопа до нея.

— Знам, знам — прошепна тя на Паркър.

Това определено нямаше да е добре за нея. И най-лошото беше, че болката само щеше да се влошава, знаеше го.

При желание, разбира се, имаше начин да спре. Беше толкова лесно да спре. Беше достатъчно просто да затвори лаптопа. Да го захлопне, да си легне и да си припомня онези мигове на препотвърждаващата целувка на Бийчър.

Дори след като пръстите й пробягаха по клавиатурата и тя натисна „Ентер“, всичко, което трябваше да направи, беше да затвори очи.

А коя беше най-тъжната истина от всички? Че тя не искаше…

На монитора видеото от Ютюб бавно се зареди и тръгна. Клементин се приведе към компютъра и обви ръце около Паркър. Притисна котарака по-силно, когато мъжът с усмивка на голям политик излезе на пистата на НАСКАР, а черното му яке се издуваше като балон.

В десния край на екрана човек в жълт гащеризон влезе в кадър и вдигна пистолет.

И както толкова много пъти преди, Клементин почувства стомахът й да се свива, докато гледаше как баща й се опитва да убие президента.

ГЛАВА 54

— Знам за Кръга Кулпър — казвам на Далас. — Били са група цивилни шпиони на Джордж Вашингтон. Криели са съобщения… останали в тайна… и от това, което знам, смятам, че са се подвизавали наоколо достатъчно дълго, за да имат пръст в Гетисбърг, Първата световна война, дори някак си и в Хирошима.

— Откъде знаеш за последното? — притиска ме Далас.

— Да не мислиш, че си единственият запален по историята в сградата? Всички имаме достъп до едни и същи фондове. Щом открихме името Дъстин Гирич…

— Гирич. Добре. Добре, стигнал си по-далеч, отколкото мислехме — промърморва той почти на себе си. — По не си прав за едно, Бийчър: от Гетисбърг до Хирошима и каквото и да е друго — Кръгът Кулпър никога не е имал пръст в тези събития. Напълно грешиш за мисията му.

— Но сме прави за останалото, нали? Кръгът Кулпър, основан от Джордж Вашингтон, все още съществува.

Наведен напред на кожения диван, Далас дъвче с горните си два зъба редките косми на брадата си под долната устна. Прави така и когато нашият шеф го хока, задето изостава с бройката отговори на писма и имейли от изследователи. И това е и първият признак, че макар да отговаря охотно на някои от въпросите ми, не желае да отговаря на всички.

— Бийчър, знаеш ли от какво се нуждае най-много президентът на Съединените щати? И нямам предвид само Орсън Уолъс. Всеки президент, от която и да е епоха. Обама, двамата Буш, Томас Джеферсън. Единствено от какво те се нуждаят повече от всичко друго?

— Имаш предвид, освен умни съвети?

— Не. Да получаваш умни съвети е лесно. Ти си президент. Всеки гений в света чука на вратата ти. Опитай пак.

— Това вече е глупава игра.

— Просто опитай пак.

— Лично пространство?

— Влиза в челната тройка. Ти си Рейгън. Ти си Обама. Имаш повече власт от всеки друг. Какво е дори по-важно от личния живот?

— Доверие.

— Става по-топло.

— Някой, на когото му пука за теб.

— Става по-студено. Спомни си за Джордж Вашингтон. Защо казва, че Кръгът Кулпър му е помогнал да спечели Войната за независимост?

— Те му донасят най-добрата информация.

— Информация! Точно така. Право в целта. Сега виждаш, нали? Това е най̀ и имам предвид наистина най-жизненоважното, от което един президент се нуждае, за да си върши работата: надеждна информация. Разбираш ли го?

— Не съм идиот.

— Тогава разбери това: нашата бюрокрация е прекалено голяма, поради което дадена информация стига до бюрото на президента като оглозган от куче кокал. Тръгва от човека на терена и минава през надзорника му, през анализатора, през началника на щаба, през заместник-секретаря, през самия секретар, през истинските големи клечки, които ровят из нея… а после, ако има късмет, ето я… хвърлена върху бюрото ви, господин президент. И сега трябва да вдигнеш това олигавено парче информация и да го използваш, за да вземеш военно, екологично или финансово решение, което ще засегне живота на милиони или може би милиарди. Готов ли си да разчиташ на това?

— Не е толкова просто.

— Толкова просто е. Винаги е било толкова просто. И то все още е най-големият проблем пред всеки президент: Ти единствен си отговорен и всеки ден вземаш решения на живот и смърт въз основа на работата на напълно непознати с неизвестни намерения. И затова, когато си седиш там с всички тези свръх строго секретни доклади за всеки проблем в света, няма как да не се запиташ: какво не знам? Какво оставят те извън тези доклади? И какви са мотивите и пристрастията, скрити в информацията, която получавам?

— Значи Кръгът Кулпър работи за президента.

— Кръгът Кулпър не работи за президента. Той работи за Президентството. Служи на институцията, точно както е замислен от Джордж Вашингтон… като вграден предпазител, който трябва да се използва при най-голяма необходимост. Помисли по въпроса, Бийчър. Преди да пуснеш бомбата над Хирошима, няма ли да искаш да си абсолютно сигурен, че японците не са вече на път да се предадат? Или преди да започнеш клането на братята си при Гетисбърг, няма ли да искаш да се увериш, че разполагаш с най-подходящия генерал на място? Генерал-майор Мийд е назначен само четири дни преди битката при Гетисбърг да започне. Много добър разчет на времето от Линкълн, а?

Завива ми се свят от примерите, които открихме в Архива… Заливът на прасетата… Спътникът… „Лузитания“… всеки от тях е критичен момент в президентската история. И ми се завива свят още повече, когато това ми напомня, че от всички обмислени от нас теории теорията на Нико все още е най-правилна. Президентът определено комуникира чрез този речник. Но това не променя едно нещо, което отказвам да изгубя от фокус:

— Ти каза, че са два — питам Далас. — Два Кръга.

— Сега виждаш проблема — кимва той. — През известно време се получава нещо като… засечка.

— Дефинирай засечка.

— Бийчър, вече те държа тук прекалено дълго… Ако те ни наблюдават…

— Кажи ми за втория Кръг, Далас. Кажи ми или кълна се, ще напиша тези глупости и утре ще четеш за тях във „Вашингтон пост“!

— Не е вярно, не си такъв и го знам. Иначе дори нямаше да водим този разговор.

— Ами да водим проклетия разговор!

Продължава да разчепка със зъбите си кичур косми от брадата си. Но за разлика отпреди главата му се накланя настрани, очите му гледат нагоре. Сякаш се вслушва в нещо.

— Какво правиш? — настоявам.

Той не отговаря. Но когато завърта глава, забелязвам нещо в ухото му.

— Това слушалка ли е? Така ли? Някой слуша ли ни в момента?! — изкрещявам и започвам да претърсвам стаята. Няма огледала. Няма камери в ъглите.

— Те казаха да се успокоиш, Бийчър. Вече си издържал теста.

— Какъв тест? Кои са „те“? Как, по дяволите, ни виждат?

Хуквам към минибара, разбулвам бутилките алкохол настрана. Вдигам капака на кофичката с лед. Никъде няма кабели.

— На теб е, нали? Ти носиш камера!

— Чуй ме, Бийчър.

Качвам се на масичката за кафе и изритвам цветята на пода. Далас скача от дивана и като укротител на лъвове грабва един стол и се опитва да го държи между нас.

— Ще ме изслушаш ли? — вика той. — Не става дума за теб!

— Не е вярно! Тъкмо моя живот прецаквате!

— Идиот такъв! Животът ти вече е свършен!

При тези думи замръзвам.

Пръстите му са впити в облегалката на стола.

— Какво каза? — питам.

Той не отговаря.

— Каза, че животът ми е свършен.

— Ние можем да те защитим. Вече те защитаваме.

За доказателство Далас се отправя към спуснатите завеси и ги разтваря само няколко пръста — вижда се потънала в мрак градска улица, пълна с паркирани коли, но без никакви минувачи. Намираме се на втория етаж в тухлен блок и макар да ми отнема малко време, докато огледам ресторантите от другата страна на улицата… Има и аптека.

— Ние сме в Уудли парк — констатирам аз.

— Да. Но сме също така в единствената жилищна сграда на оживена улица, където е трудно да се спре, а това прави почти невъзможно да наблюдаваш тази сграда, без да те наблюдават. Когато я обявиха за продажба, наддавахме и срещу израелците, и срещу палестинците.

— Значи това е… какво?… Нещо като защитено жилище?

— Виждаш ли бездомника от другата страна на улицата? — сочи Далас. — Ще остане там до четири часа сутринта, после ще се яви друг клошар и ще заеме мястото му за пълна осемчасова смяна. Помисли за това, Бийчър. Има си причина ФБР да е вторият най-голям притежател на имоти във Вашингтон. Така се правят правилно нещата.

Обръщам се, а завесите се спускат.

— Каза, че с живота ми е свършено.

— Бийчър, време е да разбереш. Когато намери това, което намери…

— Дори не знам какво намерих. Обясни ми какво намерих.

— Намери доказателство. Онзи речник… Това е доказателство за тяхното съществуване.

— Кое съществуване? На втория Кръг Кулпър ли?

Далас поклаща глава и проверява пак дали завесите са плътно затворени.

— Не ги наричай така. Не заслужават да бъдат наричани така.

— Но все пак те са това, нали?

Далас замълчава за момент. Не съм в състояние да преценя дали мисли, или слуша какво му шепнат в ухото, но в крайна сметка подхваща:

— Случва се на всеки десетина администрации. Неизбежно е да се случи, ясно? Всеки човек, положил клетва като президент, има собствена програма, а някои от тези хора… чух, че първият бил Милиард Филмор, макар, ако се вгледате в Юлисис Грант и вероятно в Хардинг…

— Не ми пука за 1920-те години или за Купола чайник[1].

— А какво ще кажеш за „Уотъргейт“? За него пука ли ти?

— Я чакай. Искаш да ми кажеш, че този друг Кръг Кулпър или както там искате да ги наричаме, е замислил „Уотъргейт“?

— Не. Ричард Никсън е замислил „Уотъргейт“. Но за да се осъществи, е…

Далас отива при снимката в рамка на Белия дом в процес на преустройство.

— Представи си Кръга Кулпър… нашата група… истинския Кръг Кулпър… като този гигантски външен пръстен, който обгръща и опазва Президентството повече от двеста години. — Той очертава с показалец огромен кръг около цялата снимка. — После си представи тип като Никсън: идва на власт, поглежда този голям външен кръг и си казва: „Ха. Трябва да си имам нещо такова около мен“.

— Вътрешен кръг.

— Вътрешен кръг — съгласява се Далас и описва миниатюрно кръгче точно около един от прозорците на Белия дом. — Добре дошъл при засечката. Той кани неколцина приятели, сигурен, че може да им се довери… Гордън Лиди, Хауърд Хънт и останалата част от екипа и готово, Никсън има вътрешен пръстен, който докладва само на него. Нарекли са се „Водопроводчиците“. Останалото е, както казват те, „ти си знаеш“.

Взирам се във въображаемия кръг около прозореца на Белия дом. В Архива съхраняваме оригиналните чертежи на Белия дом. Далас не е заградил случаен прозорец. Избрал е един от резиденцията на втория етаж — знам, че президентът Уолъс използва помещението за личен кабинет.

— Значи мислиш… С речника… Смяташ, че Уолъс прави точно това в момента? Така говори със своите лични Водопроводчици?

— Не виждаш ли проблема в това? — пита Далас.

— Да, предполагам, но… Той е президент. Няма ли право да говори, с когото пожелае колкото тайно иска?

— Абсолютно. Но това не означава, че на него или на някого от неговата група е позволено да убива всеки, когото те смятат за случаен свидетел.

Орландо. Говори, разбира се, за Орландо. Но да използва за него тази дума. Убийство.

— Не е получил сърдечен удар, нали? — питам, макар вече да знам отговора.

Далас отново замълчава. За разлика от последния път не гледа нагоре.

— Далас, ако можеш да го потвърдиш, трябва да ми кажеш — настоявам аз. — Аутопсията е била днес. Ако имаш резултатите…

— Излишно е аз да ти казвам каквото и да било — празнотата в гласа Далас отеква по-осезателно от удар на таран в гърдите ми. — Утре сигурно ще пуснат първите токсикологични доклади, но ти знаеш какви са резултатите. Точно както знаеш, че на това ниво нищо и никога не е просто нещастен случай.

Таранът се стоварва върху мен с цялата си тежест и едва не падам назад.

— Само не забравяй, Бийчър: когато Водопроводчиците на Никсън са започнали, те също са на страната на добрите и помагат на Белия дом да защити секретни документи.

Далас почуква с пръст като кълвач по малкия прозорец на снимката на Белия дом.

— Абсолютната власт не развращава абсолютно, но те принуждава да правиш неща, за които си се заклел, че няма да правиш никога. Особено когато се опитваш да се задържиш в нея.

Кимам повече на себе си, защото знам колко е прав, но…

— Това все още не обяснява защо ви трябвам аз.

— Ти шегуваш ли се? Не си ли виждал графика?

— Какъв график?

— За утре. Връща се за още едно посещение за четене. — Забелязал объркването по лицето ми, Далас обяснява: — От Белия дом поискаха лично теб. Ти си си човекът, Бийчър. Когато президентът Уолъс се върне в Архива утре, когато остане вътре в онова ПСИД, те искат ти да бъдеш един от персонала му.

[1] Корупционен скандал с нефтеното находище с това име по времето на президента Уорън Хардинг (1920–1923). — Б.пр. ↑

ГЛАВА 55

Бяха само шест секунди.

Шест секунди от клип.

Шест секунди на Ютюб.

Но за Клементин, която все още седеше сгушена на дивана, все още притискаше котарака в прегръдката си, все още се взираше с уморени очи в екрана на лаптопа, те бяха най-важните шест секунди от цялото видео.

Вече знаеше точно къде да кликне с мишката върху лентата, та малкото сиво кръгче да прескочи обратно към минута 1:05 на видеото. В 1:02 Нико за първи път вдига пистолета, който всъщност се вижда, преди да се появи самият той. В 1:03 излиза на половин стъпка от тълпата пилоти от НАСКАР, но се забелязва само ръкавът на гащеризона му — голямо жълто петно, от което рикошира яркото слънце. В 1:04 се вижда целият жълт гащеризон. Вече се движи. Но едва в минута 1:05 за първи път се вижда ясно цялото лице на Нико.

Гледката трае шест секунди.

Шест секунди главата на Нико е извита надясно към камерата.

Шест секунди Нико е спокоен и дори се усмихва.

Шест спокойни секунди… преди стрелбата, крясъците и хаоса… в които бащата на Клементин не прилича на чудовище. Изглежда овладян. Уверен. Изглежда щастлив. И няма съмнение… дори тя вижда как устните му се разтягат, разкривайки усмивка… а изражението му е съвсем същото. Това беше единствената лъжа, която Бийчър й беше казал. Но тя знаеше истината. Изглеждаше точно като баща си.

„Пук, пук, пук“, изхълцват изстрелите в минута 1:12.

Ала дотогава Клементин вече е цъкнала с мишката, връщайки малкото сиво кръгче обратно, преди хаосът да започне.

Правеше го от доста време, гледаше нескончаемо все тези шест секунди. Не беше здравословно. Знаеше го.

С надежда да превключи на нещо друго посегна към телефона и набра номера на Бийчър. Независимо от дългия път на връщане трябваше да се е прибрал досега.

Вдигна апарата до ухото си, чу няколко позвънявания, а след това гласовата поща. Набра пак. Отново гласова поща.

Не се замисли много, но във всеки случай доста повече, отколкото за целувката им.

Знаеше, че Бийчър я носи в себе си.

Установяваше обаче с колко изненади е пълен все още той.

Вероятно просто е заспал, реши тя, кликна пак, видеото започна отново, а тя продължи да гледа, за да види колко много прилича на баща си.

— Знам, обещах — погали тя котарака си. — Това ще е последният път.

ГЛАВА 56

— Сложи леда на брадичката си — посъветва го Далас.

— Нямам нужда от лед — отвръщам, макар да знам, че имам.

Брадичката ми гори. Но то е нищо в сравнение с онова, което се задава. От жилищната сграда, която всъщност не е жилищна сграда, разтварям леко завесата и поглеждам навън към бездомника, който не е бездомник, отказвайки да се изправя лице в лице с моя колега от службата, който, както сега разбирам, е много повече от просто колега от службата.

— Бийчър, добре е, че Уолъс е поискал точно теб.

— Да, в това има смисъл. Всъщност абсолютно очевидно е защо искате да ме заключат с най-могъщия човек в света в непроницаема бронирана кутия без никакви свидетели или нещо, което да ме защити. Просто перфектна идея.

— Според нас той ще ти предложи сделка — проговаря той най-накрая.

— Кой? Президентът?

— Защо иначе ще пита за теб, Бийчър? Ти държиш нещо, предназначено за него. Затова, въпреки смъртта на Орландо, въпреки че ФБР и Сикрет Сървис душат около стаята, Уолъс се връща на местопрестъплението и пожелава лично ти да бъдеш там. Сам. В неговото ПСИД. При повечко късмет, когато вратата се захлопне и магнитните брави изщракат, той ще започне да говори.

— Да, или ще ме остави там точно като Орландо.

Далас поклаща глава.

— Бъди реалист. Президентите не си цапат ръцете така. Те просто дават заповедите. А понякога дори няма нужда да го правят.

Произнася думите по особен начин.

— Ти не мислиш, че Уолъс има пръст в това? — питам.

— Не, мисля, че до голяма степен има пръст, но ти продължаваш да забравяш друго: в стола си намерил не е просто книга. То е комуникация, а за комуникацията са нужни двама души.

— От президента за един от неговите Водопроводчици.

— Не просто един от неговите Водопроводчици — поправя ме Далас. — А един от неговите Водопроводчици, който работи в нашата сграда. Това е ключът, Бийчър. Който и да е направил това с Орландо… той е можел да скрие книгата в този стол… има достъп до ПСИД… значи трябва да е някой от персонала или, най-малкото, някой с достъп до тази стая.

— За да бъда честен, мислех си за теб.

— Аз? — изненадва се Далас. — Защо да съм аз?

— Не знам. Когато те видях в коридора… когато беше с Рина. После, когато Гирич се върна в сградата, ти беше последният човек в зала „Справки“.

— Първо, не бях с Рина. Слязохме от асансьора по едно и също време. Второ, спрях в „Справки“ за две минути, и то само защото се опитвах да те намеря.

Виждам как ме гледа Далас.

— Май си мислиш за някого другиго.

— Така е — признава той. — Но искам да бъдеш честен със себе си, Бийчър. Всъщност колко добре познаваш Тот?

ГЛАВА 57

— Не, няма начин — гневя се аз. — Тот никога не би го направил.

— Така казваш, но все още пренебрегваш трудните въпроси — продължава Далас.

— Какви трудни въпроси? Дали Тот е убиец? Не е.

— Тогава защо е винаги наоколо? Защо ти помага толкова много? Защо изведнъж ти дава колата си, зарязва всичко, върху което работи, и се държи, сякаш…

— … Сякаш е въпрос на живот и смърт? Защото е въпрос на живот и смърт! Моят живот! Моята смърт! Не е ли редно един приятел да реагира точно така?

— Трябва да внимаваш много. Сигурен ли си, че ти е приятел?

— Той е мой приятел!

— Тогава как така, щом го смятат за господар на всички архиви, не е приел нито едно повишение за близо петдесет години? Нещо не ти ли намирисва? Всеки друг на неговото ниво върви нагоре към по-големи и по-добри неща, а Тот, кой знае защо, продължава да се спотайва в малкото си царство сред стелажите.

— Но нали точно затова той не би могъл да бъде Водопроводчик на Уолъс? Нали групата на Уолъс била нова. А Тот е тук от цяла вечност.

— Ето защо е толкова перфектно прикритие, да бъде за Уолъс просто още едно лице в тълпата.

— И защо да е толкова по-различно от онова, което правите с Кръга Кулпър?

— Това, което правя, Бийчър, е да реагирам на спешна ситуация, като идвам направо при теб и ти казвам какво всъщност се случва. Че Тот…

— Не знаеш дали е Тот. А дори и да беше, няма никакъв смисъл. Ако наистина иска кожата ми, защо ще ми помага толкова много?

— Навярно, за да спечели доверието ти… вероятно, за да те държи подръка и така да разполага с подходяща изкупителна жертва. Нямам представа. Но явно определено иска да спечели доверието ти, да те държи по-близо до себе си, пък и е последният човек, обадил се на Орландо преди смъртта му. Затова, ако някой като него ти заеме колата си, признавам: доста добро обяснение е защо изведнъж се оказва, че те следи с такси.

Изкушен съм да споря или дори да го попитам откъде знае, че Тот се е обаждал на Орландо, но умът ми е твърде зает да си тананика „Острови на течението“. Мобилният телефон на Тот и, както Клеми отбеляза, обаждането, което ни изпрати да търчим към „Справки“ точно в момента, когато Дъстин Гирич се е измъквал от сградата.

— Време е да започнеш да си задаваш трудните въпроси, Бийчър… за Тот или за когото и да е друг. Ако те работят в нашата сграда, не би трябвало да си шушукаш с тях.

Прав е. Определено има право. Остава само един проблем.

— Това не означава, че в таксито е бил Тот — инатя се аз. — Може да бил всеки. Защо да не е била Рина?

— Не допускам да е била Рина.

— Защо?

— Просто така мисля, защо не? Ти не мислиш, че е Тот. Аз не мисля, че е Рина — едва повишава глас, но определено го повишава.

Почесва се отстрани по наболата брада, а аз си отбелязвам наум болното място.

— Ами Хазей? — питам.

— От сигурността ли?

— Именно той се обади по радиостанцията на Орландо в ПСИД. А сега губи твърде много от времето си да дебне навсякъде, където се оказвам аз.

Далас обмисля думите ми за момент.

— Може би.

— Може би? — реагирам аз. — Разполагаш с двестагодишна шпионска мрежа, говореща в ухото ти, и не успяват да измислят нищо по-добро? Може би?

Преди да успее да ми отвърне, отеква силно изтрещяване от ауспух. Зад завесите облаче черен дим показва източника: градски автобус, който тъкмо тръгва от автобусната спирка на отсрещната страна на улицата. Но реакцията на Далас ме хваща неподготвен. Лицето му побелява. Взира се в тъмнината. Изведнъж си спомням, че автобусите във Вашингтон не се движат след полунощ. А вече минава един часът.

— Бийчър, трябва да си вървим.

— Чакай. Аз ли съм… Кой беше в онзи автобус?

Той не отговаря.

— Кажи ми какъв е този автобус, Далас. Мислиш, че някой ни шпионира от него ли?

Той дърпа завесите, после проверява дали са плътно спуснати. За първи път го виждам уплашен.

— Ние също бихме искали да получим книгата.

— Какво? — учудвам се аз.

— Книгата. Речникът — обяснява Далас.

Тонът му е настоятелен. Сякаш животът му зависи от това.

— Трябва да знаем какво пише в речника.

Слага ръка на рамото ми и ме побутва към вратата. Не помръдвам.

— Не го прави — предупреждавам.

— Какво?

— Не ме притискай с надеждата да ти го дам от страх.

— Опитвам се да те изиграя? Така ли мислиш?

— Не се обиждай, но току-що не ми ли изнесе лекция как всеки човек в нашата сграда вече ме е прецакал?

Старае се да се овладее, забелязвам обаче как хвърля погледи към спуснатите завеси. Времето изтича.

— А ако ти дам доказателство, че можеш да ни се довериш?

— Зависи колко убедително е доказателството.

— Става ли? — добавя той, ала осъзнавам, че вече не говори с мен.

Далас кима, реагира на думите в слушалката и без да губи време, се отправя към гардероба; изважда нещо от чанта за лаптоп, пъхната там, далеч от чужди погледи.

С едно движение на китката го хвърля като фризби право към мен. Улавям го, но пластмасовата кутия се забива в гърдите ми.

Видеокасета.

На оранжевия стикер върху нея пише: 12Е1.

Това е стаята… ПСИД… Това ли е… Това ли е видеокасетата, която Орландо взе, когато ние…

— Откъде я имаш? — интересувам се аз.

Той поклаща глава.

— Това е твоята карта „Излизане от затвора“, Бийчър. Знаеш ли какво щеше да стане, ако Уолъс или някой от неговите Водопроводчици те бяха видели на тази касета?

Няма нужда да продължава. Все още чувам Орландо: „Ако президентът намери тази видеокасета, ще обяви война… на нас“. Войната явно е започнала. Най-малкото, което мога да направя, е да се опитам да отвърна на удара.

Вадя от задния си джоб сгънат лист хартия и му го подавам. Далас го разгръща и оглежда написаното.

— Това е фотокопие — констатира той. — Къде е оригиналът? Къде е книгата?

Този път аз поклащам глава.

— Скрил си го в Архива, нали? — досеща се той.

Продължавам да мълча.

— Добре. Браво. Най-накрая използваш главата си. — И препрочита проявената бележка, която намерихме в речника:

february 16

26 years is a long time to keep a secret

write back: NC 38.548.19 or WU 773.427

16 февруари

26 години са дълго време да запазиш тайната

Напиши отговор: NC 38.548.19 или WU 773.427

— Знаеш ли, че това не са…

— Знаем, че не са сигнатури… — съгласявам се. — Но нататък се запънахме…

Той се взира в бележката още няколко секунди.

— Невероятно — прошепва на себе си. — А мастилото зелено ли беше, когато го открихте?

— Яркозелено… ново, възможно най-прясно. Които и да са тези Водопроводчици, те харесват вашата формула.

Кима, определено раздразнен, защото още някой използва фокусите на Кръга Кулпър.

— Откъде разбрахте, че трябва да търсите невидимо мастило? — любопитства Далас. — Тот ли ви каза?

— Друг ни подсказа.

— Кой?

— Ти водиш ли ме при вашия лидер? — Соча към слушалката му. — Е, тогава и аз няма да те заведа при моя — добавям и отново осъзнавам колко ценен съвет ни даде Нико и как дори нямаше да знаем за невидимото мастило без него.

— И така, какво ще правя сега? — питам, когато той мушва фотокопието в куфарчето си. — Как да ти съобщя какво става с президента? Ще те намеря просто на работа или трябва да се обадя на някакъв таен номер?

— Таен номер?

— Нали знаеш, ако нещо се обърка.

— Това не ти е Боен клуб — напомня Далас.

Изважда портфейл от задния си джоб, отваря го и ми подава опаковка лейкопласт.

— Какво е това?

— Лейкопласт.

— Виждам, че е лейкопласт. Но какво е? Предавател? Микрофон?

— Лейкопласт — повтаря той. — И ако има спешен случай, ако имаш нужда от помощ, залепи този лейкопласт върху гърба на стола си в службата. Не бягай, не се обаждай… не пращай имейли… нищо, което може да бъде засечено. Залепваш лейкопласта и се отправяш към тоалетната в дъното на нашия коридор. Ще получиш помощ, кълна ти се.

— Но преди малко каза… че животът ми вече е свършен.

— Бийчър, историята не е написана, знаеш, и докато не бъде записана, затова…

— Може ли да спреш да ме обиждаш, Далас. Наясно съм какво се случва, когато някой се сблъска с действащ президент. Дори и да оцелея, няма да оцелея, нали?

Той ме изучава и отново дъвче косми от брадата си.

— Бийчър, помниш ли конференцията на лудите учени, организирана от правителството миналата година?

— Отново ме обиждаш. Мразя речите в съблекалнята.

— Това не е реч в съблекалнята. Това е факт. Миналата година армията свика конференция на лудите учени и събра най-радикалните мислители, за да прогнозират най-опасните заплахи до 2030 година. Сещаш ли се коя заплаха поставиха под номер едно? Разрушителните и подривни възможности на малка група. От това се тревожат най-много… не от друга държава с атомна бомба… те са ужасени от малка група, посветена на своята цел. А ние сме такива, Бийчър. Кръгът Кулпър винаги е бил такъв. Сега знам, че се притесняваш срещу кого си се изправил. Но Президентството вината ще бъде по-голямо от отделния президент. Чуваш ли? Патриоти са основали тази страна и патриоти все още я защитават. Затова ми позволи да ти обещая едно: не ми пука дали шейсет и осем милиона души са гласували за него. Орсън Уолъс никога не е виждал нещата като нас.

Далас застава пред вратата с ръка на горната брава. Не я отваря, преди да се увери, че съм схванал идеята.

— Всъщност беше добра реч в съблекалнята — заключавам аз.

— Такава ни е работата, Бийчър. Пожарникарят тренира за пожар. Това е нашият пожар. — И завърта рязко първата от трите ключалки. — Помогни ни да открием Водопроводчиците и всички ние ще разберем кой причини това на Орландо.

— Мога ли да задам един последен въпрос?

— Вече зададе петдесет въпроса… сега трябва да се притесняваш само дали ще се наспиш добре и ще си подготвиш най-добрата физиономия за покер. Предстои ти закуска с президента на Съединените щати.

Вратата се отваря и тръгваме по застлана с мокет стълба надолу към задния вход на сградата. Знам обаче, че е прав само отчасти. Преди срещата ми на закуска с президента трябва да свърша още нещо.

ГЛАВА 58

Паркирам на неговото място, натискам два пъти клаксона и се приготвям за най-лошото. Вече е близо седем часът на следващата сутрин. Но закъснението е най-малкият ми проблем.

Вратата на къщата му се отваря, а от брадата, с която Тот напомня на Мерлин, не помръдва дори косъмче. Палтото му в десен рибена кост е напълно закопчано. Иска да разбера, че е чакал. С неудобство.

— Махай се от колата ми — изръмжава, накуцвайки гневно през последните няколко петна сняг по пътеката към входната му врата.

— Съжалявам, трябваше, знам… — започвам да се прехвърлям от шофьорското място на пътническото.

— Не. Вън! — Отваря вратата откъм водача и ме издърпва на паркинга.

Дори не ме поглежда, когато се измъквам покрай него.

— Кажи ми, че не си спал с нея — изстрелва, докато се настанява зад волана.

— Не съм — поемам си дъх. — Не че е твоя работа.

Той поглежда нагоре. Очите му са зачервени. Като моите. Стоял е до късно.

— Бийчър…

— Съжалявам… не биваше да се поддавам.

— Спри да говориш, Бийчър.

Млъквам.

— Сега чуй какво ще ти кажа. — Тот стиска волана, сякаш го души. — Момичетата като Клементин… те изглеждат мили, но често са по-манипулативни от песен на Джеймс Тайлър. Те, разбира се, ще те успокоят и ще те омайват, но в същината си, истинската цел на цялото проклето нещо е да те прекарат.

— Това е ужасна аналогия.

Погледът му се втвърдява:

— Какво е станало с лицето ти… с брадичката ти?

— Тухлени стъпала. Пред дома на Клементин има тухлени стъпала. Подхлъзнах се и паднах. По лице.

Той ме гледа мълчаливо.

— Бил си в лош квартал. Сигурен ли си, че няма нищо друго?

— Откъде знаеш?

— Моля?

— За квартала. Откъде знаеш, че е лош?

— Проучих — отвръща без колебание. — Какво друго можех да направя, докато седях в кабинета си и те чаках?

Порив на студения вятър вдига вихрушка от останалия сняг пред автомобила му. Не му обръщам внимание, погледът ми е прикован в Тот.

— Благодаря, задето поне си заредил колата с бензин — добавя той.

Кимам, въпреки че не съм аз. Забравих за бензина. Явно са от Кръга Кулпър. Все още не съм сигурен дали им вярвам, но ако погледнем резултатите, включително и видеозаписа, на тях дължа най-малко две неща. И независимо какво очакват в замяна… независимо какво всъщност се крие в този речник… едно е ясно: единственият начин да стигна до истината за Орландо и да спася собствения си задник е да разбера истината за Кръга Кулпър и враговете им, тези така наречени Водопроводчици.

— Няма ли да се качиш в колата, Бийчър? — пита Тот.

Докато обикалям към страната на пътника, забелязвам червенокоса жена да разхожда малък кафяв дакел. Работата е там, че изглежда точно като кучето, което мъж с кариран шал разхождаше пред къщата ми вчера. И все пак… невъзможно е да е същото куче.

— Хайде, вече закъсняхме достатъчно.

Тупвам на седалката до него, Тот натиска педала и профучава покрай тях, без да ги погледне.

Аз ги наблюдавам в огледалото за обратно виждане, докато не изчезват от поглед.

С едно завъртане на копчето Тот пуска радиото на любимата си станция за кънтри музика. Ако Далас е прав и Тот е от Водопроводчиците, макар да съм абсолютно убеден, че не е, този е моментът да се опита да спечели доверието ми, като ми предложи още малко полезни съвети.

— Е, познай какво друго открих снощи, докато те чаках? — пита Тот, когато се включваме в сутрешния трафик по Роквил Пайк.

Вади от джоба си свое фотокопие на съобщението в речника:

— Приготви се да ми благодариш, Бийчър. Мисля, че знам какво се е случило на шестнайсети февруари.

ГЛАВА 59

— Знаете кой ще ви посрещне тази сутрин, нали? — попита младият помощник на президента, двайсет и седем годишно хлапе със сресана на безупречен път кестенява коса.

Седналият на задната седалка в бронираната лимузина президент Уолъс не си направи труда да отговори.

Отвън се чу силно прищракване, сякаш отключваха затворническа килия. През зеленото бронирано стъкло на кадилака президентът гледаше как агент на Сикрет Сървис в костюм и с вратовръзка натиска малък предпазен бутон под дръжката, за да отвори отвън подсилената със стомана врата.

Както Уолъс знаеше, при всяко посещение на събитие най-напред неизменно виждаше някой супер ВИП с достатъчно хъс да поеме задълженията на посрещащ. Ала в този случай при открехването на вратата видя едра жена в морскосиня рокля и разбра кой го посреща.

— Закъсня — излая сестра му Мини.

— Винаги закъснявам. Това ми осигурява възможността да вляза тържествено — отвърна Уолъс, като бързо си припомни защо трябваше да откаже да присъства.

Мини пусна най-голямата полуусмивка, на която беше способна след инсулта, а после, както правеха и монахините в старото им училище, почука с бастуна си с глава на фламинго по лъснатите обувки на брат си.

— Хайде, хората ни чакат.

На президента не му отне много време да извърви с голямата си крачка пътя покрай тълпите от агенти до товарната рампа към задния вход на „Кепитъл Хилтън“. Само на няколко стъпки зад него Уолъс чуваше потропването на бастуна на Мини по напукания бетонен коридор — куцукайки, тя се мъчеше да не изостава. Отдавна не бяха вървели заедно. Забави ход, но познаваше сестра си препалено добре. Дори и без накуцване тя вечно се опитваше да не изостава.

— Казаха ли ти да благодариш на Себастиан? — попита Мини брат си.

— Той знае за Себастиан — намеси се младият помощник, едва на половин крачка зад тях.

— А Рос? Трябва ти голяма сделка. С него съм разговаряла. Рос е босът.

— Той знае и за Рос — пак се обади помощникът, докато ги обгръщаше облак от ухание на пресни кроасани.

Преминаха през летящите врати и последваха агентите по обичайния си път. Президентите не пристигат през парадния вход. Те пристигат през хотелските кухни.

— Моля те само… накарай го да се чувства важен — помоли Мини.

— Мини, имаш думата ми по въпроса — напомни й президентът, като кимаше любезно и помаха учтиво на целия кухненски персонал, спрял работа, за да се обърне и да го позяпа. — Знам как да карам хората да се чувстват важни.

— Насам, сър. — Нисък агент посочи наляво към последните летящи врати.

По тъмносинята драперия, аранжирана като фалшива завеса около вратата, Уолъс разбра, че е пристигнал. Но вместо да попадне в главната бална зала, той се озова в по-малък салон за прием. Поне две дузини хора, застанали в шпалир, започнаха да ръкопляскат при влизането му. В интерес на истината все още харесваше аплодисментите. Ала Уолъс не хареса двамата частни фотографи пред редицата на посрещащите го.

— Подредени за снимка? — изсъска помощникът към Мини.

— Това са най-добрите ни учени. Нямаш представа колко много са направили за мозъчните травми — защити се тя.

— Ти каза една снимка… само с изпълнителния директор — отвърна помощникът.

— Не искам никакви снимки! — изръмжа президентът.

Палмиоти имаше право. Ставаше ли дума за Мини, той се държеше като слабак.

— Сър, извинявам се… — започна помощникът.

Президентът вирна глава и му хвърли последен ядосан поглед. Подобни кинжални втренчвания си разменят съпрузи, влизащи на тържество, но все пак държат да си напомнят, че по-късно нищо няма да бъде забравено.

С приближаването към тълпата и разменените поздрави с първия гост обаче Уолъс нямаше как да не забележи колко бързо Мини отстъпи встрани, оставяйки го сам в светлината на прожекторите. Беше го установил и преди: през целия си живот Мини никога не бе харесвала камерите, тя осъзнаваше своя мъжки външен вид, придобит заради синдрома на Търнър. Той знаеше, че тъкмо затова тя не харесваше предизборните кампании… и никога не се снима за годишника на училището. Но точно сега, когато колегите й се бяха събрали около нея, съвсем нова полуусмивка озари лицето й. Истинска усмивка.

— Мини, много ти благодаря, че правиш всичко това — обади се един от тях.

— Нямаш представа колко много означава… — присъедини се друг.

Светкавица на фотоапарат блесна пред Уолъс, но докато следващият човек се приближаваше към него, той не можеше да откъсне очи от лицето на сестра си. По него се четеше гордост… истинска гордост. И не само гордост, задето е близка на президента или е станала важна клечка за момент. Беше гордост от работата й, от стореното за тази организация, помогнала й толкова много през всичките тези години.

— Сър, нали помните Рос Левин — помощникът на президента му представи малко отнесен, но все пак красив мъж с правоъгълни очила.

— Разбира се, Рос — пое щафетата Уолъс и му предложи здраво ръкостискане с две ръце. — Ще ми дадете ли една секунда обаче, Рос? Искам истинският герой да дойде за тези снимки. Ей, Мини! — извика президентът на Съединените щати. — Чувствам малко сценичен страх тук без сестричката си близо до мен.

От колегите на Мини се чу колективно „аууу“. Ала нищо не значеше повече от извитата полуусмивка, грейнала по лицето на Мини, когато брат й обви ръка около нейното рамо и я задържа за следващите снимки.

— На три всички да кажат „Мини“! — извика президентът и я прегърна още по-плътно, докато светкавиците продължаваха да проблясват.

Уолъс, разбира се, знаеше, че трябва да се маха оттук. Знаеше, че трябва да се оправят с Бийчър точно както се бяха оправили с Ейтбол[1] преди толкова години. Но след всичко, преживяно от сестра му — от тормоза в детството, през дните непосредствено след инсулта, до публичния линч от Перес Хилтън, имаха ли значение десет минути повече?

Не, нямаха.

Снощи се получи бъркотия. Но днес… Бийчър нямаше къде да иде.

[1] Ейтбол (англ.) — осма топка. При билярд осма топка печели този от двамата играчи, който след своята група топки вкара топка №8, черна на цвят. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 60

— Чу ли какво казах? — пита Тот, а замъгленото му око сякаш ме гледа от седалката на пътника, докато той размахва фотокопираните листове между нас. — Шестнайсети февруари. Не искаш ли да знаеш?

Кимам и с всички сили се опитвам да остана съсредоточен върху движението пред нас.

— Бийчър, на теб говоря.

— Чувам те. Да. Бих искал да знам.

Той извива главата си още повече. Така ме вижда със здравото око. Не знам защо си правя труда. Много е добър в това.

— Вече знаеш, нали? — пита Тот. — Знаеш какво се е случило на шестнайсети февруари.

Не му отговарям.

— Браво на теб, Бийчър. Потърсил си, когато се прибра у дома?

— Как можех да не го направя? Дните ми минават в исторически проучвания за други хора. Защо да не свърша нещо и за себе си. Хазей иска да ми лепне убийство. Моят живот е на мушката, Тот.

— Значи си видял историята? За Ейтбол?

Кимам. И без да разполагам с неговия опит, не беше трудно да се справя. Когато става въпрос да разбереш какво се е случило на 16 февруари преди двайсет и шест години, се нуждаеш всичко на всичко от вестник от следващия ден: 17 февруари.

Преди двайсет и шест години президентът Орсън Уолъс е бил студент последна година в университета на Мичиган.

— Пресметнал си, нали? — пита Тот.

— Какво? Че шестнайсети февруари е било събота?

В такива моменти обикновено виждам усмивката на Тот да се плъзва зад брадата му. Сега обаче я няма, макар да знам, че съботата е откритие и за него. Днес почти всеки американец е чувал историята как Уолъс използвал всеки уикенд да се прибере вкъщи, за да нагледа майка си и болната си сестра, страдаща от синдрома на Търнър. Та ако младият Уолъс е бил у дома в Охайо…

Нуждаех се само от цифровизирания архив на кливландския вестник „Плейн дилър“. Търсих по всяка ключова дума, която успях да се сетя, включително имената на членовете на семейството. В нито една публикация на 17 февруари нямаше нито ред за Уолъс. И само в една-единствена се споменаваше родния му град — Джърни, Охайо:

МЕСТЕН ЖИТЕЛ ИЗЧЕЗВА

Извадих от вътрешния джоб на сакото си разпечатания материал, погребан на задните страници на вестника. Точно като Орландо. Според информацията двайсет и три годишен мъж на име Грифин Андерсън изчезнал предната вечер, като за последно го видели да се качва доброволно в черен „Додж Дипломат“ заедно с още двама двайсетгодишни. И тримата имали татуировки на черна топка №8 от вътрешната страна на предмишниците… По този знак полицията разпознала членове на кливландска банда, известна като „Корона кингс“.

— И това ли е всичко, което намери? — предизвиква ме Тот.

— Имаше ли нещо друго за намиране?

— Кажи ми най-напред, защо ме изпитваш?

— За какво говориш?

— Това, което направи току-що… изпитваше ме, Бийчър. Дойде да ме вземеш, направил си същото проучване, но си замълча, за да видиш какво ще ти предложа.

Ако Тот беше на моята възраст, в този момент щях да му кажа, че не му вярвам, и да му налетя. Но той стига много по-далеч.

— Е, каква е оценката ми? — пита той. — Когато произнесох думата „Ейтбол“, издържах ли изпита?

— Тот, ако знаеш още нещо…

— Знам още нещо, разбира се, но също така знам, че именно аз ти казах да не вярваш на никого, включително и на мен. Затова не те виня. Но ако ще ме обиждаш, опитай да бъдеш по-деликатен следващия път.

— Просто изплюй камъчето: какво откри!

Пренебрегва изблика ми, за да се увери, че го разбирам правилно: без значение за колко добър се мисля, той все още е учителят. И все още е на моя страна.

— Става въпрос за татуировката „Топка №8“, нали? — питам. — Щях да проверя…

— Няма къде другаде да провериш, освен ако случайно нямаш стар колега, който все още работи в кливландската полиция.

— Не разбирам.

— Ще разбереш — обещава Тот. — Особено когато чуеш кой се е оказал в първоначалния доклад на полицията преди двайсет и шест години.

ГЛАВА 61

Бръснарят познаваше хотела добре. Но докато се изкачваше по извитата стълба от фоайето на „Кепитъл Хилтън“ към втория етаж, не го напусна чувството на страх, което пълзеше по гърба му.

— Господине, мога ли да ви помогна? — попита минаващият хотелски служител с късо подстригана червена коса точно когато Лоран стъпи на последното стъпало.

Лоран беше нервен, но не и глупак. Знаеше, че когато президентът е в сградата, Сикрет Сървис преобличат агентите в хотелски униформи.

— Всичко е наред, благодаря — отвърна бръснарят.

— А знаете ли къде отивате? — поинтересува се хотелският служител.

Нямаше спор. Сикрет Сървис.

— Да. — Бръснарят се стараеше с всички сили да се владее, когато тръгна наляво и спокойно зави зад ъгъла към целта си, прекалено подходящо наречена Президентска бална зала.

— Добро утро! — пропя по-възрастна блондинка с домашно изрусена коса. — Добре дошъл на конференцията на „Кеъртейкърс“. Какво мога да направя за вас?

— Би трябвало да ме има в списъка. — Лоран рязко посочи малкото непотърсени баджове с имена, включително и онова, което използваше от няколко месеца насам. — Фамилията ми е Гирич.

— Ммм, нека потърся. — Жената запреглежда имената едно по едно, но и хвърляше бързи погледи към лицето му.

Лоран усети страхът да се впива по-дълбоко в гърба му. Не биваше да става така. Когато Орсън (познаваше президента Уолъс от детските му години и не можеше да го нарича другояче, освен Орсън) се появи за първи път преди време… в онзи дъжд… Лоран просто се опита да постъпи правилно. А когато започна всичко във Вашингтон… когато за първи път се съгласи да помогне за Водопроводчиците, не беше много по-различно: да постъпи правилно… да служи на своя приятел… да служи на страната си.

— Ето я! Точно тук сте, господин Гирич. — Жената подаде на бръснаря баджа с името му. — Вие сте онзи, за когото се обадиха… Гостът на Белия дом. Побързайте, току-що започнаха. О, и ако желаете, имаме гардероб за палтата.

— Всичко е наред. — Той пъхна табелката в джоба на късото си палто. — Няма да остана дълго.

— Насам, господине. — Униформен агент на Сикрет Сървис му посочи детектора за метал, монтиран точно пред главния вход на залата. Отвътре се чу познатият приглушен баритон на президента Орсън Уолъс да се носи от високоговорителите в балната зала. Установи, че Орсън се придържа към личния подход и разказва на публиката за нощта на инсулта на Мини и за онзи момент в линейката, когато парамедиците я попитали къде учи, а дванайсетокласничката Мини успяла да назове само началното училище.

Лоран осъзна, че в много отношения проблемът беше същият и в Архива. Начинът, по който се суетяха наоколо… и бяха оставили да се стигне толкова далеч… Орсън беше позволил всичко да стане твърде лично.

— Насладете се на закуската, господине — посъветва го агентът от Сикрет Сървис и отвори вратата към балната зала. Под ярко светналия полилей, голям колкото градски автобус, всички вратове бяха извити нагоре, всичките 600 души гледаха розовобузестия мъж, който изглеждаше толкова удобно разположен на подиума с президентския герб отпред.

Както винаги, президентът оглеждаше тълпата и установяваше зрителен контакт с всеки. Това продължи до влизането на Лоран в помещението.

— … Но не се различава от споделяните всеки ден лични мигове — говореше президентът, а сивите му очи се обърнаха към бръснаря в дъното на светлата зала. — Митовете, които създаваме за себе си, са необходими само за да могат нашите мозъци да оцелеят.

В другия край на килима в червено, златно и синьо, бръснарят остана неподвижен за момент. Стоеше там в очакване да бъде видян от президента. И когато очите на двамата мъже най-накрая се срещнаха, когато Лоран кимна съвсем леко и Орсън отвърна с кимване, бръснарят разбра, че президентът го е видял.

Това беше всичко. Съобщението бе изпратено.

Бръснарят се завъртя на пети и тръгна обратно към рецепцията. Президентът наведе глава, пусна блестяща усмивка и улови с очи погледа на поредния непознат в тълпата.

За първи път, откакто започна всичко това, за Водопроводчиците най-после нещо вървеше така, както искаха.

ГЛАВА 62

— Значи никога не си чувал за този Грифин? — Тот ме поглежда крадешком, докато „Мустангът“ се носи през Рок Крийк Парк и се отправяме към Конститюшън авеню.

— Защо да съм чувал за него?

— И не познаваш никого с татуирана топка номер осем?

— Сега ти ли ме изпитваш?

— Бийчър, аз съм на седемдесет и една години…

— Всъщност си на седемдесет и две.

Обмисля го за миг.

— Аз съм на седемдесет и две години. Изпълнен съм с търпение, но не обичам да си пилея времето, а точно сега, отнасяйки се с мен като с враг, изглежда, ми го губиш — обяснява той без горчивина.

— Знам, че не си ми враг, Тот.

— Всъщност не знаеш нищо за мен. Възприемаш го за пореден прост опит да те хванат на въдицата и да те вкарат в мрежата. Прави това, което правиш, Бийчър… продължавай да задаваш трудни въпроси. Ето ти и най-трудния: във всеки квартал в страната има човек като Грифин.

— Какво означава това?

— Означава, че според доклада на полицията Грифин е арестуван за първи път в гимназията, когато продал фалшива марихуана на няколко деветокласници. После нахитрял и започнал да продава истински неща. Баща му бил фармацевт, затова бързо стига до продажба на хапчета. По време на един арест… и не забравяй, той все още е в гимназията… Грифин плюе в лицето на полицай и от този момент става хлапето, за което дори най-яките гимназисти знаят, че не бива да се забъркват с него.

Виждам накъде бие.

— Значи, когато отвличат Грифин…

— Не го отвличат — поправя ме Тот, докато приближаваме края на Рок Крийк Парк. — Те никога не използват думата „отвлечен“. Или „отведен“. В доклада дори не споменават „местопрестъпление“. Но ти си представяш картинката: този тип Грифин най-после изчезва, а съседите въобще не се втурват да съберат дружинка за издирване.

— Той все пак е изчезнало хлапе.

— Сигурен ли си? Грифин е на двайсет и две, вече не е непълнолетен. Качва се доброволно в колата заедно с две момчета от бандата му. И подкарва към залеза — казва Тот, докато завиваме наляво по Конститюшън авеню, а инерцията ме притиска към пътническата врата. — Престъпление? Къде виждаш престъпление?

— Добре. Къде е престъплението?

— В това е въпросът, Бийчър. Няма престъпление. Бащата на Грифин отива в редакцията на вестника. Моли полицаите да намерят сина му. Но ченгетата го смятат за млад човек, решил да се възползва от независимостта си. И приключват случая, предполагам, тайно зарадвани, че Грифин и неговите приятели с татуировки на топка номер осем са проблем на някого другиго.

— А сега, след всички тези години, делото се завръща. За втори път — къде е престъплението?

Тот сочи с брадата си към прочутата забележителност вляво от нас: спиращия дъха дом на президента Орсън Уолъс. Белият дом.

— Не ми казвай, че Уолъс има татуирана топка номер осем — продължавам.

— Не. Но мога да кажа, Уолъс е много далече от тези неща.

— Тогава какво те кара да мислиш, че е замесен?

Отминаваме Белия дом и се насочваме към нашата сграда. Едва тогава усмивката на Тот най-накрая се появява зад брадата му.

— Сега виждаш реалната стойност на архива. Историята не се пише от победителите… пише се от всеки, тя е мозайка от факти от противоречиви източници. Но изровиш ли веднъж оригинален и неоспорим документ под формата на стар полицейски доклад, подаден от две местни ченгета преди двайсет и шест години…

— Тот…

— Той им е дал информацията… единственият очевидец, който казал на ченгетата какво точно е видял.

— Президентът?

— Казах ти, Уолъс е много далече от всичко това.

Завиваме рязко надясно по Седма улица и се насочваме към гаража. Тот взема фотокопирания лист хартия и го хвърля в скута ми. Сега забелязвам за първи път името, написано на ръка отдолу.

— Той! Той е бил там!

Прочитам и препрочитам името.

— Стюарт Палмиоти?

— Личният лекар на Уолъс. — Тот натиска спирачки пред жълтата подсилена бариера на гаража точно когато охранителят поглежда към нас.

— Ето кой ни трябва: най-старият приятел на президента.

ГЛАВА 63

Гробището му напомняше за майка му. Не за нейната смърт.

Когато тя почина, беше вече над осемдесет. Е, искаше, естествено, още една-две години, но не особено. Винаги разправяше, че никога не е имала желание да се превръща в старица, затова, когато дойде времето да си отиде, тя си тръгна спокойно, без особена съпротива.

Не, гробището напомняше на д-р Палмиоти за майка му, когато бе по-млада… той също беше по-млад… дядо му умря и докато двама други роднини се мъчеха да удържат майка му, тя крещеше със зачервено от гняв лице, сълзи и сополи се стичаха под носа й, защото от погребалното бюро бяха пропуснали да избръснат баща и, преди да го положат в ковчега.

Палмиоти никога преди не беше виждал майка си да изпада в такава неописуема ярост. Не я видя и никога повече. Яростта й беше запазена единствено за онези, които ощетяваха семейството й.

Този урок Палмиоти нямаше да забрави никога.

Излезе в студеното утро и пое по гладко павираната хълмиста пътека в сърцето на гробището Оук Хил. Тъкмо тук бързо разбра, че то е нещо много повече от гробище.

Във всички градове има стари капитали. Във Вашингтон, окръг Колумбия, има стари капитали. Но има също и стара власт. И гробището Оук Хил, закътано в един от най-изисканите квартали на Джорджтаун и криещо двайсет и двата си акра меки зелени хълмове и пунктирани от обелиски редици гробове дълбоко в Рок Крийк Парк, беше добре известно, най-вече на тези, които трябваше да го знаят като място за вечен отдих на тази власт.

Основано през 1849 г., когато У. У Коркоран дарил земята, купена от племенник на Джордж Вашингтон, Оук Хил приютяваше всеки — от Уили, сина на Ейбрахам Линкълн, до военния министър Едуин Стантън, държавния секретар Дийн Ачесън и издателя на „Вашингтон пост“ Филип Греъм. В продължение на години управата на гробището отказваше да приема „нови членове“, но търсенето нарасна дотолкова, че наскоро изградиха дълбоки крипти под главната пешеходна пътека, та новите могъщи фамилии на Вашингтон да могат да почиват рамо до рамо със старите.

„Добре дошли в гробището Оук Хил“, се четеше на дървената табела пред портата от ковано желязо, проектирана от Джеймс Ренуик, създал също замъка Смитсониън и катедралата „Свети Патрик“ в Ню Йорк. Но онова, от което не можеше да се отърси Палмиоти, беше предупреждението в долната част на табелата: „Всеки, който влиза, го прави на свой риск“.

Колко излишно мелодраматично, рече си Палмиоти. Ала когато погледна през рамо за четвърти път, отново си помисли, че това не го прави по-малко изнервящо. Да използваш Архива, ПСИД или дори бръснарницата, беше едно. Но да избереш такова място… толкова публично и незащитено…

Тук вече грешаха. Каза на президента точно това. Но и сега, както и през онази дъждовна нощ с Ейтбол, когато бяха хлапета, Палмиоти разбираше, че понякога, в някои ситуации, просто нямаш избор. Трябва да вземеш нещата в свои ръце.

С бърз поглед към своя айфон Палмиоти последва указанията, които го преведоха край надгробен камък, изваян във формата на спящ младенец, увит в одеяло. Преодоля заледената каменна пътека по ниския хълм и в крайна сметка пред него се разкри…

— Ооо… — прошепна той, когато го видя.

Разпрострялото се пред него поле беше осеяно във всички посоки с покрити със сняг надгробни камъни, величествени семейни гробници, а в далечината кръгъл родов мемориал в готически стил, обграден с дебели мраморни колони. За разлика от обикновените гробища тук нямаше геометрична мрежа. Представляваше парк, където гробовете бяха разпръснати някак стилно навсякъде.

Павираната пътека свърши, но Палмиоти забеляза стъпките в снега и разбра, че трябва да ги следва, за да стигне до целта си: триметров обелиск до самотно ябълково дърво.

С приближаването си видя две имена в основата на обелиска: лейтенант Уолтър Гибсън Питър, на двайсет, и полковник Уилям Ортън Уилямс, на двайсет и три. Според пътеводителя на гробището двамата братовчеди бяха роднини на Марта Вашингтон. Но, както Палмиоти продължи да чете, причината те да бъдат погребани заедно в парцел 578 беше, че по време на Гражданската война и двамата били обесени като шпиони.

Палмиоти смачка брошурата, натъпка я в джоба на сакото си и се опита да мисли за нещо друго.

Зад него се чу скърцане. Сякаш някой газеше в снега.

Палмиоти се завъртя и едва не се подхлъзна на леда. Полето беше безлюдно.

Изкушаваше се да си тръгне… да се откаже и да се отдалечи. Но когато се обърна към гроба, забеляза каквото търсеше. Коленичи и забърса снега, натрупан в основата на обелиска. Разбута малкото мокри листа. И няколко бучки пръст. Тогава чу как светлобежовият камък с размерите на дланта му кънти на кухо.

Камъкът беше кръгъл и гладък. Беше пластмасов. И кух. Перфектен, да скриеш нещо вътре.

Точно какъвто биха използвали шпионите, помисли си той, докато препрочиташе надписите за лейтенант Уолтър Гибсън Питър и полковник Уилям Ортън Уилямс.

Докато поривите на вятъра препускаха през хълма, Палмиоти бръкна в джоба на сакото си и извади сгънат лист, на който пишеше: Липсваш ми.

Просто. Лесно. Дори ако някой го намери, не би се замислил за него. Не и ако не знаеше да чете между редовете.

А и макар че Бийчър беше разбрал за мастилото, все още не бе разгадал как да прочете истинското послание на бележката.

С едно завъртане на пръстите Палмиоти отвори дъното на камъка, пъхна бележката вътре и зарови камъка обратно в снега.

Всичко му отне по-малко от минута. Дори ако някой гледаше, той имаше вид на човек просто скърбящ на нечий гроб.

Но когато закрачи обратно към каменната пътека, докато снегът се просмукваше в чорапите му, той вече знаеше… със самия факт, че е тук… и с факта, че някой друг е разбрал какво бяха направили преди много години… краят идваше.

Всичко щеше да свърши скоро. Трябваше да свърши.

За да стигнеш толкова далеч… за да се изкачиш толкова високо, трябва да си способен на много неща. И през онази нощ преди толкова години, за да защити тяхното бъдеше… да защити своите мечти и мечтите на Уолъс… Палмиоти беше разбрал на какво точно е способен.

Не му беше лесно тогава. Не му е лесно и сега. Но както бе научил от родния си баща, големият живот изисква голяма саможертва. Работата беше там, че докато растеше в Охайо, Палмиоти не си представяше, че ще има голям живот. Представяше си, че ще има добър живот. Не голям. Не и преди онзи първи ден в гимназията, когато срещна Орсън Уолъс. И тъкмо Уолъс се оказа доказателството за Палмиоти, че големият живот в крайна сметка е възможен.

И все пак, ако се погледнеше всичко, пожертвано от Палмиоти през годините: времето, бракът, западналата медицинска практика… Да огледаш живота си и да осъзнаеш, че всички тези жертви са на път да станат безполезни…

Не. Палмиоти беше способен на много повече, отколкото някой очакваше. И точно затова президентът го държеше толкова близо до себе си.

Но нищо нямаше значение, защото идваше краят.

И Бийчър не можеше да направи нищо, за да го спре.

ГЛАВА 64

Тот И аз спираме пред будката на охраната, блокирани от жълтите метални стълбчета, стърчащи от бетона, и бъркаме за документите за самоличност.

— Хубава сутрин — провиква се пазачът със снежнобели зъби и ни маха да минем, без дори да се приближи до колата.

Металните прегради се разтърсват, снижават се с обичайното скърцане и се скриват в земята. И двамата отвръщаме на махането му, съвсем объркани.

Няма проверка на документите, няма преглед за бомба. Вчера бяхме врагове на държавата, днес сме най-добри приятели.

Пазачът дори ни намига на минаване покрай гишето му и навлизаме в гаража. Намигване.

— Нещо не е наред — промърморва Тот.

Разбира се, че нещо не е наред. Но докато си припомням думите на Далас от снощи, мислите ми ме връщат няколко години назад, когато Архивът отвори за достъп всички лични досиета на Бюрото за стратегически операции, предшественика на ЦРУ.

Историците смятаха, че по време на Втората световна война за агенцията са шпионирали около 6’000 души. След разсекретяване на документите се оказа, че всъщност има 24’000 неизвестни дотогава шпиони, включително Джулия Чайлд[1], съдията от Върховния съд Артър Голдбърг и кечъра от Чикаго Уайт Сокс.

Бюрото беше съществувало общо три години. Според Далас, Кръгът Кулпър действаше от около двеста.

Тот спира на своето място на паркинга, а аз поглеждам през рамо нагоре към рампата на гаража, където Бели зъби все още ни гледа. И се усмихва.

Далас никога не го каза… дори не го намекна… но само глупак не би си помислил, че Кръгът Кулпър навярно е проникнал много по-дълбоко, отколкото смятах първоначално.

— Виж кой още е на посещение — прошепва Тот и с усилие се измъква от „Мустанга“.

Отварям с лакът вратата на колата и се изправям до него отвън. Най-после забелязвам кого гледа: пред металната врата за навътре стоят двама мъже в черни бронежилетки и с пушки. По изражението на Тот личи, че няма представа защо са тук.

— Дали Уолъс ще се върне? — прошепва той.

— Със сигурност ще се върне.

Хвърля ми поглед:

— Откъде знаеш?

Поемам си дъх и отново правя това, което правих цяла сутрин. Едно е да не споделям както досега, когато събирах информация, без да споменавам Далас и Кръга Кулпър. Но да скрия, че ще бъда с президента… да премълча, като знам, че Тот ще разбере…

— Аз ще го придружавам. — Затръшвам вратата на колата и тръгвам към двамата от Сикрет Сървис.

Тот куцука зад мен; твърде е умен, за да прави сцени. Но докато показваме бързо документите си за самоличност и кимаме на агентите, чувствам, че е вбесен.

Не обелва дума, преди да се озовем в асансьора.

— Откога знаеш? — изсъсква Тот, щом вратите се затварят и потегляме към нашите кабинети.

— От снощи. Пратиха ми имейл снощи.

Здравото му око ме пронизва. Знам какво си мисли.

— Опитвах се да ти кажа цяла сутрин — добавям, когато асансьорът се разтърсва и спира на нашия етаж. — Но ти извади този доктор Палмиоти… Кой знае, може би ще е добре да остана насаме с президента… Може би ще ми направи оферта или нещо такова.

— Да ти направи оферта? Кой ти подхвърли подобна глупава идея?

— Аз… просто си мислех… — същевременно все още размишлявам върху казаното от Далас снощи. Каквото и да се случва в този ПСИД, то е между президента и някой от персонала или поне някой с достъп до помещението.

Тот поклаща глава и излиза от асансьора на четвъртия етаж. Аз се намирам непосредствено зад него, но когато той разтваря вратата към нашата зала и го последвам вътре, мяркам някакво движение от дясната ми страна.

Като дяволче от кутия една глава се появява в другия край на решетката от прегради, а след това завива в главния коридор. По прическата, а ла Мона Лиза веднага разпознавам Рина, но неподготвен ме сварва, че… тя е била в моята „кошара“.

— Какво правиш? — извиквам, преди дори да осъзная, че викам.

Рина се завърта, все още застанала на пътеката.

— Какво? Аз ли?

— Чу ме!… — Вече завивам зад ъгъла.

Още три глави на колеги изскачат като на пружини над преградите. Единият е Далас. Всеки иска да види какво е това суетене.

Рина стои замръзнала, все още шокирана.

Моята „кошара“ е точно до нейната. Когато се втурвам по главната пътека, тя стои пред своята преграда, а не пред моята.

— Какво правя ли? — пита Рина. — Какво има?

Отстъпвам назад объркан. Проверявам отново, за да се уверя добре. Знам какво съм видял.

— Бийчър, добре ли си? — продължава тя.

Поглеждам през рамо. Тот сигурно също е видял. Но когато се обръщам, той върви към бюрото си, без да се интересува от мен. Картинката ми е ясна. Все още е ядосан, задето не съм му казал за президента. Това е наказанието ми: оставя ме да се оправям сам.

Така да бъде. Знам какво видях.

И Далас ми хвърля поглед от „кошарата“ си. Той също е видял. Когато Рина се шмугна на пътеката… тя се е преместила… Сигурно се е преместила.

„Отпусни се“, казва ми Далас с бавното си кимване. Не на публично място. Мобилният ми телефон звъни. Вдигам бързо.

— Мама добре ли е? — питам сестра си Шарън.

— Добре е. Ще ходи да обядва в „Джъмбо“ — докладва сестра ми. Доловила задавянето в гласа ми, добавя: — Какво става там?

— Служебни проблеми. Ще ти се обадя по-късно. — И затварям, преди тя да продължи да любопитства.

— Бийчър, наистина ли си добре? — настоява Рина.

— Той е добре — уверява я Далас, присъединил се към нас в главния коридор. — Просто една от онези сутрини…

— Представям си. — Рина свива пръсти, повече от щастлива да избегне сблъсъка. — Имам предвид, че не всеки ден се случва да придружаваш президента, нали, Бийчър?

Поглеждам назад към Тот. Главата му е скрита от ръба на преградата, следователно той дори не ме гледа вече. Лошото е, че не съм сигурен дали това е добре или зле.

— Слушай, ако нещо ти потрябва, когато сте там — предлага Рина, — ще се радвам да помогна. Дори мога да стоя отвън, в случай че президентът поиска още документи.

— Благодаря, но съм добре, Рина. — Пристъпвам в моята „кошара“ и се плъзвам на стола. Очите ми веднага се спират върху клавиатурата на плота, която стои малко накриво.

Задържам дъх, когато я забелязвам. Клавиатурата ми никога не стои накриво. Държа две спретнати купчини листа на бюрото си. И двете изглеждат разхвърляни. Сякаш някой се е ровил в тях.

Преди да успея да реагирам, телефонът започва да вибрира в джоба ми. Очаквам да е сестра ми, но когато го отварям, на екрана се изписва СССЩ. Сикрет Сървис на Съединените щати.

— Бийчър на телефона.

— Хоумрън[2] е готов за придвижване — казва агент с упорит бостънски акцент. — Готов ли си за нас?

— Ще бъда там след минута — казвам.

— Трябва да си там веднага — възразява той.

Той затваря, а аз разбирам, че ще се наложи бъркотията на бюрото ми да почака. Бързо се стрелвам към стълбите. Имам да се оправям с по-големи проблеми.

[1] Прочута авторка на кулинарни книги. — Б.пр. ↑

[2] Печеливш удар в бейзбола, в случая кодово название на президента. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 65

През ранните му дни в Белия дом това беше любимият момент на Орсън Уолъс.

— За мен е чест, господин президент — произнесе възрастен мъж с прошарена козя брадичка.

— Толкова ми е приятно да се запознаем, господин президент — добави жена с два диамантени пръстена.

— Много ви благодаря, господин президент — каза висока жена с големи черни очи, когато успя да се ръкува с него.

Беше свършил речта си, а аплодисментите продължаваха. Президентът Уолъс последва своя помощник през летящите врати към хотелската кухня, понесен на вълната на радостта. Опитваше се да докосне всяка протегната ръка от моментално събралата се тълпа, която напираше силно към въжената преграда.

Не ласкателствата го въодушевяваха. Уолъс ценеше просто… оценяването. Елементарното „благодаря“, произнесено от хората. Тези дни, при тази икономика, подобна навалица се събираше все по-рядко и по-рядко.

— Благодаря ви много, господин президент.

— Беше вдъхновяващо, сър.

— Вдъхвахте нови сили на всички нас, господин президент.

— Надявам се закуската да ви е харесала, господин президент — извика главният готвач, докато Уолъс пресичаше кухнята.

— Беше фантастична. Трябва да ви вземем да готвите в Белия дом — отвърна Уолъс; правеше същия комплимент на всеки готвач в кухнята на всеки хотел.

— Просто искам да ви благодаря! — възкликна босът Рос и поведе последната серия ръкостискания с ВИП личностите, очакващи Уолъс за сбогуване в дъното при служебния вход, а оттам да го съпроводят до вратата на бронираната му лимузина.

— Хей! — извика женски глас.

Уолъс, с протегната вече за ръкостискане десница, най-накрая вдигна поглед към последния човек от редицата: набита жена в кралскосиня рокля.

— Обичам те. — Сестра му Мини го целуна по бузата.

— Казваш го, защото съм президент — подразни я Уолъс.

Мини го перна по пищяла с бастуна си с розово фламинго. Президентът все още се смееше, но агентът от Сикрет Сървис натисна скрития поддръжката бутон, отключващ вратата, за да вкара Уолъс в колата. И в този миг, докато се мушкаше вътре, а братът и сестрата споделяха смеха си, Уолъс почти забрави къде трябва да отиде. Почти.

— Хоумрън е в движение — прошепна агент на Сикрет Сървис в китката си, използвайки официалното кодово име на президента в службите. — Пристигане в Архива след около четири минути.

ГЛАВА 66

Завивам тичешком зад ъгъла, а обувките ми се плъзгат по зелените квадратни плочки в коридора на дванайсетия етаж. Ако съм пресметнал правилно времето, остават ми още няколко минути преди пристигането на президента. Имам нужда от тях. Особено ако искам да съм готов.

— Документ за самоличност, моля — обявява спокоен глас непосредствено зад завоя. Гласът удължава всяка сричка и аз чувам „мооо-ля-аа“.

Познавам този глас.

И независимо че едва не се блъскам в човека с черна бронежилетка, не забелязвам нито него, нито черната му пушка. Не виждам дори ПСИД, разположена в дъното на коридора. Виждам единствено призраци. Себе си. Клементин. Орландо. Преди четирийсет и осем часа стояхме в същия този бледосин коридор, със същите мраморни первази и оглеждахме същата стая с подобна бледосиня метална врата. Де да беше само дежа вю. Лесно е да отхвърлиш дежа вю. Но сега… сега сякаш стъпвам по гроба на Орландо.

Обзема ме леден ужас, стиска адамовата ми ябълка и аз едва не забравям как се диша. Това ми напомня единствената причина да търся тези Водопроводчици и онова, което са сложили в речника: искам да докажа, че те са убили моя приятел.

— Казах документ за самоличност — настоява агентът.

— Д-да… разбира се… Съжалявам. — Вдигам картата си.

— Ръцете горе — излайва той и вади черно-жълта палка, наподобяваща сплескано фенерче. Детектор за метал.

Видя името ми, разбира се. Знае, че ще го придружавам. Няма начин да ми позволят да се доближа, без да са сигурни, че съм чист.

Прокарва палката под мишниците ми, а аз мигам веднъж и виждам Орландо, понесъл чаша кафе, трапчинката на брадичката му и усмивката, разкриваща големи зъби, докато въвежда мен и Клементин вътре. Примигвам отново и пак няма нищо, освен празния бледосин коридор.

— Не бъди толкова нервен. — Агентът от Сикрет Сървис закрепва на ревера ми метална значка за временен достъп и ми махва към ПСИД. — Президентът не хапе. Обикновено, най-малко.

Дори не успявам да симулирам смях; бързам по коридора и спирам пред кутията на интеркома, окачена на стената. Натискам сребристия бутон и червената светлинка на индикатора започва да мига.

— Аз съм Бийчър — съобщавам в микрофона. — Отварям ПСИД 12Е1.

Същите думи произнесе Орландо към Хазей преди два дни.

Очаквам да чуя Хазей да изръмжи в отговор. Така, както ме гледаше, няма начин да ме остави с президента без своя надзор. Но за моя изненада…

— Всичко е готово — отговаря женски глас. — Мойсей пристига след четири минути — тя използва нашето вътрешно кодово име за него. — Приятна работа.

Интеркомът замлъква, а аз се стрелвам към входа на ПСИД. Докато набирам комбинацията на бравата, надигаща се жлъч изгаря гърлото ми.

Пристъпвам в Хранилището и зървам някаква сянка да пробягва от лявата ми страна. Не съм единственият тук.

— О, хайде сега. — Хазей затръшва металната врата и заключва двама ни вътре. — Наистина ли мислеше, че ще пропусна подобен случай?

ГЛАВА 67

— Не бива да си тук — предупреждавам Хазей.

— Ще кажа само, че това е едно от многото неща, за които грешиш.

Както винаги той се опитва да ме притисне в ъгъла. Но дори аз се изненадвам как само при вида на Хазей тук, само като гледам лакираните му нокти и самонадеяната му усмивчица, гневът ми бързо поглъща страха.

— Пречиш на работата ми. И на работата на президента.

— О, значи ти и президентът вече сте екип?

— Не съм казал нищо такова. Казах, че пречиш.

— Бийчър, направи ми услуга и седни. — Той сочи бюрото в средата на стаята и количката, пълна с документи, оставена до него.

Не се помръдвам. Изглежда, не го е грижа.

— Бийчър, обмислях всичко дълго и упорито. Мога да продължа да те притискам. Мога да продължа да пухтя и да духтя, докато съборя къщата ти. Или мога да бъда честен с теб… — снижава глас почти до шепот. — Знаеш ли какво работех, преди да постъпя тук? — Хазей поставя ръка върху количката с документи. — Бях ченге в щата Вирджиния. Заплащането беше добро. Работното време беше лошо. А пенсията дори не се доближава до това, което получавам тук, затова се прехвърлих. Но като ченге научих едно: понякога добрите хора не знаят как да бъдат добри към себе си. Разбираш ли какво означава?

— Означава, че четеш твърде много книга за самопомощ.

— Не, означава, че нямаш представа колко дула са насочени към главата ти. Затова позволи ми да ти направя услуга и да ти кажа какво знам: знам коя е приятелката ти Клементин. Знам кой е баща й, а това обяснява защо се опитваш да я скриеш. Вярно, все още не знам защо умря Орландо, но знам, че по график президентът Орсън Уолъс трябваше да бъде в тази стая преди два дни. От друга страна, Сикрет Сървис направиха всичко по силите си, за да попречат на криминалистите да работят тук. И макар в тази сграда да има повече от две дузини други ПСИД, напълно оборудвани президентът да ги използва, по някаква необяснима причина той поиска тази стая и теб. Така той се озовава на същото място, където преди по-малко от четирийсет и осем часа Орландо е видян за последно, а после е намерен да лежи на долния етаж с отворени очи. Сега знам и още нещо: ти си един от най-умните, Бийчър. Каквато и сделка да си сключил с президента.

— Не съм сключил никаква сделка! — възразявам аз.

— Тогава имаш още по-голям проблем, отколкото си мислех. Огледай се нагоре и надолу по стълбицата, на която стоиш. Ти си на най-ниското стъпало. А когато става въпрос за президентски скандали, когато тази стълбица най-сетне се разклати и всички започнат да крещят „Пази се, пада!“, чувал ли си как наричат човека на най-долното стъпало? Жертвен агнец — впива той тъмните си очи в моите.

„Мойсей е пред сградата“, изпращява уоки-токито на Хазей в стаята.

— Бийчър, имаш нужда от спасителен пояс. Аз ще ти го хвърля. Достатъчно е само да се хванеш за него.

„Мойсей е в асансьора — обявява уоки-токито. — Една минута до пристигането…“

Чува се кънтящо почукване по металната врата. Сикрет Сървис искат ПСИД да е отворено и готово. Дори Хазей е наясно, че не е възможно да отклони подобно искане.

— Моля те, Бийчър. — Той посяга и завърта металния лост на вратата. Ушите ми заглъхват от промяната в налягането, когато вратата се отваря навътре и вакуумът е нарушен. — Умолявам те да се хванеш.

Това е последното, което чувам от Хазей. Без да поглежда назад, той излиза в коридора, където трима агенти на тайните служби в костюми и с вратовръзки го отместват от пътя си.

Един русокос агент с чип нос влиза при мен в ПСИД и заема позиция в задния ляв ъгъл.

— Трийсет секунди — прошепва ми в израз на добра воля. — А и е в добро настроение.

Кимам в знак, че оценявам новината.

За няколко секунди всичко се смълчава. Затишие пред буря.

Отвън се чува тихото потропване на чифт идеално лъснати официални обувки, които пристъпват насам по дългия коридор.

Орсън Уолъс се показва иззад ъгъла и прекрачва вътре, а аз инстинктивно отстъпвам назад. Никога не съм го виждал отблизо. Но познавам това лице. Всички познават това лице. И тези розови бузи. И тези успокояващи сиви очи. Сякаш право към мен се приближава първата страница на вестник.

— Сър, това е Бийчър Уайт. Днес той ще бъде ваш помощник — обявява русият агент, докато осъзнавам, че Уолъс е дошъл тук без никакъв придружител.

Чува се и друг звук, когато двутонната метална врата се затръшва, металните щифтове се плъзват в гнездата си и ме запечатват в тази шумоизолирана и вакуумирана кутия без прозорци заедно с президента на Съединените щати.

— Приятно ми е да се запознаем, Бийчър — казва Уолъс и се отправя към бюрото, количката с документи и единствения дървен стол в средата на стаята. — Оценявам, че днес ще ни помагаш.

ГЛАВА 68

— Не съм чувал по-глупава идея! — сопна се бръснарят. — Защо си го изпратил пак там?

По телефона д-р Палмиоти не отговори.

— Зададох ти въпрос! — добави бръснарят.

— Чух те. Сега ти ме чуй: внимавай какъв тон ми държиш — предупреди Палмиоти по телефона.

— Няма причина да го излагаш на риск!

— Внимавай с тона — повтори Палмиоти.

Бръснарят си пое дъх и се взря в тухлените стени на тясната уличка зад бръснарницата, която използваха като място за почивка. Враждебен порив на вятъра хвърли в лицето му смрад на гнило от близките кофи за боклук.

— Само казвам, че не биваше да ходи там — продължи бръснарят далеч по-спокойно.

Със самото телефонно обаждане вече премина границите, знаеше го, ала поне не забравяше правилата, особено след това, което смятаха, че се е случило. Нито веднъж не спомена президента по име.

— Оценявам загрижеността ти — отвърна Палмиоти със зле прикрит сарказъм. — Но ние знаем какво правим.

— Едва ли знаете. С явяването му в подобно…

— Знаем какво правим, ясно? Не е изложен на риск. Не е в опасност. И точно сега е във възможно най-добрата позиция да разбере точно кой държи тенекиената кутийка в другия край на кордата. Та значи, благодаря ти за загрижеността, но защо този път не отидеш да вършиш онова, което правиш най-добре, а ние ще се върнем към това, което ние правим най-добре?

Преди бръснарят да успее да каже и дума, се чу изщракване. Д-р Палмиоти беше затворил.

Дори като малък си беше гадняр, помисли Лоран и тръгна към задната врата на бръснарницата, нетърпелив отново да съсредоточи вниманието си върху следващото подстригване.

ГЛАВА 69

Чакам го. И гледам.

Стоя там, поклащам се на място с ръце в джобовете на синята си лабораторна престилка и се правя, че не дебна за нищо.

Президентът е тук едва от две минути. Седи на дългата маса за проучвания и оглежда различните кутии и документи, подредени на спретнати купчини върху количката.

— Имате ли нужда от помощ, сър? — питам.

Той едва поклаща глава и посяга към папка на втория рафт на количката, документ от една страница, поставен в прозрачен найлонов джоб. Видял съм в списъка с поръчките. Това е писмо от Ейбрахам Линкълн, собственоръчно написано още когато е бил обикновен гражданин, с искане правителството да строи по-добри пътища. На количката има и едно от Андрю Джаксън — той пък моли за пари много преди да бъде избран. Чувал съм, че Уолъс обича подобни документи, писани от нашите велики лидери много преди да станат велики лидери. Това е доказателство за съществуването на живот преди и след Белия дом.

Но днес, докато Уолъс се взира в разкривените едри драсканици на Линкълн, няма как да не ми хрумне, че търси нещо много повече от житейски съвети от предшествениците си.

Ако се вярва на Далас и неговите съучастници от Кръга Кулпър, те със сигурност мислят, че Уолъс е тук, за да разговаря. С мен.

Поглеждам русия агент от Сикрет Сървис: все още стои в противоположния ъгъл. В отговор и той се взира в мен, без да се страхува от контакта на погледите. До масата президентът се навежда напред в стола си и опира лакти на плота, надвесен над документа. Гледам го и ловя всяко негово движение като ченге в мол, което дебне група шумни деца със скейтбордове.

ПСИД не е много голяма. При трима души вътре стайната температура се повишава достатъчно, за да го усетя.

Но не заради това потта, която овлажнява дланите ми, вече започва да избива по цялото ми тяло.

На масата Орсън Уолъс е спокоен както винаги… абсурдно спокоен, сякаш чете неделен вестник.

Стоя там едва от десет минути, а престилката вече ме кара да се чувствам като печен картоф в станиол. Позволявам си единствено да оближа мустака от солена пот, натрупал се над горната ми устна.

На десет стъпки от мен президентът не ми обръща никакво внимание.

На двайсетата минута гърбът започва да ме боли поради скованата ми поза, а мустакът от пот вече не ми се струва толкова солен.

Все още нищо от президента.

Вече минава половин час. Той изважда молив — обикновено само архивистите и изследователите използват моливи — от джоба на сакото си и се захваща с друг набор президентски писма.

Но иначе нищо повече. И нищо повече. Докато…

Отсреща по диагонал през стаята русият агент допира показалец до ухото си. Казват нещо в слушалката му.

Агентът се отправя безмълвно към вратата и завърта металния лост. Президентът е свикнал с хора, движещи се около него. Не се оглежда, макар да наостряме уши.

Русият агент си подава главата навън и слуша какво му шепне агентът от коридора. Определено става нещо. Първо агентът ме поглежда изпитателно, после поглежда шефа си и аз разбирам, че независимо дали имам допуск, или не, дали помещението е защитено, или не, няма начин те да ме оставят насаме с президента.

— Трябват ми две минути — казва ми агентът. И излиза.

Преди да успея да реагирам, се чува резкият звук от засмукване, когато вратата се затваря и херметичността е възстановена.

Поглеждам към розовобузестия президент: той все още е потънал в четене. Но както и преди виждам само призраците, витаещи зад него: Орландо и Клементин… разлятото кафе… после столът се стоварва на пода. Ако не беше тази стая… и онова, което открихме… и което Орландо беше достатъчно бърз да…

За малко да забравя. Което Орландо сграбчи.

Поглеждам нагоре към ъгъла на тавана. Видеокамерата е точно там, където си е била винаги. Наблюдава ни.

Мустакът от пот изпълва трапчинката над устната ми.

Ето защо президентът не е казал и дума. Ето защо не помръдва, надвесен над старите документи. И затова, както казва Далас, първата работа на Уолъс е била да създаде своите тъй наречени Водопроводчици.

Знае, че го наблюдават. Винаги го наблюдават. Ако ще изпраща послание, то трябва да бъде съвсем неуловимо.

Това е добре.

Аз съм архивист. Знам как да чакам.

Оставам в моя ъгъл и сякаш фокусирам микроскоп, за да проуча как той седи там и дава предимство на дясната си ръка, пренася повече тежест върху нея, както се е надвесил над масата.

Прави ми впечатление, че въобще не докосва документите, винаги уважава тяхната ценност.

Изучавам дори по какъв начин поставя двата си крака плътно на пода. Но освен това…

Все още нищо.

Чакам още малко. Пак нищо.

Не поглежда нагоре. Не търси контакт с очи. Още пет минути не задава никакви въпроси…

Нищо.

Вратата изщраква от дясната ми страна и русият агент от Сикрет Сървис влиза отново при нас. Не застава обаче в задния ъгъл.

— Сър, наистина е време да тръгваме. — Стои до вратата и я задържа отворена с ръка.

Президент кимва и почуква с гумичката на молива по брадичката си. Опитва се да удължи четенето в последните секунди, става бързо, но се извива така, че тялото му вече напуска стаята, а главата му все още чете.

— Хубав ден — пожелава ми русият агент.

Единствено когато президентът се отправя към вратата и минава покрай мен, сериозният поглед на сивите му очи установява контакт.

— Благодаря, че ни помогнахте — отронва лидерът на свободния свят, докато навеждам глава, за да попадна в полезрението му. — Просто е невероятно какво имате тук.

А после изчезва. Пуффф!

Никакво ръкостискане, никакво потупване по рамото. Никакъв физически контакт. Всичко, което получавам, когато се промъква покрай мен, е полъх на мирис на талк и вода за уста.

В настаналата тишина поглеждам през рамо и проучвам стаята. Столът… количката… всичко е на мястото си. Дори документът в найлонов джоб, който четеше, все още си е там, непокътнат, на масата. Втурвам се към нея, за да се уверя, че не липсва нищо.

Няма нищо.

Нищо.

Нищо.

И тогава го виждам.

Нещо.

ГЛАВА 70

— Това ли с голямата ти находка? Молив? — пита Далас.

— Не просто молив. Неговият молив — уточнявам, докато отварям вратите на всички кабинки в тоалетната, за да се уверя, че сме сами. — Моливът на президента. Това остави.

— Добре, значи Уолъс е оставил молив. Едва ли са ядрените кодове.

— Наистина ли не схващаш? Бяхме в стаята…

— Чух историята как си бил в ПСИД, Уолъс дошъл, а после, вместо да се обърне към теб, прекарва четирийсет минути в четене на стари документи. Добре, значи се е отказал. Навярно се е уплашил.

— Не беше уплашен! Виж какво направи: както седеше, бръкна в сакото си и извади молив, не химикалка, каквато всеки друг човек извън Архива използва. А молив.

— О, разбира се, сега схващам — подхвърля той саркастично и започва да си мие ръцете на мивката в тоалетната.

Не съм особено въодушевен, че си имам работа с Далас, но на този етап, въз основа на вчерашната му информация… въз основа на неговото обяснение за вътрешния и външния кръг… и всичко, което предвиди за президента… и тайната квартира, видеокасетата и безжичната слушалка… плюс Тот, който не ми говори… ми остава да се боря сам или да се боря заедно с Кръга Кулпър зад мен. Отговорът е лесен. Не мога да имам пълно доверие на Далас, но засега поне донякъде мога да му вярвам.

— Хрушчов и Мусолини май също са използвали моливи — добавя той със смях.

— Говоря сериозно, Далас. Я си помисли: защо някой ще вади молив? За да следва нашите процедури в изследователските помещения и да си води бележки, нали? Добре, в това има смисъл. Но ето какво не се връзва. Уолъс не си водеше бележки. През цялото време нямаше нито лист… нито бележник… нито имаше, нито поиска нещо за писане.

— Вероятно би поискал, но не е открил нещо, което си е струвало да запише. А дори и да не е така, какво му е толкова особеното да има молив?

— Особеното е не че имаше молив. Особеното е, че го остави! И честно, едва ли бих го сметнал за нещо необичайно, ако не беше фактът, че… о, да… преди два дни в същата стая намерихме книга; тя също не беше нищо особено… докато не открихме в нея скрито послание, написано с невидимо мастило.

Пред мивката Далас отваря и свива юмруци, за да изтръска водата от ръцете си. Слуша ме.

— Е, къде е скритото послание в молива?

— Има белези. Погледни молива. Тези вдлъбнатини.

Той вдига молива от мивката и го държи само на няколко сантиметра от носа си.

Иска да ми покаже, че са следи от захапване. Но не са и той го знае. Всъщност при по-внимателно вглеждане установява, че по цялата си дължина моливът е осеян с перфектни малки дупчици, сякаш някой го е убождал многократно с остра игла.

— Кой прави така с молив? — питам.

— Бийчър, известно ми е колко си въодушевен от Кръга Кулпър, но, струва ми се, четеш твърде много романи със загадки. Не всичко е някакъв знак. — Подхвърля ми молива и пак си мие ръцете.

— Наистина ли не виждаш? — питам.

— Наистина не виждам, а дори и да виждах, невидимото мастило си е невидимо мастило. Откога няколко произволни точки са таен шифър?

— Нищо чудно — отсега.

Хвърлям му обратно молива. Той дърпа силно гумичката.

— Гумичката е закрепена. Вътре не е скрито нищо.

— Няма как да знаеш със сигурност — възразява Далас.

— Знам. Занесох го долу и го прекарах през рентгена. Не е кух.

Далас отново приближава молива до лицето си… толкова близо, че почти докосва рядката му брада.

— Все пак може да не е нещо особено — констатира той.

— Трябва да изглежда, сякаш не е нищо особено. И речникът трябваше да изглежда, сякаш не е нещо особено. Докато не се намери точно онзи, който знае как да прочете скритото в него.

Застанал до мивката, Далас ме поглежда.

— Имаш ли някого предвид?

За първи път днес се усмихвам.

— Този път ми се струва, че всъщност имам.

ГЛАВА 71

Още щом мобилният телефон започна да звъни, архивистът разбра, че са възникнали проблеми. Звукът дойде от другия край на залата, иззад бюрото на Бийчър.

Познаваше, разбира се, мелодията — основната тема от филма „Последните дни на Гражданската война“ на „Хистъри ченъл“. Всички знаеха, че това е телефонът на Далас.

Но едва когато Далас се втурна навън, архивистът се разтревожи.

Понеже беше умен, архивистът не се изправи… не изпадна в паника… дори не надникна над ръба на преградата.

Вместо това прибягна до най-добрия инструмент в арсенала си… инструмент, който всеки историк трябва да притежава.

Търпение.

Архивистът остана там шестнайсет минути. Чака шестнайсет минути. Чу вратата на залата отново да се отваря. Далас се втурна вътре да вземе нещо: прозвуча, сякаш зимни палта се плъзгат заедно, после се стрелна обратно навън.

И тогава, след като даде на Далас време да тръгне надолу, архивистът прибягна към инструмента, който в този момент му послужи по-добре дори от търпението: големия прозорец на цялата стена на „кошарата“ му, откриващ отличен изглед от птичи поглед към Пенсилвания авеню.

Архивистът погледна навън и видя как двете познати фигури изскочиха от сградата и забързаха към другата страна на улицата.

Те бяха. Далас. И Бийчър. Далас и Бийчър. Определено заедно.

Телефонът на архивиста завибрира в джоба му. Точно както очакваше да стане. Нямаше начин те да допуснат нещо подобно да им се изплъзне.

— Да, виждам ги — отвърна той.

Докато говореше, стара сребриста „Тойота“, вероятно „Тойотата“ на Далас, се появи пред Архива. Ето закъде бързаха Далас и Бийчър: да вземат колата на Далас. И, изглежда, Бийчър седеше зад волана. Колата спря и Далас излезе. От тази височина, пет етажа по-нагоре, архивистът не чуваше свистенето на гумите. Но видя колко бързо потегли Бийчър.

Сякаш отиваше на мисия.

Архивистът не се впечатли.

Сега те определено нямаха друг избор.

— Знам… и аз го виждам — каза Тот по телефона, притиснал чело о студеното стъкло на прозореца, проследявайки с поглед как Бийчър завива зад ъгъла и изчезва надолу по Девета улица. — Не, не съм сигурен, но предполагам. Да. Не, разбира се, маркирали сме колата. Но е време да съобщим на другите — добави Тот. — Официално си създадохме проблем.

ГЛАВА 72

— При кого отивате? — пита през бронираното стъкло охранителката с подстригана на бретон рядка коса.

— Има ни в списъка — подавам картата си и отстъпвам встрани, за да види с кого съм.

Зад мен Клементин пристъпва напред и плъзва шофьорската си книжка заедно със студентската си карта в отвореното метално чекмедже под стъклото. Охранителката на „Света Елизабет“ затваря със замах чекмеджето, издърпва съдържанието му на своята страна на стъклото, но не сваля очи от мен. Несъмнено ме помни от вчера.

— Той ми е помощник — обяснява Клементин.

— Не ме интересува какъв е. Всеки трябва да бъде записан — възразява пазачката.

— Аз го направих. Обадих се. — Клементин почуква с пръстена си по плота. За разлика от миналата нощ при баба й гласът й е възвърнал силата си. — Проверете в компютъра.

Охранителката натиска няколко клавиша и когато лицето й се отпуска, става ясно, че съм бил прав да доведа Клементин. Но когато си вземам картата и новия стикер, а пазачката ни прекарва през скенера, става ясно също, че Клементин не е съвсем готова за танц на победата.

— В дъното на коридора — насочва ни охранителят. — Придружителят ще ви посрещне горе.

Дебелата стоманена врата от лявата ни страна се отваря с глухо изщракване и се отправяме към сърцето на сградата. Ала само след две крачки стигаме до друга метална врата. Тя е затворена. Системата е същата като в затворите — следващата врата не се отваря, докато предходната не е затворена. По този начин пациентите са лишени от възможността да избягат.

Зад нас първата врата се захлопва. Аз съм едва на половин крачка зад Клементин. Виждам само тила й и черната бенка върху извивката на врата й. Но не е нужно да владееш свободно езика на тялото, за да забележиш колко е скована. По-трудно й е, отколкото вчера. Вече знае пред какво се изправя.

— Не е нужно да го правиш — шепна.

Тя не поглежда назад.

— Клеми, съвсем сериозно — добавям. — Ако искаш, просто изчакай тук.

— Как така не ме попита за снощи? — изстрелва тя.

— Я почакай. Караме ли се сега? За целувката ли говориш?

— Забрави за целувката. Миналата нощ. Това, което видя с баба… Защо не ме попита за него?

— Попитах те. Ти каза, че не искаш да го обсъждаме.

— Е, сега искам. Особено когато започвам да се задушавам в тази малка метална кутия.

Ново метално изщракване ни кара да подскочим едновременно… следващата врата се отключва и виждаме друг лимоненозелен коридор с асансьор в далечния край. Клементин не се помръдва, макар да изглежда, че се опитва. През последните няколко дни съм я виждал да бъде силна и слаба, безстрашна и ужасена, мила и грижлива. Има толкова много Клементини в това тяло. Ала стигне ли се до нейното семейство… особено до баща й… момичето, уж подготвено за всичко, ми показва, че не е подготвено дори за собствената си несигурност.

— Не съдя за теб въз основа на отношението на баба ти.

— Добре, не го правиш. Но въпросът не е само как тя се отнася с мен. Въпросът е как аз й позволявам да се отнася с мен. Вчера видя, че не съм… когато тя… — Клементин свива устни. — Не съм много добра с нея.

Стоя там, преструвайки се, че снощи не съм видял точно това.

— Понякога си толкова силна, дори забравям, че нещо е в състояние да те нарани.

Тя поклаща глава.

— Всеки може да бъде наранен.

Кимам с глава, а си мисля за велосипеда на Айрис: все още стои в моя гараж, случайно забравен. А Айрис обича този велосипед. Но не идва да си го прибере.

Гледам бенката върху врата на Клементин и тя ми напомня, че в живота няма по-голяма близост от това да те разбират. И да разбираш някого другиго.

— Откога се грижиш за баба си? — питам най-накрая.

— От четири години. Откакто майка умря. И, да, добре е да се полагат грижи за възрастните хора, знам, но… да живея с проклета стара жена… да нямам работа… което също, да, трябваше да ти кажа… да разбера, че Нико е мой… нали разбираш… Не искам животът ми да бъде симфония… Но и не съм си помисляла, че ще се окаже кънтри песен.

— Да, но… все пак е по-добре, отколкото да осъзнаеш, че животът ти е музика за асансьор.

— Някои хора обичат асансьорна музика — възразява тя.

Поглеждам я. Гледа твърдо, безстрашно среща погледа ми и това ми напомня защо точно нейната поява ме изтръгна от безопасния зимен сън, в какъвто се бе превърнал животът ми. Дори когато е уплашена, това момиче не се страхува от нищо. Или поне аз не й вдъхвам страх.

Тя продължава да се взира в мен, а аз изпитвам желание да я целуна отново. Искам да я целуна като миналата нощ; сега е моят шанс… истински втори шанс във всякакъв смисъл. Златният миг, когато Земята спира да се върти, облаците се разпръскват и получавам възможността да кажа съвършените думи, и да докажа, че наистина мога да променя живота си.

— Ами… Ммм… баба ти… — заеквам. — Ракът й е много лош, а?

— Да. Лош е. — Клементин тръгва по коридора. — Но ми запомни думите: баба ми има осемнайсет живота. Ще ни погребе всичките и ще танцува степ на нашите гробове.

Проклинам се и ми се иска да си отрежа езика. Как е ракът й? Това ли беше най-доброто, което успях да измисля? Защо просто не изтърся, че знам за бременност й, и да постигна съвършения ужасен социален момент?

— Бийчър, мога ли да ти задам един въпрос? — Клементин натиска бутона на асансьора. — Защо всъщност дойде тук?

— Какво?

— Тук. Защо тук? — тя сочи нагоре. Три стажа по-нагоре, за да съм точен. Към баща й. — Видя колко е луд. Защо дойде и се срещна с него?

— Казах ти и преди… от всички хора, с които говорихме, той пръв разгада невидимото мастило. Без него още щяхме да прелистваме речника.

— Не е вярно. Не е разгадал нищо. Твоят човек в Архива… в „Консервацията“…

— Диаманта.

— Именно. Диаманта — повтаря тя. — Диаманта го разгада.

— Едва след като Нико подсказа за наличието му. И, да, Нико може да е смахнат, но единствен той ни даде нещо, за да ни насочи в правилната посока.

— Значи сега Тот не е наред? Стига, Бийчър. Разполагаш с десетки други хора в Архива, специалисти по Войната за независимост. Имаш Диаманта и всичките му познания как Бащите-основатели са крили тайно разни неща. И вместо да се срещнеш с обучени професионалисти, ти отиваш при един параноичен шизофреник и при първото момиче, което си целунал в гимназията? Обясни ми какво всъщност целиш. Задачата ти може да те е довела тук. Но защо ме водиш със себе си?

Последвам я в асансьора, натискам бутона за третия етаж и я поглеждам, като се чувствам абсолютно объркан.

— Защо да не те доведа? Ти беше в онази стая, когато открихме речника. Лицето ти е на видеокасетата точно толкова, колкото и моето. А освен всичко друго Хазей знае коя си, Клементин. Мислиш ли наистина, че ме интересува единствено да предпазя себе си? Това е наш общ проблем. И ако смяташ, че не съм помислил за това от първия миг, значи наистина не ме познаваш. Пък и… Не можеш ли да си кажеш, че те харесвам?

Вратите на асансьора се затварят, Клементин отстъпва половин крачка и продължава да мълчи. Прекарала е дълги години сама между изчезналия баща, мъртвата майка и злата баба. Не знае какво е да правиш пешо заедно с някого.

Но според мен няма нищо против.

— Между другото — добавям, застанал до нея така, че сме почти рамо до рамо, — на някои от нас допада кънтри музика.

Клементин се изчервява и това силно ме изненадва. Асансьорът се издига, а тя се хваща за парапета зад нея.

— Трябваше да го кажеш преди две минути, гений… още когато ти възразих, че ми харесва асансьорната музика.

— Знам. Но се паникьосах. В крайна сметка го казах, признай, става ли?

След секунда, докато асансьорът забавя и спира, се протягам, внимателно отделям пръстите й от парапета и вземам ръката й в своята.

Тя е влажна и лепнеща. Покрита със студена пот. И пасва идеално в моята.

За момент оставаме така, облегнати върху парапета зад нас, погребани в този замръзнал миг, след като асансьорът е спрял, но преди вратите…

Вратите потръпват и се разтварят. Ниска чернокожа жена, облечена в розова блуза, подхвърля голяма връзка ключове на отворената си длан и явно чака, за да ни придружава през останалата част от пътя. Клементин ме е подготвила за това: за да се чувстват пациентите по-спокойни, служителите не носят униформи. По сребристия бадж на ризата личи, че е санитарка. Зад жената има друга метална врата, точно като онези на долния етаж.

— Вие ли идвате при Нико Адриан? — И хвърля бърз поглед на нашите документи за самоличност.

— Ние сме — потвърждавам, а жената завърта ключа в ключалката и отваря вратата. Мътни флуоресцентни светлини разкриват мрачна, мърлява зала и човека, който ни чака: поклаща се развълнувано на пети, застанал на прага със смутена усмивка и искрици в шоколадовокафявите очи.

— Казвах на всички, че ще се върнете — оповестява Нико с онзи монотонен глас, резултат от силни медикаменти. — Те въобще не ми повярваха.

ГЛАВА 73

— Татко ти или дядо ти? — попита мускулестото бяло хлапе със стегнато завързани военни боти, докато бръснарят щракаше с ножицата по тила му.

— Баща ми. — Лоран дори не погледна към ясната черно-бяла снимка на войник в пълна армейска униформа, подпряна до лъскавата синя бутилка „Барбазол“.

На снимката, аранжирана да изглежда като официален армейски портрет пред американското знаме, баща му стоеше обърнат към фотокамерата и закачлива усмивка огряваше лицето му.

— А тези лентички на гърдите му? — Клиентът се опитва да гледа нагоре, макар брадичката му да е притисната в гърдите.

Лоран беше чувал въпроса, защото много хора се бяха интересували какъв медал носи баща му на униформата си.

Забавното в случая беше, че въпреки снимката бръснарят рядко мислеше за баща си като за войник.

Стриктен адвентист от седмия ден, баща му беше пацифист, дълбоко отдаден на вярата си, и не желаеше да има нищо общо с военната служба. Ала три дни след Пърл Харбър, когато страната беше като зашеметена, а неговите молитви не му даваха необходимите отговори, баща му влезе в наборното бюро и се записа.

Казал на своите сержанти, че няма да носи оръжие или да копае окопи в събота. Направили го готвач и, разбира се, му разрешили и да подстригва. Години по-късно, след като се върна у дома, бащата на Лоран си беше останал все така посветен на вярата си. Но беше донесъл и една поука, поуката, която се опита да внуши завинаги на децата си: понякога има по-висше добро.

— Всъщност е служил в кухнята. — Бръснарят посочи с ножицата си снимката. — Медалът е връчен на шега от неговия сержант, защото първи хванал омар, когато ги дислоцирали в Сан Хуан.

Клиентът се засмя… и бързо нави ръкава си, за да разкрие ясна татуировка на анимационен булдог морски пехотинец, който също показваше бицепс по-голям от на културист и се хвалеше със своята татуировка с надпис „Винаги верни“, изписан върху издутия кучешки мускул.

Бръснарят усети буца в гърлото си, изненадан от обзелия го прилив на чувства, когато прочете този надпис. За него нямаше спор — да си верен, даваше реална власт.

Но.

Вдигна очи и хвърли бърз поглед към снимката на баща си. Към миниатюрния омар, забоден на гърдите му. И към палавата усмивка по младото лице на баща му.

Можеше да се каже нещо и за по-висшето добро.

ГЛАВА 74

Нико ни води покрай кабината на сестрите, покрай къта за гледане на телевизия, покрай няколко малки квадратни маси с комплекти за шах. Държи главата си наведена и целенасочено крачи към нашата цел: единствената кръгла маса в цялата дневна зала и единствената със зелена ламинирана картичка с надпис „Не сядай“.

— Аз направих табелката. За да не сяда никой тук — пояснява Нико.

— Оценяваме го — уверявам го аз.

Забелязвам, че Клементин все още не е произнесла и дума. Не й е станало по-лесно да бъде тук. А понеже Нико гледа повече към мен, отколкото към нея, явно той все още не е разбрал, че тя е негова дъщеря. Така е по-добре за всички ни, спор няма.

Сядаме. Трима сме, а около масата има четири стола. Вниманието на Нико обаче се насочва към свободния — несъмнено в ума му празното място е заето.

— Тук ще бъдем на спокойствие. Затова обичам кръглата маса — обяснява той.

Както всички други маси в помещението, и тази е с плот от плексиглас. Така медицинските сестри виждат по-лесно какво правим. В кабината на сестрите придружителката, която ни доведе, седи пред компютъра и се прави, че не ни наблюдава. Нико сочи към летящите врати в дъното и добавя:

— Стаята ми е там.

Чува се силно „пук-пук“. Поглеждам по посока на звука през рамо, където автомат за напитки изплюва с пукот кутийка диетична „Д-р Пепър“, поета от пациент с черна къдрава коса.

— Мога да взема безплатно ябълков и портокалов сок. Карат ни да плащаме за газираните — запознава ни с реда тук Нико.

— Всичко е наред — казвам се надеждата да продължим по същество.

— Говориш ми като докторите. — Нико поставя и двете си длани върху прозрачната маса. Краката му са изравнени идеално и стъпили здраво на пода. — Като по-новите доктори, които се опасяват да не ги нараня.

— Нико, не съм…

— Знам, че не си неин помощник. Знам, че го каза само за да влезеш тук.

С ново „пук-пук“ зад нас още диетична „Д-р Пепър“ попада у друг пациент.

— Сикрет Сървис могат да те арестуват заради това, Бенедикт.

Стреми се да поеме контрола, особено с неискрения ход да ме нарича Бенедикт Арнолд. Но за разлика от миналия път съм си подготвил домашното. Специално що се отнася до него.

При първия арест на Нико заради стрелбата по президента му повдигат обвинение във федерално престъпление, следователно той има федерално досие, включително психологически профил; значи тези записи в крайна сметка са постъпили в Архива, което пък означава, че само с едно телефонно обаждане ги получих от Хранилището ни в Сюитленд, Мериленд.

За да бъда честен, повечето от прочетеното представлява типичните глупости от университетския „Увод в психологията“, но едно нещо се открояваше: да, Нико е свръхпараноичен и твърдял, че бог му говори… и, да, той очевидно е добре запознат с всички видове исторически конспиративни теории, включително измамните опасения за Томас Джеферсън, Джордж Вашингтон и скритата пентаграма в разположението на улиците на Вашингтон, окръг Колумбия. Но като бивш награждаван войник от армията Нико винаги реагира най-добре единствено на гласа на командира.

— Нико, тук съм, за да говорим за Кръга Кулпър — подхващам.

— Искаш ли да научиш нещо ново, или не?

Ръцете му остават неподвижни на масата. Очите му играят, спират се върху мен. После върху Клементин. После върху празния стол до него. Според профила му той е много методичен. Но според начина, по който започва да хапе вътрешната страна на устните си, е също така и развълнуван.

— Бях прав, нали? — пита той. — За невидимото мастило…

— Да, беше прав. Изпращани са съобщения.

— Знаех си! Аз… — понижава глас и поглежда към кабината на сестрите.

Придружителката, която ни доведе, говори по телефона. Нико определено чува думите й. И е достатъчно дълго тук, за да знае какво ще стане, забележат ли прекомерното му вълнение.

— Казах ти, че те изпитват — той се опитва да запази хладнокръвие. — Казах ти, нали?

— Всички сме подложени на изпитания — намесва се Клементин точно както репетирахме. — Такъв е животът.

— Ето го и твоето най-ново изпитание. — Вече се чувствам виновен, но знам, че сега е единственият ни шанс. — Върнато бе това съобщение.

Изваждам от предния джоб на панталоните си молива, забравен от президента Уолъс, и внимателно го поставям върху масата.

ГЛАВА 75

Ръката на Нико се стрелва по-бърза от змия, той грабва молива на президента и го претегля върху разтворената си длан. Очите му отново заиграват и попиват всеки детайл.

Накрая ни поглежда.

— Не разбирам.

— Моливът… вдлъбнатините… — подсказвам. — Смятаме, че съобщението е скрито в тях.

— В молива? — учудва се той.

— Във вдлъбнатините — уточнявам и ги соча.

Зад нас отеква ново „пук-пук“. Диетична „Д-р Пепър“ за друг пациент. Клементин подскача, а Нико примигва, когато кутийката сода тупва. Не губи от поглед молива обаче. Държи го за двата края и го върти бавно с пръсти, сякаш засуква камуфлажни мустаци. Поглъща всеки белег, всяка бразда, всеки детайл.

В крайна сметка ме поглежда, кафявите му очи надничат точно над молива.

— Какво пишеше с невидимо мастило?

— Моля? — изненадан съм аз.

— Посланието. В речника. Искам най-напред да разбера какво гласеше. Искам да ми кажеш.

— Не. Абсолютно не. — Поглеждам Клементин, която се взира през прозрачната маса в краката си. Няма да издържи още дълго.

— Това не е игра, Нико, нямам време.

— Тогава и аз нямам време за вас — предизвиква ме той.

— Добре. Тръгваме си. А ти си стой тук и чакай още две години следващия си посетител. — Ставам от мястото си.

— Седни.

— Не, няма да стане — отвръщам.

— Седни — повтаря Нико и навежда брадичка, като се опитва да говори тихо.

— Чуваш ли ме? Няма да стане. Или ми кажи какво пише на молива, или си прекарвай забавно, остатъка от следобеда с безплатния си портокалов сок.

До мен Клементин се надига от мястото си, готова да си тръгне. Нико поглежда към празния стол до масата. Кима няколко пъти.

Каквото и да чува, моля се да е добър съвет.

— Не пише нищо — изрича Нико.

— Моля?

— На молива — кимва той. — Няма съобщение.

— Откъде знаеш?

— Виждам. Мога… Добър съм по схемите. Лекарите… Казаха ми… че виждам онова, което другите не могат. Бог ми даде този дар. — Отново поглежда към празния стол. — Знаците на молива… вдлъбнатините… няма нищо закономерно. Няма повторения.

— Значи Кръгът Кулпър… в миналото… никога не са използвали стари резки като шифър? — държа да се уверя аз.

— Това не са резки. Това са… нищо не е. Нищо не мога да видя. Сега ми кажи онова, което не споделяш. Кажи ми, какво беше написано с невидимо мастило — произнася думите категорично, сякаш не подлежи на спор. Клементин и аз стоим мълчаливо. — Явно си дошъл за помощта ми — заключава Нико. — Нямаше да си тук, ако не беше в задънена улица. Мога да помогна с…

Замълчава.

Схващам номера му. Нико не е хитър. Не е коварен. Той е смахнат, държи се като голямо дете и се мисли за превъплъщение на Джордж Вашингтон. Затова просто се опитва да ме накара да му кажа…

— Можеш ли да ми помогнеш? — питам вече отегчен, но все още достатъчно любопитен, за да продължа играта.

Вдига очи към кабината на сестрите и отново оглежда ярко осветената зала. На близката квадратна бетонна колона е залепен разпечатан на принтер лист с надпис:

Моля, нека гласовете са ниски, а духът висок.

— Нико, с какво можеш да ми помогнеш? — повтарям.

— Знам за „Пурпурните сърца“ — казва Нико.

— Добре, приключихме… вече съм виждал този номер. — Изправям се.

— Къде отиваш? — пита Нико.

— Съвсем същото нещо направи миналия път, когато първо предложи да помогнеш, а после започна да ровиш из откачените си истории за духове.

За моя изненада Клементин стиска китката ми и ме задържа на място.

— Какво за „Пурпурните сърца“? — намесва се тя.

— Медалите. Военните медали. Знаете ли кой е създал „Пурпурно сърце“?

— Джордж Вашингтон — отвръщам.

— Оценявам го. Оценявам, че познаваш историята ни — хвали ме Нико. — Да, Джордж Вашингтон го е създал. Това е един от първите медали, въведени в Съединените щати. Но той не го нарича „Пурпурно сърце“…

— Нарича го Знак за военни заслуги — прекъсвам го. — Получава името си поради факта, че самият медал представлява парче морав плат във формата на сърце. Какво друго искаш да знаеш?

— Знаеш ли колко „Пурпурни сърца“ е връчил Джордж Вашингтон? — пита Нико.

Този път мълча. Добър съм, но не съм Тот.

— Три — изстрелва Нико. — Само толкова. Три. Трима мъже, всичките от Кънектикът. Като част от наградата Вашингтон записва имената им в специална книга; нарича се Книга на заслугите. И знаеш ли къде е тази Книга на заслугите днес?

— В онзи склад с Ковчега на завета? — подхвърлям иронично.

— Никой не знае къде е. — Нико не долавя шегата ми и ни поглежда с въодушевена усмивка.

Клементин изглежда по-зле от вчера. Няма да издържи още много.

— Книгата на Вашингтон е изчезнала. Завинаги. През 1932 възстановяват наградата „Пурпурно сърце“ и тя се връчва на нашите военни и досега. Но и до ден-днешен никой няма представа къде е оригиналната Книга на заслугите на Вашингтон с първите имена.

— И това е важно за нас, защото…

— Важно е, защото днес „Пурпурно сърце“ се дава на ранените в битка. Но първоначално, тогава. Знакът на Вашингтон няма нищо общо с раняванията. Точните думи на Вашингтон са, че е за изключителна вярност. Знаете ли какво означава изключителна вярност?

— Означава да бъдеш лоялен — отговарям.

— Означава да можеш да пазиш тайна — възразява Нико. — Не го знаех. Но го разбрах. Открих го след вашето посещение. Тук разполагам с много време.

— Давай вече по същество.

— Това правя. Но не ме слушаш. Подобно на твоя предшественик.

— Не ме сравнявай с предшественици. Не ме наричай Бенедикт Арнолд. Не започвай пак с дивотиите си за прераждания — предупреждавам го, все още застанал срещу него. — Ако искаш да те слушаме, се придържай към действителността.

Очите му пак заиграват. Гърдите му също се издигат и спадат бързо. Но за негова чест Нико прехапва устната си от вътрешната страна и се овладява.

— Първият удостоен с „Пурпурно сърце“ е двайсет и шест годишният Илая Чърчил — обяснява той. — Илая служил под командването на някой си — сигурно сте го чували — Бенджамин Толмадж.

Клементин ме поглежда.

— Толмадж е организаторът на първоначалния Кръг Кулпър — напомням аз.

— Тогава, когато погледнеш третото име в този списък… Дениъл Бисел от Уиндзор, Кънектикът… познай защо името му е включено в Книгата на заслугите? Той е един от най-добрите ни шпиони, успява да проникне в полка на самия Бенедикт Арнолд — очите на Нико играят по-бързо от всякога. — Според някои това е истинската причина Книгата на заслугите да изчезне. Не е открадната. Скрита е от самия Вашингтон, който събира най-добрите си хора и ги използва, за да изгради най-великата тайна част, позната в историята.

— Кръгът Кулпър — обажда се Клементин.

— Не те моля да ми повярваш — отбранява се Нико. — Но дори и за тайната история на Америка си има експерти. Позволи ми да ти помогна. Мога да ти помогна. Този свят познавам най-добре.

Изкушен съм да възразя, но и двамата знаем, че е прав. Става ли въпрос за конспирации, Нико има докторска степен.

— Кажи ми какво беше написано със симпатично мастило — настоява Нико. — Кажи ми и аз ще споделя каквото знам. Ако не успея, тръгнете си и приключваме.

Поглеждам Клементин — отговаря с неловко свиване на рамене. Няма какво да направя, освен да се съглася. След като се оказва, че моливът на президента очевидно е фалшива следа и все още недоумявам защо Уолъс ме повика в тази стая, какво имаме да губим?

Вадя от задния си джоб фотокопието на страницата от речника и го плъзвам по кръглата маса.

За разлика отпреди, Нико не го грабва. Остава спокоен, отново положил длани върху масата. Навежда се напред и започва да чете думите. И тогава виждам как една дебела вена започва да се издува на шията му.

Ново силно „пук-пук“ се чува зад нас. Още една диетична „Пепър“ за друг пациент, млад азиатец с изрусена ивица коса по средата на главата като козина на скункс.

— Махай се, Саймън, това не е твоя работа! — изръмжава Нико, без да се обръща, и закрива фотокопието, притискайки го към гърдите си.

Азиатецът се заканва на Нико с пръст и се отправя към летящите врати, които водят към стаите на пациентите.

Едва забелязал го, Нико отново се съсредоточава върху фотокопието. Устните му мърдат, докато чете.

Устните му мърдат и когато го прочита отново.

Препрочита документа пак и пак. Вената на врата му набъбва повече от всякога.

Най-накрая ни поглежда… не е развълнуван, не е въодушевен… не е… нищо.

— Знам къде трябва да отидете — казва той.

ГЛАВА 76

Бръснарят имаше ръкавици в джоба си, но не си ги сложи.

И не защото не му беше студено. Тук… особено тук, в покритото със сняг гробище, времето беше смразяващо. И определено му беше студено.

Но засега му се искаше да го усеща.

Всъщност, докато вървеше по лъкатушещата циментова пътека през гробището Оак Хил, той осъзна, че този е бил истинският му проблем. Твърде дълго досега, особено през последните няколко години, не беше изпитвал студ, страх или каквото и да е. Вместо това сякаш беше приспан. И най-лошото бе, че не беше приспан от никого. Беше се приспал сам.

По същата причината днес беше дошъл тук.

Знаеше, че не бива. Палмиоти щеше да се вбеси, ако разбереше, че е предприел този мъчителен преход чак дотук в снега. Но когато забеляза надгробната плоча, изваяна във формата на младенец в одеяло, бръснарят нямаше как да не се попита с какво друго се бе приспал.

Живееше във Вашингтон едва от няколко години. Но и това беше достатъчно, за да разбере откъде всъщност дърпат конците. В момента Палмиоти беше на служба в Белия дом. И лично място за паркиране в Белия дом. И най-добрият му приятел седеше в Овалния кабинет. А всичко, с което бръснарят разполагаше, бяха висок наем за бръснарския стол и чифт президентски копчета за ръкавели. Така че, ако наистина настъпваше моментът торнадо да изтръгне къщата, Лоран знаеше върху кого най-напред ще се стовари тази къща.

Затова, по дяволите, трябваше да дойде тук и да започне да усеща тези неща сам.

Но когато направи първата си стъпка в снега встрани от циментовата пътека, чу слабо ромолене на гласове зад себе си.

Като се привеждаше и се криеше зад дърветата по краищата на просторното открито гробище, Лоран можеше без никакви затруднения да остава далеч от погледите. Тук никой не търсеше нищо друго, освен мъртвите, ето защо мястото беше перфектно за тайник.

В далечината двата гласа спореха и се караха, явно твърде заети, за да забележат какво всъщност става на гробището.

Все пак, за да установи кой вдига шума, Лоран надникна иззад ябълковото дърво едва когато те стигнаха до връхната точка на пътеката.

Това е той, помисли бръснарят, докато студът се впиваше между тънките кости на пръстите му.

— Спри! — извика момичето на младежа с пясъчноруса коса.

Той не я слушаше. Но беше там. Онзи, който можеше да им отнеме всичко, за което бяха работили.

Бийчър.

ГЛАВА 77

— Бийчър, спри!… — вика Клементин и бърза зад мен.

Продължавам да бягам, дробовете ми започват да горят от студ, обувките ми са пропити от сняг, докато се катеря по циментовата пътека покрай двоен надгробен паметник с изящно изваян от камък бухал, политащ от върха.

Гробището Оак Хил несъмнено е за хора с пари. Но ако Нико е прав, то е също и за хора, притежавали нещо много повече от това.

— Бийчър, действай умно! — добавя Клементин. — Не се втурвай, без да имаш представа къде отиваш!

Права е, но благодарение на джипиеса в телефона ми знам точно къде отивам.

„542 стъпки на северозапад“ е изписано със светещи зелени букви. Има дори и червена цифрова стрелка, за да ме насочва в правилната посока. Но когато го поглеждам, за да проверя, телефонът започва да вибрира в ръката ми.

Изписва се името на единствения архивист, за когото знам, че е член на сегашния Кръг Кулпър. Далас.

— Бийчър, това е! Разгадал си я! — изстрелва Далас, преди дори да кажа „здравей“.

Наясно съм за какво говори. За бележката. Невидимото мастило. „Двайсет и шест години са много време, за да се запази тайна. Напиши отговор в: NC 38.53.628 или WU 771.377“. Още щом я намерихме, разбрахме, че тези номера не са библиотечни сигнатури. Затова продължихме да мислим: „Какво е NC? Какво е WU?“

Докато Нико не каза, че са друг стар трик на Джордж Вашингтон.

— Нико я разгада — напомням му.

— Въпросът е, че е бил прав. Един от нашите… работи във Върховния съд… потвърди версията на Нико: Вашингтон пишел такива дълги неясни писма, сякаш не казвали нищо… докато не прочетете само първата или третата, или която и да е буква от всяка дума. Когато опитахме тук, се оказа точно така: NC и WU станаха…

— N и W. Север и Запад — допълвам, повтаряйки какво научих от Нико, а аз го казах на Далас преди половин час, когато настоях да се срещнем тук.

Вървя по главната алея и разбирам защо никой не е искал да повярва на Нико, но дори и аз трябва да призная, че е невероятно да се гледа. След като Нико разполага вече с N и W, той си играе известно време с десетичните дроби и съобщението става малко по-ясно: „Отговори в: NC 38.53.628 или WU 77.1.377“ — съвсем същата система на географска ширина и дължина, в сила, откакто Птолемей я използва в първия Атлас на света преди близо 2000 години. Ето защо заседнахме за толкова дълго време. Търсехме координати на книги. А това се оказаха координати на карта.

— Къде си всъщност? — питам.

— Тъкмо стигнах до Сак Хил — обяснява Далас. — Току-що преминах през входната врата. А ти къде си?

— Не знам… там, където са всички надгробни камъни и мъртви хора. Нагоре по хълма вляво. Има… — оглеждам се наоколо в търсене на забележителности — има голяма открита площ и огромна каменна статуя на… прилича на фермерка, но лицето й е плоско, защото природните стихии са изронили носа й.

— Чакай… мисля… Виждам те! — възкликва Далас. — Виждам теб и… — замълчава. — Моля те, кажи ми, че с теб не е Клементин.

— Дори не започвай. Знаеш каква нужда имах от нея, за да вляза в „Света Елизабет“.

— А тук? Защо я доведе тук? Говорихме по въпроса, Бийчър. Независимо какво си мислиш, не познаваме това момиче.

Затварям телефона, уморен от спорове. Не е по-различно от твърденията на Тот. Но никой от тях не разбира, че без Клементин никога не бих стигнал дотук. А както й казах по-рано, тя беше и в онова ПСИД. Не мога да я изоставя.

— Бийчър, чакай! — вика слаб глас зад нас.

Обръщам се и съзирам Далас да изниква зад завоя, на половината път по виещата се пътека. На по-малко от двайсет метра е. Тича бързо, за да ни настигне.

Но не толкова бързо, колкото мен.

— Кой е този? — извиква Клементин, явно уплашена.

— Не се притеснявай. Просто Далас — отговарям.

— Защо си му казал, че идваме тук? — Клементин помни съвета на Тот да не вярваме на никого.

Не й отговарям.

Джипиесът на моя мобилен телефон сочи да извървим още 319 стъпки. Но вече не се нуждая от сложен уред, за да видя истинската си цел.

Снежна кора покрива цялата земя наоколо, само тънка нишка от стъпки като през минно поле води право към гроб с триметров обелиск, наподобяващ умалено копие на Монумента на Вашингтон.

— Тук е, нали? — шепне Клементин зад мен.

Втурвам се встрани от настланата пътека и краката ми затъват в заледения сняг. Отклонявам се наляво и внимавам да не залича ясната следа. Стъпките изглеждат скорошни, сякаш са оставени тази сутрин. Има и други следи — водят назад, назад, назад към пръстена от дървета около терена.

— Дали някой стои там? — И Клементин е забелязала следите.

Не отговарям, но погледът ми е привлечен от нещо в основата на обелиска: мокри листа… буци пръст… и ясно очертана малка дупка в мръсния кафяв сняг…

Сякаш нещо е погребано под него.

Спускам се напред, прикляквам пред малката заешка дупка, пъхам ръка в нея и ровя вътре, докато…

Ето.

Бежовият камък е гладък и плосък, идеален за мятане в езеро. Далас и Клементин се втурват към мен. Вдигам камъка и тутакси разбирам, че нещо не е наред. Теглото му не е естествено.

— Пластмасов е — установявам аз. — Мисля, че… мисля, че е кух.

— Кух е, разбира се. Нали крият разни неща в него. — Далас сякаш го е знаел през цялото време. — Отвори го. Виж какво има вътре.

Завъртам горната част на камъка. Както очаквам, дъното се отделя и камъкът се отваря. И тримата се надвесваме над него като квачки над яйце. И най-накрая виждаме какво има вътре.

ГЛАВА 78

Тот нарочно избра едно ПСИД на противоположната страна на сградата. Запази предназначеното за конгресмени. Отговорникът на ПСИД за законодатели беше мъж на средна възраст, който прекарваше нощите си, като свиреше по клубовете в Адамс Морган със своята щастлива, но лишена от талант група за рокстеди и реге. Той дори нямаше да разбере, че помещението е използвано.

И все пак Тот внимаваше, докато вървеше натам. Промъкна се както обикновено покрай стелажите, извръщайки лице от камерите, и дори успя да избегне възрастни доброволци, събрали се в стая на осемнайсетия етаж, за да сортират наскоро откритите пенсионни досиета на вдовици от Войната за независимост.

Освен това беше достатъчно умен да не използва обичайната комбинация за ключалката, за да влезе в помещението.

И достатъчно умен да използва универсалната комбинация на охраната.

И достатъчно умен, за да избере едно от малкото ПСИД в сградата без камера за наблюдение (според предпочитанията на повечето сенатори и конгресмени).

Но какво от стореното от Тот беше най-умно от всичко? Направи така, че да не е забъркан в тази работа сам.

От дясната му страна дебелата врата на стаята прищрака и се отвори с пневматично изпукване.

— Закъсня — констатира Тот.

— Грешиш. — Хазей затръшна вратата зад гърба си. — Идвам точно навреме.

ГЛАВА 79

— Нищо.

— Не. Не може да бъде — възрази Далас.

— Може. И е така — извъртам кухия камък така, че той и Клементин да го видят по-добре.

Далас присвива очи и се навежда, за да огледа малкото правоъгълно гнездо във вътрешността на камъка. Без съмнение там няма нищо, което означава…

— Някой вече е взел съобщението — Клементин поглежда стъпките към редицата дървета, извита като подкова около нас.

— Или никой още не го е сложил — опитвам се да запазя надежда, но не ме напуска предчувствието, че Клементин навярно има право.

Следвам нейния поглед към редицата дървета в далечината. Нищо не помръдва. Нищо не издава звук. Ала всички разпознаваме онова неясно глождене, което усещаш, когато си мислиш, че те наблюдават.

— Най-добре да се скрием някъде. Все някой може да дойде.

Далас поклаща глава и сочи към гроба.

— Тогава откъде са се взели тези стъпки?

— Всъщност аз си мислех, че са твоите — предизвиква го Клементин и махва към Далас, докато все още гледа онези, водещи към дърветата. — Искам да кажа, макар че Бийчър ти се обади, съвпадението да се появиш точно в момента, когато дойдохме, е доста невероятно.

— Странно, аз си мислех същото за теб — отвръща Далас. Но щях да бъда достатъчно милосърден да изчакам, докато си тръгнеш, и да го споделя с Бийчър зад гърба ти.

— Може ли и двамата да престанете? — намесвам се аз.

Изкушавам се да доверя на Клементин какво направи Далас снощи, как забеляза онзи човек в таксито… и ми даде видеото с нас в ПСИД, като го опази от Хазей… как ми разказа истинската история за Кръга Кулпър и личната група Водопроводчици на президента. Но това не променя факта, че този камък е празен…

— По-загубени сме от всякога.

— Не е вярно — възразява Далас и близва снежинките от брадата си.

— За какво говориш? Имахме надмощие само когато узнахме на кое място президентът и неговите Водопроводчици си оставят съобщения, но вместо да ги уловим на местопрестъплението, ние стоим тук и ни мръзнат задниците.

— Сигурен ли си, че тези съобщения са между президента и неговите Водопроводчици? — в гласа на Далас прозира онази нотка на самонадеяност, която придобива, когато си въобразява, че контролира положението.

— Какво е Водопроводчик? — интересува се Клементин.

— Приятелите му. Като Водопроводчиците на Никсън — обяснявам. Хората, с които работи Уолъс.

— Но разбираш какво имам предвид, нали? — добавя Далас. — Ако тази бележка наистина се предава между президента и неговите Водопроводчици, а те са узнали, че си разбрал за нея…

— Защо просто не са променили мястото за среща? — довършвам мисълта му и пак оглеждам бъркотията от стъпки.

— И на всичко отгоре, ако голямото им опасение е било, че ще ги предадеш, защо президентът не ти направи предложение, когато бяхте в ПСИД? Предполага се, че съобщението в речника е било за него, нали?

Това е справедлив въпрос. А откакто започна всичко, се опираме на едно-едничко предположение: че когато открихме речника в ПСИД, той е съдържал съобщение, предавано между президента и някой от вътрешния му кръг. Но в противен случай…

— Дали президентът би се опитал да комуникира с някого извън своя кръг? — питам.

— Или това, или някой извън неговия кръг може би се опитва да комуникира с президента — отговаря Далас.

Извръщам се от редицата дървета, умът ми прескача към намереното от нас съобщение: „16 февруари. 26 години са дълго време да запазиш тайната“.

— Вероятно затова президентът поиска да му бъдеш помощник тази сутрин, Бийчър. Навярно той не се опитваше да ти предаде съобщение… по-скоро очакваше да получи. От теб.

Виждам накъде бие. Само така нещата придобиват смисъл. През цялото време смятахме, че някой от неговите приятели е скрил писмо в речника до Уолъс. Но ако всъщност е от човек не на негова страна… и те по някакъв начин са разбрали за Водопроводчиците му и се надяват да разкрие нещо отпреди 26 години…

— Мислиш, че някой заплашва Уолъс ли? — пита Клементин.

— Мисля, че става въпрос за много повече от заплахи. — В мразовития въздух с всяка сричка от устата ми се извиват облачета пара. — Ако е това, което си мисля, че е, значи някой изнудва президента на Съединените американски щати.

ГЛАВА 80

С влизането си в ПСИД Хазей на свой ред огледа бързо стаята без прозорци.

— Смяташ ме за глупав, а? — попита Тот, докато се занимаваше с телевизора, поставен върху масичка с колелца. — Тук няма камери.

Все пак Хазей провери. За себе си. Да, нямаше камери. Но това не означаваше, че няма видеомагнетофон.

— Къде успя да я намериш? — Хазей посочи видеокасетата, когато Тот я плъзна в гнездото и включи телевизора.

— В дома му. Беше я скрил в кутия с тампони.

— Защо ще има тампони? Не живее ли сам?

— Има сестра. И имаше годеница. Не им изхвърля нещата — сряза го Тот.

Хазей не отговори. Само сведе поглед към ноктите си с направен наскоро маникюр, изкушен да започне да гризе кожичките на пръстите си.

На екрана видеото тръгна, появиха се Орландо, Клементин… и разбира се, Бийчър, както и какво откриха в ПСИД онзи ден.

— Да се таковам — промърмори Хазей.

Тот кимна.

— Той вече го направи.

ГЛАВА 81

— Ейтбол? — пита Далас.

— Трябва да е Ейтбол — съгласявам се с кимване.

— Какво е Ейтбол? — намесва се Клементин.

Поглеждам Далас — той поклаща глава. Не иска да й обяснявам. Както не искаше и да я водя да се срещне Нико. Но единствено благодарение на нея се вмъкнахме при него. И стигнахме дотук.

— Бийчър, ако не желаеш да ми кажеш, не е нужно — примирява се Клементин. — Всичко е наред. Разбирам.

— Послушай момичето — прошепва Далас.

Но онова, което Далас никога няма да разбере, е казаното от Хазей тази сутрин — след като всичко най-накрая излезе наяве и те потвърдят, че Орландо е убит, Клементин ще се окаже не по-малко високо в списъка на заподозрените, колкото и аз. И точно затова има право да знае какво всъщност се случва.

— Ейтбол е човек — пояснявам, докато Клементин стои и мръзне в студа. — Всъщност е хлапе или е бил хлапе на име Грифин Андерсън. Бил е на двайсет и две години, когато изчезва.

— Изчезва? Похитен ли е?

— Никой не знае. Този Ейтбол бил градски побойник с татуирана топка номер осем на ръката си. Въпросът е, че той е свързан със случилото се преди двайсет и шест години. На шестнайсети февруари през нощта изчезва от родния град на президента в Охайо.

— И какво означава това? — пита Клементин, а някаква клонка изпращява сред дърветата. И тримата се извръщаме, за да погледнем. Твърде трудно е да се различи нещо.

— Смяташ, че през младостта си президентът се е замесил някак в случая?

— Нямам представа, но… добре… да… — Все още оглеждам дърво по дърво. — Само си помисли. Нещо се е случило през онази нощ, Уолъс губи самообладание, и… не знам… както в „Реката на тайните“ бъдещият президент и неговите момчета някак си правят Ейтбол да изчезне…

— Докато някак си, някой от миналото изведнъж не се появява от нищото и не започва да възкресява историята. — Далас впива очи в Клементин.

— Далас, остави я на мира — намесвам се аз.

— Не, Далас, кажи каквото си мислиш настоява Клементин.

— Току-що го направих — отвръща той.

И това ли е твоят велик сценарий? Мислиш, че в ръцете ми е попаднала някаква стара информация и после какво? Използвам Бийчър с надеждата да тероризирам президента?

— Има и по-абсурдни идеи.

— И за да бъде бълнуването ти пълно, я да чуем какъв е мотивът ми?

— Видях къде живееш, Клементин. Бях там снощи — осведомява я Далас. — Не се обиждай, но тази къща… този квартал… със сигурност ти се иска нещо по-добро.

— Далас, стига толкова! — пак се намесвам аз.

— Не ме познаваш — изръмжава Клементин: иска да е сигурна, че той чува всяка сричка, — затова внимавай много какви ще бъдат следващите ти думи!

— О, какъв хубав заплашителен финал. Дори не е нужно да напомням пада ли крушата по-далеч от дървото. Какъвто бащата, такава и дъще…

Клементин скача напред и посяга към гърлото на Далас.

— Ти, малко самодоволно…

Стрелвам се пред Далас и улавям Клементин във въздуха, сантиметри, преди да го сграбчи. Тя размахва юмруци като вихрушка, с цялата си тежест се стоварва върху гърдите ми и ме отблъсква назад.

— Клеми, успокой се! — настоявам, вкопавайки крака в снега.

Тя продължава да се бори да мине покрай мен, гърдите ни са притиснати едни в други.

— Да не си посмял да ме сравняваш с него! Вземи си думите назад! — продължава тя, все още бясна на Далас.

— Не искаше да каже това — опитвам се да я задържа.

— Вземи си ги назад! — избухва тя, а горещият й дъх ме удря в лицето. Още по-зле е, отколкото когато побесня с Хазей.

— Клементин! Спри! — стискам раменете й достатъчно силно, за да го усети.

Погледът й се обръща към мен, но гневът й все още кипи с пълна сила. Най-плашещото е, че за половин секунда тя изглеждаше точно като баща си. Отново скърца със зъби, а вената й се издува. Очаквам да атакува.

— Можеш да ме пуснеш вече — казва с нисък глас. Ръцете й все още са напрегнати.

— Сигурна ли си? — питам.

— Пусни ме, Бийчър. Искам да ме пуснеш. Веднага.

Измъква се от хватката ми, а аз хвърлям поглед към Далас — надявам се да се извини. Той не го прави.

— Далас нямаше това предвид — повтарям.

— Знам коя съм! — извиква тя, борейки се да се овладее. — Импулсивна съм. И страстна. И имам труден характер, но аз не съм той, Бийчър! Не съм такава… — настоява Клементин, отказвайки да произнесе името на баща си.

Посягам да я успокоя.

Тя отново се отдръпва. Вече знам, че умее да крие наранената си страна. И уплашената си страна. Но този гняв… тази отрова, която изригва и жили така жестоко… Някои неща не могат да бъдат скрити, особено това кои сме всъщност.

— Можеш поне да се преструваш, че държиш на мен — добавя тя, като задържа дъх.

— Стига, знаеш, че за мен не си като Нико.

— Убедена съм, че можеш да го кажеш, Бийчър. Въпросът е дали го мислиш.

Думите й жилят, докато ги оставя да замръзнат във въздуха.

Преди да успея да отроня дума, тя се обръща и тръгва сама обратно към пътеката.

— Ще се извиняваш по-късно. — Далас стиска ръката ми, когато решавам да я догоня. — Хайде сега да се върнем при групата, за да разберем какво точно става.

— Групата? Твоите суперпичове от Кръга Кулпър? — питам, а очите ми все са насочени към Клементин, която се нуждае от известно време, за да се успокои. — В случай че не си забелязал, Далас, въпреки всичките ти хвалби те не бяха стигнали доникъде, докато не им дадох отговора на Нико. И в случай че не си забелязал, всичко друго се провали: камъкът се оказа празен, всички съобщения са изчезнали и нямаме никакви следи, по които да тръгнем.

— Не е вярно. Нали Тот бил намерил онзи полицейски доклад, в който лекарят на президента…

— Стюарт Палмиоти.

— … Когато Палмиоти си дошъл у дома от колежа, се оказал последният, видял Ейтбол жив. Именно той казал на полицията, че е видял Ейтбол доброволно да влиза в колата. Докато тичахте наоколо с Клементин, накарах нашите хора да го проверят. Те откриха доклада. Палмиоти знае какво се е случило в действителност през онази нощ. Значи можем…

— Можем какво? Можем да изпратим някого от Кръга Кулпър да се изправи срещу Палмиоти? Такъв ли е новият ви план? Да нахълтат в Белия дом, да насочат пръст в лицето му и да обвинят най-стария и най-доверен приятел на президента в укриването на стара тайна?

— Ще бъдеш изненадан какво биха ти казали хората, ако си мислят, че държиш козовете.

— Но ние не държим козове! Имаме само лист хартия, където някой казва „Знам какво направи миналото лято“, а това не доказва нищо! И те предупреждавам още сега: не ми пука колко умници си събрал в този Кръг. Влезеш ли там без нищо и започнеш да дърпаш лъва за опашката, лъвът ще си извади ноктите и ще ни покаже от първа ръка защо е коронован за цар на джунглата. И първият удар с нокти се насочва към мен.

Клементин върви надолу по виещата се циментова пътека, а Далас не възразява нито веднъж. Защото съм прав. Знае, че щом дойде докладът от токсикологията и Хазей е в състояние да докаже дали Орландо е бил убит, всички погледи ще се насочат към последния човек, видян с Орландо: към мен. И когато тази черна дупка се отвори, няма да има какво да я спре. Не и докато не погълне всички ни по пътя си.

— Това все още не означава да не се съсредоточим върху Палмиоти. — Той отново посочва към следите от стъпки. — Нашите хора търсят. Те са способни да открият всичко. Каквото и да се е случило преди толкова години, ще разберем какво са видели или кой е бил там… или дори къде са били…

— Чакай — избъбрям. — Повтори тази част…

— Ще разберем какво са видели?

— Не. Къде са били. Ако установим къде са били…

Изваждам телефона си и бързо набирам един номер.

— Какво правиш? — сепва се Далас.

— Ако искаме да повалим лъва, ни трябва по-голяма пушка.

ГЛАВА 82

— Какво правиш? — попита Далас.

— Ако искаме да повалим лъва… — каза му Бийчър, — ни трябва по-голяма пушка.

Бръснарят продължаваше да ги наблюдава иззад дърветата, но се налагаше да задържа дишането си, за да чува какво си говорят. Опита се да си внуши, че все още всичко е наред. Но докато в далечината Бийчър набираше някакъв номер, Лоран разбра истината… разбра, че съвсем не е наред.

Според чутото Бийчър и групата му вече не просто налучкваха. Знаеха подробности. Разполагаха с имена, и то не само на президента. И на Палмиоти… освен това… ги чу да споменават Ейтбол…

Ако те… ако знаеха… ако знаеха какво се беше случило онази нощ…

От ствола на ябълката, зад която се криеше Лоран, вятърът постепенно отвяваше малко петно сняг, останало като бял остров върху кората. Докато наблюдаваше как островчето се смалява снежинка по снежинка, Лоран разбра, че за него не е по-различно.

Ерозия с течение на времето.

По-рано Палмиоти уверяваше, че е по силите му да го спре. Че ще направи някак си всичко това да изчезне. Ала с доверието не беше по-различно, отколкото с приятелствата или с тайните. Всички те бяха осъдени на една и съща съдба…

Ерозия с течение на времето.

Сега за Лоран беше толкова ясно. Не беше началото на торнадото. Беше началото на края му.

На сантиметри пред бръснаря островчето сняг с размерите на монета се смали от нов порив на вятъра. От другата страна на заснеженото поле Бийчър му оказваше почти същото въздействие. Докато снежинките отлитаха от кората, Лоран отново усети твърдата буца в гърлото си и същата вълна от емоции, заляла го по-рано при вида на татуировката на клиента си.

Ако Лоран искаше да спре торнадото, имаше само един начин то да се разсее. До този момент не беше си помислял, че ще има смелостта да го направи.

Но го направи.

Той бръкна в джоба на сакото си и стисна здраво предмета, който беше грабнал инстинктивно от бръснарницата… един от малкото сувенири, донесени от баща му от фронта: бръснач „Мастър барбър“ с право острие и седефена дръжка.

Извади го, разтвори острието, последните снежинки отхвърчаха от кората на дървото.

От другата страна на полето Бийчър и Далас стояха с гръб към него. Торнадото се въртеше все по-бързо.

ГЛАВА 83

— Национален архив — прозвучава познат глас в телефона ми. — С кого да ви свържа?

— Катя, аз съм Бийчър. Ще ме свържеш ли с господин Хармън от Президентския архив?

Застанал сред снега, виждам объркването върху лицето на Далас и обяснявам:

— Целта ни е да разберем какво точно се е случило на шестнайсети февруари, нали? Проблемът е, че единственият запис от шестнайсети е онзи полицейски доклад. Той е документ, създаден от самия Палмиоти. Но успеем ли да разберем къде са били Палмиоти и Уолъс на седемнайсети… или дори на осемнайсети…

Очите на Далас се присвиват в опит да осмисли думите ми. Знае какъв е проблемът. Преди двайсет и шест години Уолъс не е бил президент. Но това не означава, че няма нищо в Президентския архив.

— Добре, когато това се е случило… Преди двайсет и шест години президентът е бил… в колежа — пресмята Далас бързо.

Далас знае как работи Архивът. Знае какво съхраняваме. И знае, че когато Уолъс или друг президент бъде избран, най-напред му откриваме досие. Но по-важно е, че започваме да запълваме това досие, за да запазим историята на този човек. Събираме снимки и семейни портрети… лични вещи, актове за раждане и свидетелства от началното училище.

Затова притежаваме бебешките снимки на Клинтън и знаем какво пише в дневниците за пети клас на Буш и Обама. И в крайна сметка тези документи се отправят към президентската библиотека. Тоест, щом бъде избран нов президент, правителството започва да прибира всичко, което може. И познайте кой отговаря за неговото съхранение?

— Надяваш се да е документирано къде е бил Палмиоти на шестнайсети февруари? — недоумява Далас.

— Бил е в Охайо. Знаем, защото го пише в полицейския доклад. Той и Уолъс са се прибрали у дома от колежа, значи…

— Аз съм господин Хармън — чува се дрезгав глас от телефона.

Като един от най-добрите ни хора в Президентския архив Стив Хармън не се извинява, че е нетърпелив или че сам се нарича „господин Хармън“. Той е бивш военен моряк и го е грижа само за фактите.

— Господин Хармън, обажда се Бийчър от Стария военен.

— Катя ми каза.

— Да, добре, ами тук имам искане за някои документи от времето, когато президент Уолъс е бил в колежа, и…

— Повечето от тези документи още не са обработени.

— Знам, сър, но се опитваме да проследим конкретна дата в седмицата от шестнайсети февруари през първата година на президента в колежа.

При тези мои думи, независимо че е много надолу по пътеката, на почти футболно игрище от нас, Клементин поглежда през рамо. Не ми пука чия дъщеря е тя. Няма начин да ме чуе. Тя се извръща и продължава да върви.

— За приятел на фондацията е — обяснявам на Хармън.

На езика на Архива „приятел на фондацията“ означава някой от големите дарители, спонсори на много от нашите експозиции.

По мълчанието отсреща разбирам колко е раздразнен господин Хармън. Ала той е съвсем наясно с единствената причина все още да показваме оригиналната Магна харта: просто приятел на фондацията, шефът на Карлайл Груп, ни я заема.

— Подай писмено искане. Ще го погледна — обещава господин Хармън. Изщракването в ухото ми подсказва, че е затворил.

— Документи за Уолъс от колежа? — пита Далас, когато оставям телефона и двамата стоим там, а снегът хапе краката ни. — Наистина ли ще търсиш основната улика в някакво старо съчинение по английски? „Какво правих през пролетната ваканция и как скрихме тялото на Ейтбол“ от Орсън Уолъс?

— Няма основна улика, Далас. Търся времевата линия. И с малко повече късмет това ще ни отговори дали през въпросната седмица Уолъс се е върнал в колежа, или е бил толкова травматизиран от случилото се, че е отсъствал известно време.

— Значи ще търсиш данни за отсъствията? Съжалявам, но ще ти напомня: в колежа не следят отсъствията.

— И аз съжалявам, но ще ти напомня: нямаш представа какво са следили. Когато Уолъс се е върнал в колежа, не е изключено да е разговарял с училищния педагог и някой доклад за инцидент все още да се подмята в старото му студентско досие. — Същевременно поглеждам над рамото на Далас, където Клементин представлява петънце като въгленче сред бялото пространство.

Друга клонка изпращява сред дърветата.

— Време е да се махаме оттук — подканям аз.

Като гледа как аз гледам Клементин, Далас ме следва по циментовата пътека на гробището, на която все още личат следите от нейните стъпки в снега.

— Бийчър, имаш ли представа как Кръгът Кулпър е съумял да остане в тайна повече от двеста години?

— Доверие.

— Точно така. Доверие — потвърждава Далас. — Двеста години на доверие в правилните хора. Сега нека да ти задам един въпрос: ти каза ли на Клементин за Кръга Кулпър?

— Ти ми каза да не го правя.

— Да, казах ти. Но въпросът е дали си ме чул. А знаеш ли защо си ме чул? Защото, макар че стане ли въпрос за Клементин, едно гласче в гащите ти казва какво да правиш, когато си се замислил дали да й разкажеш за Кръга Кулпър, си чул втори глас — в главата си, — а той ти е прошепнал да не го правиш. По някаква причина нещо в мозъка ти подсказва, че Клементин не бива да знае това. Именно този глас трябва да слушаш, Бийчър. Той ще те води далеч по-добре, отколкото гласът в гащите ти. — Той излиза на циментовата пътека и стъпва в снега върху стъпката на Клементин.

— Оценявам аналогията с говорещия пенис, но нека бъдем честни, Далас. Ако тази сутрин Клементин не беше с мен, никога не бих успял да вляза, за да се видя с Нико.

— И толкова лошо ли щеше да бъде?

— Ако Нико не беше видял бележката, нямаше да сме тук — отбелязвам, докато го настигам и му подавам кухия камък.

— За какво говориш?

— Координатите. Трийсет и осем градуса северно, седемдесет и седем градуса западно.

— Я чакай — Далас спира на пътеката. — Показа ли му истинската бележка с невидимо мастило?

— Не, аз… — Потупвам джобовете на якето си, а после и на дънките. — Не ми казвай…

— Какво, Бийчър? Даде ли на Нико листа?

— Не, разбира се. В бързината… бяхме толкова развълнувани… Май съм го оставил.

— Не си го оставил, Бийчър. Той го е взел. Не си ли гледал „Мълчанието на агнетата“? Той положително го е взел, което означава, че в стремежа си да разбереш кой си играе с президента си предоставил цялата история на психичноболен, опитал се веднъж да убие президент!

Насилвам се да си внуша, че Нико не знае дали бележката е свързана с Уолъс. Опровергава ме фактът, че само два вида хора някога са посещавали Нико: откачалки като него и отчаяни репортери.

— По-добре се моли той да няма достъп до копирни машини и скенери — съветва ме Далас и ми напомня какво точно ще се случи, ако Нико даде този лист хартия в ръцете на някоя от споменатите две групи.

Поглеждам надолу по склона и търся Клементин. Няма я. Вместо нея виждам Нико и как спокойно и премерено ми благодари на тръгване. Определено я беше взел.

— Не ми казвай, че ще се върнеш в „Света Елизабет“ — гледа ме въпросително Далас, макар вече да знае отговора.

— Налага се — отговарям и тръгвам по-бързо. — Трябва да си върна взетото от Нико.

ГЛАВА 84

Беше нещо, което онзи с неподстриганата брада… Далас… нещо, което Далас беше казал.

Утринното слънце се впиваше в купчините мръсен сняг, а бръснарят, втренчен с присвити очи през предното стъкло, с учудване констатираше внезапното умножаване на магазините за алкохол и перални в квартала. Имаше, разбира се, и бръснарница. Винаги има бръснарница, помисли си при вида на ръчно изписаната с големи червени букви табела „Подстрижки и прически“.

С приближаването към червения светофар натисна спирачките и си каза, че не съжалява, задето се задържа на гробището. Беше готов. Беше постигнал мир със себе си. Но когато чу онези думи от устата на Далас, разбра, че е необходимо да провери още една кутийка.

Преди двайсет и шест години беше действал прибързано. Ала поглеждайки сега назад, не съжаляваше. В онзи момент беше направил възможно най-доброто.

Точно както правеше и сега.

Светна зелено, той завъртя волана за остър ляв завой и за части от секундата поднесе в сивата киша. Все пак колата намери сцепление и Лоран разбра, че е близо.

Това беше.

Знаеше го още щом видя сградата в далечината.

Знаеше го, докато усещаше бръснача с право острие, който все още го зовеше от джоба му.

Знаеше го, когато съзря паркирана на върха на хълма сребристата кола, шофирана от Бийчър.

И го знаеше, забелязвайки отстрани на главната порта тънките черни букви, изписващи същите две думи, отронили се от устните на Далас в гробището.

„Света Елизабет“.

По-висшето добро най-сетне щеше да бъде сторено.

ГЛАВА 85

Отне ми деветнайсет минути да оставя Далас пред Архива, единайсет минути да стигна със сребристата му „Тойота“ обратно до „Света Елизабет“ и цели четирийсет секунди да постоя отвън, докато обмисля историята си, преди да отворя предната врата на сградата на Нико.

— Аз… здравейте… съжалявам… Мисля, че си оставих бележника горе — правя се на идиот пред пазачката и вдигам временния пропуск, даден ми лично от нея преди малко повече от час.

Пазачката с бретона забелва нагоре очи.

— Само по-бързо — подканя ме тя, а стоманената врата се отваря със звучно прищракване и аз за втори път днес минавам през металния детектор.

— Не се безпокой. Ще бъда като светкавица — обещавам й.

Старая се да стоя неподвижно и се боря с тялото си, което следва ритмичното поклащане на издигащия се асансьор.

Когато преди час стоях тук, държах ръката на Клементин. Сега се вкопчвам здраво в тази мисъл, макар че тя с нищо не ме успокоява.

Вратите се разтварят шумно и излизам; чака ме същата чернокожа жена със същата голяма връзка ключове.

— Забрави си бележника, а? — пита тя със смях. — Дано да нямаш никакви телефонни номера в него. Ако не искаш Нико да се обажда на близките ти.

Правя се, че се смея заедно с нея. Тя отново отваря металната врата и ме води по коридора към дневната зала.

— Кристофър, ще му помогнеш ли? — И жената ме предава на едър санитар с прясно колосана бяла риза. — Още няколко посетители идват точно сега.

Тя ме оставя, а аз бързо оглеждам залата с флуоресцентно осветление: пациенти гледат различни телевизори, медицински сестри прелистват разни папки, някой дори пуска монети в автомата за напитки. Но когато поглеждам плексигласовата кръгла маса в ъгъла…

Нико го няма.

— При кого идваш пак? — пита едрият санитар, докато потупва възглавниците и оправя един от многото меки дивани.

— Нико — и вдигам пропуска сякаш е лична карта. — Бях тук при Нико, но мисля, че си забравих бележника.

И той оглежда района, като започва от кръглата маса. Познава навиците на Нико.

— В стаята си е, обзалагам се. Седемстотин и единадесет. — И ми сочи летящите врати в дъното вляво. — Не се притеснявайте, можете да отидете. На Нико са му разрешени посетители в стаята.

— Да… не… Ще бъда бърз. Тръгвам към летящите врати.

Същевременно си припомням какво ми казаха най-напред: това е болница, а не затвор. Ала щом бутам вратите и от светлата дневна се озовавам в далеч по-тесния, по-тъмен, по-тих болничен коридор, внезапната тишина ми подсказва колко самотен съм всъщност тук.

В края на коридора има метално вътрешно стълбище, блокирано от дебела стъклена врата, та никой на този етаж да няма достъп до него. И все пак чувам леко потропване на стъпки, докато някой слиза няколко стажа по-горе.

Гледам номерата на стаите на пациентите и минавам най-малко покрай три с катинари от външната страна. Единият е заключен, здраво закрепен. Дори не искам да знам кой е там.

Стигам до стая 711, разкопчавам зимното си яке, за да спра да се потя. На вратата на Нико също има катинар, но тя е леко открехната. Осветлението е включено. Разбирам обаче, че вътре няма никого.

Поглеждам назад през рамо. През процепа на летящите врати санитарят все още ме наблюдава.

— Нико… — извиквам и почуквам тихо по вратата.

Никой не отговаря.

— Нико, там ли си? — питам и чукам отново.

Пак нищо.

Познавам този момент. Същият е като онзи момент в ПСИД: плашеща врата, забранено помещение и очевидна ясна възможност. Тогава казах на Орландо, че не бива да сме като героя от филм на ужасите, който отива да провери що за шум идва от гората. Работата е там, че точно сега имам нужда от онова, което е в гората.

Стиснал челюст, леко бутвам вратата и полъх с аромат на розова вода ме връща десетина години назад. Миризмата е същата като в старата къща на Клементин. Привеждам се напред, а синтетичната тъкан на зимното ми яке се отърква във вратата като шкурка. Протягам врата си още, за да видя…

— Какво, по дяволите, правиш? — отеква гневен глас зад мен.

Обръщам се и се оказвам пред висок санитар с кестенява коса… втори санитар стои там с гумени ръкавици и носи купчина картонени чаши в дълга пластмасова опаковка.

— Нямаш работа тук! — кара се санитарят вбесен.

— Другият санитар… човекът отпред… в бяло — заеквам и соча в посоката, от която дойдох. — Той каза, че Нико има разрешение да приема посетители.

— Кристофър? Кристофър не е санитар! Той разкарва количката за сок! И не си мисли, че не знам какво правиш…

— Да правя? Аз не правя нищо.

— Така казваш. Ама почти всяка година изниква някой от вас и се надява да получи автограф или да вземе някаква лична вещ. Миналата година някой беше пуснал Библия, по думите му принадлежала на Нико, купена на търг в иБей. Е, според тебе е готино, но нямаш никаква представа колко упорито работи Нико. Не му е лесно, разбра ли? Оставете човека да си живее проклетия живот.

— Аз съм… Искам да… Аз… Просто се опитвам да си взема бележника — пелтеча аз.

— Какво?

— Моят бележник. Бях на посещение при него по-рано. За проучване. Мисля, че си оставих бележника.

Санитарят вирва глава и ме изучава в продължение на цели две секунди. Решава да ми повярва. Сочи към летящите врати на дневната и обяснява:

— Нико си върши работата като чистач в административната сграда. Ако искаш да го питаш нещо, намери го там. Няма да влезеш в тази стая без негово разрешение. Знаеш ли къде е администрацията?

— Червената тухлена сграда, нали? — И се втурвам към вратата, спомнил си къде Нико хранеше котките. — Знам точно къде се намира.

ГЛАВА 86

— Хладно е днес, а? — пита младият охранител с голям златен училищен пръстен, когато намирам подслон от вятъра в затопленото фоайе на червената тухлена сграда.

— Аз съм от Уисконсин. За нас това е лято — с всички сили се опитвам да изглеждам спокоен, докато се приближавам до рецепцията и пак надрасквам името си в регистъра.

— Е, за кого си играл? — добавям и кимам към златната топка, гравирана на пръстена му.

— Гимназия на Флойд каунти. Във Вирджиния. Във втора дивизия, но все пак… щатски шампиони.

— Щатски шампиони — кимам, макар от гимназията да ме интересува наистина само едно.

— Значи ти си човекът на Нико? — пита пазачът.

— Моля?

— Обадиха ми се от другата страна и предупредиха, че идваш. Ти търсиш Нико, нали?

Преди да успея да отговоря, върлинеста чернокожа жена с яркочервени очила отваря заключената метална врата към останалата част от сградата. След като ме намериха пред стаята на Нико, няма да ми позволят да вляза в тази сграда без надзор.

— Вивиан ще те доведе обратно. — Пазачът махва към нещо, което изглежда като чисто нов детектор за метал. Но когато сестрата с червените очила прокарва картата си пред шикозния нов скенер, за да отвори вратата, разбирам ясно, че тук има далеч по-високотехнологична система за сигурност от старата огромна връзка ключове, на която разчитат санитарите в другата сграда.

— Значи сте репортер? — пита Червените очила, бута вратата и ме кани вътре.

— Не… не… просто… правя някои проучвания. — Тръгвам след нея.

— Както казах, репортер — дразни ме тя.

Тогава забелязвам надпис на стената:

Гериатрично психиатрично отделение

В коридора има празна носилка, празна инвалидна количка и най-съвременна медицинска масичка на колела. Всичко блести от чистота. Безкрайно чисто е. Дори и без професионалните дозатори за дезинфекциране на ръце по стените ще позная болница, когато я видя.

— Не знаех, че имате пълноценно медицинско отделение тук — споделям, когато минаваме покрай отворена стая и зървам възрастен мъж в болнично легло: закачен е за различни монитори и гледа с празен поглед в телевизора.

— Населението ни застарява. Имаме нужда от място, където да се грижим за тях. Споменете го в някоя от статиите си, вместо обичайните глупости, които пишат за нас.

На път е да каже още нещо, но когато достигаме нашата цел — бюрото на сестрите, своеобразен остров в средата на дългата зала, — тя спира, повдига вежди и се оглежда объркано.

— Всичко наред ли е? — питам.

— Да, аз просто… Нико току-що миеше пода тук.

Поглеждам към пода. Плочките наистина са все още лъскави и мокри.

— Дай ми половин секунда — казва сестрата, взема телефона от бюрото и бързо набира някакъв номер. Докато чака да иззвъни, проследявам мокрите ивици по пода към…

Там.

Само няколко метра по-напред по мокрия под личат две линии от колелата на кофа с парцал, които вървят успоредно като релси, а после правят остър завой надясно към една от стаите за пациенти.

— Трейси, виждаш ли Нико там? — пита сестрата по телефона.

Докато чака за отговор, следвам линиите с няколко крачки към отворената стая. Вътре осветлението е изключено, но слънцето свети през прозореца. Протягам врат и надничам зад ъгъла в стаята, но…

Нищо. Няма кофа с парцал… няма Нико… нищо, само друг пациент, закачен към друг комплект апарати.

— Страхотно, там ли е? — подвиква зад мен сестрата, докато все още говори по телефона. — Отлично. Страхотно. Разбира се, изпрати го долу, ако обичаш.

Тя затваря телефона, а аз хвърлям последен поглед към пациента в леглото. Той е около шейсетте и е подпрян на една страна, с лице към мен. Не е по негов избор. Зад гърба му са напъхани възглавници. Тялото му е вцепенено, ръцете му лежат в центъра на гърдите му, сякаш е труп. Правеха същото, когато майка ми беше оперирана от сърце: обръщаха я, за да се предотвратят раните от залежаване.

Най-странни са очите на мъжа — малки и червени като на прилеп. Пристъпвам в стаята; втренчил се е право в мен. Вдигам ръка, за да се извиня за нахлуването, но бързо осъзнавам… той едва мига.

Взирам се в очите му — там няма нищо. Той не вижда абсолютно нищо. Просто лежи, а цялото му тяло е вдървено като ръцете му…

Чакай.

Ръката му. На ръката му има нещо.

Лицето ми започва да гори, нахлула е кръв. Чувствам всяка кост в тялото си, тънка като хартия и чуплива като рибена кост, която е лесно да се скърши.

Не я видях отначало, когато влязох… бях твърде зает да гледам празните му очи, но тя си е там, избледняла и изтъняла на долната част на ръката му.

Татуировка.

Размазана, избеляла черна татуировка. На топка №8.

ГЛАВА 87

Преди двайсет и шест години.

Джърни, Охайо

— Общо седемнайсет долара и петдесет и четири…

— Не… Задръж… Имам купони — прекъсна я едрият дебеловрат клиент, започна да вади снопчета смачкани купони и да ги подава на касиерката в супермаркета.

Тя поклати глава:

— Синко, трябваше да…

Най-после касиерката вдигна очи и погледите им се срещнаха. Тогава тя осъзна, че клиентът с окъсана черна тениска на някакъв състав и съответните пънкарски черни кецове „Конвърс“ не беше „той“. Беше „тя“.

— Аз… ами… Нека само… да пресметна тези… — взе да заеква касиерката и бързо отмести поглед.

След шестнайсет години живот със синдрома на Търнър Мини Уолъс знаеше как я възприемат хората. Беше свикнала със смутените погледи. Точно както беше свикнала с факта, че когато мине покрай касата и пристъпи в зоната за опаковане, всички служители, определени да помагат с покупките, някак си незабележимо се оказваха при другите каси.

Няма как да го избягна, хората винаги разочароват, помисли си Мини, докато сортираше кутиите евтина риба тон отделно от евтиния аспирин и опаковаше сама другите си покупки.

— Нов сбор… петнайсет долара и четири цента — обяви касиерката и пак хвърли крадешком поглед към широкия гръден кош на Мини и ниската, мъжка линия на косата й. Мини го улови, макар че решеше черната си, подстригана на паница коса напред, с надеждата да скрие лицето си.

Мини прегърна за последно двете кафяви торби с покупки, притисна ги здраво към гърдите си, вдигна ги рязко и се отправи към автоматичните врати.

Навън сивото небе на Охайо все още беше изпъстрено с розови отблясъци, докато слънцето даваше път на мрака.

— Трябва ли ти помощ? — извика някакъв глас.

— А? — Мини изгуби равновесие и едва не изпусна торбите.

— Ето, чакай да… Ето. — Момчето с прекалено много гел в щръкналата кестенява коса пое двете торби, преди да тупнат.

— Човече, това тежи — пошегува се той с топла усмивка, докато вървеше до нея. — Ти си силна.

Мини го загледа, като най-после спря по-дълго поглед на лицето му. Познаваше го от училище. Беше с една година по-голям. Единайсети клас. Казваше се Грифин.

— Кво искаш? — попита тя вече подозрително.

— Нищо. Бях… Просто ми се стори, че имаш нужда…

— Ако искаш брат ми да ти купи бира, иди сам да го попиташ — посъветва го тя, защото отлично знаеше с какво се занимава Орсън, откакто си дойде за пролетната ваканция.

— Не… не е така… Само ме чуй — помоли я той и намести торбите, като разкри татуировката на ръката си. Черна топка №8. — Надявах се… Не знам… може би… — Грифин спря на ъгъла, като с труд намираше думи. — Може би бихме могли да… да излезем някой път?

— Сериозно ли говориш?

— Разбира се… да. Защото… Виждам те около училище, винаги с онази тениска на „Смитс“ — каза той, а големите бузи на Мини пламнаха в червено. — „Смитс“ са готини.

— Да, те са… те са доста готини — отговори тя, неспособна да направи нищо, освен да гледа право надолу, да изучава черните си „Конвърс“ и да се опитва с все сили да отвори ципа на коженото си яке, та той да види сегашната й тениска на „Инглиш Бийт“, опъната силно по закръгления й корем.

— Да, „Инглиш Бийт“ също са готини — добави Грифин и кимна одобрително, докато пак наместваше кафявите хартиени торби и хвърли нов поглед към нея.

Пресякоха улицата и Грифин посочи паркирания черен „Додж Аспен“, пребоядисан с евтина боя.

— Ако искаш, ще те закарам до вкъщи — предложи той.

— Не е нужно да го правиш.

— Знам. — И пак я погледна, този път по-продължително. — Но бих искал. Наистина бих искал.

Не това предложение свари Мини неподготвена. Нито усмивката му. А начинът, по който я погледна. Право в нея. Вече шестнайсет години само я зяпаха, но никой не я поглеждаше.

А Грифин го направи. Той я погледна. И се усмихна.

Продължаваше да се усмихва дори след като Мини срамежливо отмести поглед.

Тя се чувстваше като тапа, която изхвърча от бутилката, и не можеше да гледа настрани задълго. Изправи се пред Грифин без никакъв страх и впи очи в него.

— Добре — съгласи се и застана до колата от страната на пътника в очакване да й отвори вратата.

Все още стиснал двете торби, той се наведе и посегна покрай нея, като се отърка в ръката й. Беше толкова близо, че тя подушваше хляба „Уондър“ в торбата от магазина и газираната напитка с черна череша в дъха му.

Мини погледна право в него, чакаше го да каже нещо. Единственият звук беше приглушено: „Ха-ха-ха…“.

Смях.

Идваше отляво. Тя проследи звука през рамо, точно до ъгъла, където две момчета, едното чернокожо с високо подстригана коса, другото бяло, с яке на „Оукланд Райдърс“, се хилеха.

— Не, Гуидо, сделката беше да я целунеш! — извика бялото.

— Губиш, брато! Играта свърши! — добави чернокожото.

— Не се разбрахме така! — засмя се Грифин.

Мини стоеше там и все още се опитваше да проумее.

— Я стига. Трябва да ми благодариш — обърна се Грифин към Мини. — Дадох ти цели две минути да почувстваш какво е да си нормален.

Мини изпита желание да изкрещи. Искаше да го удари. Тялото й обаче се скова, а краката й се разтрепериха. Но не, нямаше начин да се разплаче пред него. Нямаше начин. Опита да се овладее, но можеше само да гледа колко силно се смеят и тримата. От носа й бавно потекоха два потока сополи.

— Чао, изрод. — Грифин пусна двете торби с продукти. Яйцата в едната се изпочупиха. От другата по тротоара се затъркаля кутия риба тон. — Наясно ли си колко много приличаш на момче? Кво имаш там долу, момчешки или момичешки части? — Грифин заби пръсти в чатала й.

Треперенето на краката й само се усили.

— Май са момчешки, а?

Мини поклати глава, като се бореше се сълзите.

— Аз съм момиче — прошепна тя.

— И твърдиш, че всички тези момичешки части работят? Няма начин — изстреля Грифин право в лицето й. — Няма начин тези части да работят.

Мини гледаше как консервата риба тон се търкаля по улицата и се завърта на ръба си като подхвърлена монета, преди да спре.

— Прав съм, нали? — добави Грифин, докато консервата риба тон продължаваше да се върти пред колата.

Мини затвори очи, краката й се разтрепериха още по-силно.

— Нямаш нищо действащо там долу, нали? — извика той. — Да те светна ли защо, животно? Бог е имал причина да го направи, не иска повече мелези като теб!

Краката на Мини най-после спряха да треперят. Тя усети как резултатът се стича по тях.

— Ти да не би да се подмокри?! — Грифин отстъпи крачка назад и направи гримаса.

Тази миризма…

— Така ли е? Ууу, гадно!

— Да не напълни гащите? — попита бялото хлапе.

— Изпусна се в гащите! — засмя се Грифин.

Мини направи крачка назад, но се спъна в продуктите и се стовари по дупе на земята с ужасно тупване, а Грифин и приятелите му се запревиваха от смях.

Консервната кутия остана да лежи на улицата.

Застанала на четири крака, Мини вдигна поглед към Грифин и татуировката му на топка №8, но светът се размазваше пред нея в пороя от сълзи.

— Виж си лицето, направено за аборт, и вонята ти също! — изсмя се едното момче.

— Къде отиваш, човек-слон?! Забрави си храната! — извика Грифин, докато тя с мъка се изправи и хукна нанякъде. — Какво ще направиш? Ще кажеш на мама ли?

Тя не отговори. Затича с всички сили; опитваше се да не мисли какво се стича по краката й, ала Мини Уолъс вече знаеше отговора. Знаеше точно какво още да направи.

Щеше да намери брат си.

ГЛАВА 88

Отстъпвам с препъване назад и се блъскам в ръба на отворената врата на болничната стая.

— Добра новина! — вика зад мен медицинската сестра с червените очила. — Нико е горе. Слиза насам.

Едва чувам думите й. Твърде съсредоточен съм върху пациента с… топка №8. Има топка №8…

— Т-той ли е…? Това ли е…

— Спокойно. Той е добре — уверява ме медицинската сестра. — Намира се в ПВС. Постоянно вегетативно състояние. Така е, откакто постъпи тук. Но всъщност трябва да говорите с Нико. Молим нашите пациенти да идват и да участват в терапията му: да му пускат музика, да му разтриват лицето. Нико се кълне, че дори го е чувал да говори, само мънкане, разбира се.

Завъртам се и заставам срещу нея. За първи път сестрата вижда, че съм паникьосан.

— Добре ли сте? — пита тя.

— Така ли се казва? „Р. Рубин“? — чета името от медицинската диаграма, закрепена за леглото му. — Откога е тук?

— Всъщност тази информация е…

— Откога е тук! — избухвам.

Сестрата отстъпва назад пред изблика ми. Ейтбол не помръдва, очите му на прилеп едва примигват.

— От десет години — осведомява ме сестрата студено. — Сега ще ви помоля да напуснете. Ако искате да говорите с Нико…

Нико. За малко да забравя. Нико идва насам.

— Промених си решението. Не е нужно да се срещам с него. — Изнизвам се покрай сестрата и забързвам обратно към фоайето. — И не му казвайте, че съм идвал. Само ще го разстроите — предупреждавам я, убеден във всяка дума.

Бутам металната врата, втурвам се в хладния въздух на фоайето, а главата ми все още бучи в опит да пресметна нещата. Ако Ейтбол е тук… Не. Дори не си го помисляй. Не и преди да разбереш със сигурност.

— Е, стана доста бързо — обажда се пазачът с големия футболен пръстен от пропуска.

— Може ли? Регистърът ви за посетители — изтърсвам и соча към черната книга на плота пред него. — Трябва ли да се отпиша?

— Няма нужда. Ще го направя вместо теб.

— Нищо, нали съм тук — отварям книгата и вадя писалка.

Моето име е на последната страница. Нарочно обръщам на първата и преглеждам имената с възможно най-голяма скорост.

Щом Ейтбол е тук… Ако Нико е знаел или дори да не е знаел, няма начин това да е направено без чужда помощ.

Първата страница на препълнената книга датира от юни, преди повече от шест месеца. На ден има само по двама-трима посетители — това значително ме улеснява да видя кой е идвал в тази сграда преди пет месеца… преди четири месеца… преди три месеца…

О. Мамка му! Не… не може да бъде. Но е така.

Ребрата ми се свиват и се впиват в дробовете ми като тънки те пръсти на скелет. Но преди да успея да реагирам, телефонът започва да вибрира в джоба ми.

Виждам, че е Далас.

— Готов ли си да припаднеш? — питам, щом вдигам.

— Не говори. Само слушай — настоява той. — Имаме спешен случай.

— Повярвай ми, спешният случай е тук.

— Не. Бийчър. Спешният случай е тук. Слушаш ли ме? Накарах някои от нашите хора да огледат информацията за Клементин, за да видя дали ще намерят нещо ново. И когато проверили адреса…

— Адресът не е на нейно име. Знам. Домът е на баба й. Нейната баба е собственик на къщата.

— Каза ми го снощи. И тъкмо тук е проблемът, Бийчър. Когато прекарахме името й заедно с всичко вече установено… — той си поема дъх, за да се увери, че слушам. — Бабата на Клементин е починала преди осем години.

В гръдния ми кош пръстите на скелет затягат хватката си. Все още прелиствам регистъра. Но не твърдя, че съм изненадан.

— Знам — казвам.

— За какво говориш?

Поглеждам надолу към регистъра и препрочитам многократно отбелязаното име. Преди три месеца, преди два месеца, дори миналия месец… подписът не може да се сбърка. Надраскан без усилие от единствения човек, който, както разбирам сега, е идвал при Нико не едва от вчера, а от повече от три месеца.

Клементин.

ГЛАВА 89

Преди двайсет и шест години

Джърни, Охайо

Беше четвъртък и бръснарницата работеше до късно.

Бръснарят всъщност не бе притеснен, ако беше друг клиент, той вече щеше да е заключил и да си е тръгнал. Особено тази вечер. Щяха да играят карти, а домакин беше Винсънт, с други думи, щяха да играят вист със залози и да хапват от вкусните пироги — Винсент винаги ги поръчваше от заведението на ъгъла. Най-вероятно те вече ги ядат, помисли Лоран и погледна електронния си часовник, а после отправи взор през прозореца навън, където дъждът започваше да се излива от черното небе.

Още десет минути. Няма да чакам и минута повече, обеща си, независимо от същото обещание преди десет минути.

И десет минути преди него.

Да, ако беше някой друг, Лоран вече щеше да си е тръгнал. Но той не чакаше какъв да е клиент. Беше един от първите клиенти на Лоран, когато той все още учеше в гимназията и неговият баща за първи път му повери ножиците и собствен стол.

В град като Джърни, когато един и същ човек е подстригвал една и съща коса в продължение на почти четири десетилетия, е необходимо нещо повече от смелост, за да изпробваш неизпитан нов бръснар.

Трябва доверие.

И подобно на баща му с неговите първи клиенти, Лоран никога нямаше да забрави този факт… дори и години по-късно, как беше помолен да остане до по-късно в студената, дъждовна нощ за карти, когато всеки магазин в квартала се затваряше и всяка секунда чакане тук намаляваше шансовете му да вкуси пироги или…

„Дзззън“, издрънча звънецът в предната част на бръснарницата.

Лоран се обърна, вратата се тресна силно в стената и едва не счупи стъклото. Не беше неговият клиент обаче. Бяха неколцина двайсетинагодишни младежи, които бързаха да се скрият от дъжда и се препънаха на прага. Бяха подгизнали… хлъзгаха се… и оставяха локви по целия под от черни и бели плочки.

През първите секунди Лоран се ядоса. Мразеше да се разправя с пияници, особено с пияни колежанчета: изведнъж виждат бръснарница и решават, че искат гребен като на Мистър Т. Ала това продължи, докато не паднаха вътре и най-сетне Лоран видя истинската причина да загубят равновесие: младежът в средата се отпусна с лице на пода. Приятелите му не вървяха с него. Те го носеха.

Лежеше там неподвижен, със странно извита дясна ръка. Ръцете не се огъват така. Капки кръв се стичаха по мократа му коса и падаха в новообразуваната локва дъждовна вода, разтваряха се в нея и оцветяваха пода в странно красиво светлорозово. Но дори и в разгара на хаоса, дори и сред леещата се кръв бръснарят, който завинаги щеше да съжалява, задето е останал до късно тази нощ, позна веднага татуировката върху ръката на ранения.

Топка №8.

Беше подстригвал друг човек със същия знак. Знаеше какво означава и от коя банда идва.

— Влизай вътре! Затвори вратата! — викна един от младежите на пълното момче, не, беше момиче, което все още стоеше под дъжда, подобно на закръглен призрак, и не отронваше дума.

— Ще ни убият! — извика другото момче и хипнотичните му сиви очи се спряха върху бръснаря с почти духовна яснота.

Лоран го познаваше отпреди много години, когато момчето беше малко и баща му споделяше всевъзможните си неприятности в бръснарницата. Дори и тогава, дори когато всичко беше зле, Лоран никога не видя момчето ядосано. До този момент.

— Съвсем сериозен съм, Лоран. Моля те… — помоли го двайсетгодишният младеж, който един ден щеше да бъде президент на Съединените щати, докато сивите му очи се навлажняваха от сълзи. — Моля те, можеш ли да ни помогнеш?

ГЛАВА 90

— Бийчър… — предупреждава ме Далас по телефона.

— Вече пътувам — блъскам стъклена врата на фоайето и се стрелвам навън в студа. Тялото ми направо ври, такова е странното усещане от потта под зимното ми яке, смесваща се със суровия вятър отвън. Но докато минавам край каменните пейки пред тухлена сграда…

— Увери се, че Нико не те следва — подсказва ми Далас, сякаш чете мислите ми.

Проверявам. И пак проверявам. И отново проверявам.

Стъклената врата е затворена. Доколкото виждам, вътре няма движение.

— Махни се оттам! — добавя Далас, докато тичам по тясната черна пътека, която се вие през снега и води към паркинга.

Проверявам още един път, но когато се обръщам, усещам краката си като клечки за зъби, готови да се пречупят и неспособни да издържат тежестта ми. Този път не гледам за Нико. Търся нея.

Клементин.

Мислите ми се превъртат назад и преповтарят всеки миг, всяка среща, всеки наш разговор, откакто тя „магически“ се върна в живота ми. Мислех се за късметлия. Мислех се за благословен. Колко мъже успяват да се свържат отново с момичето на своите мечти? Отговорът е лесен. Николко.

Припомням си нашата нощ на моста… и снимката, която беше изрязала и залепила за нас… и как ме разбра така, както Айрис никога не можа. Опитвам се да се убедя колко глупав и банален е бил всеки скъпоценен момент, но най-трудната истина, по-горчива от болката в стомаха ми, казва колко отчаяно искам все още всяка проклета секунда да е била истинска.

Продължавам да тичам сякаш на клечки за зъби и бързам с все сили, за да се отдалеча възможно на по-голямо разстояние от сградата. Стомахът ми ще се пръсне. Как можа тя да ми причини това?

— Бийчър, нали…

— Аз, аз го видях — казвам на Далас.

— Нико ли?

— Не. Видях го. Той е тук. Видях Ейтбол!

— За какво говориш?

— Той е жив. Предполагахме, че е мъртъв, че Уолъс го е убил навремето, но той е…

От върха на хълма пътеката ме отвежда обратно към паркинга, разположен непосредствено срещу сградата на Нико. За секунда съм при старата „Тойота“ на Далас и измъквам ключовете от джоба си.

— Виждаш ли, Далас? Бяхме прави за Ейтбол… и за изнудването… Точно това правят. Ето как са разбрали какво се е случило преди толкова години — добавям, докато отварям със замах вратата на колата и се плъзвам на предната седалка. — Вероятно са намерили Ейтбол… или Ейтбол го е прошепнал… така или иначе, те са го използвали за изнудване…

— Най-добре е сега да затвориш телефона — предлага мек любезен глас от задната седалка.

— Какво! — подскачам толкова високо, че си удрям главата в тавана.

— Също така силно ти препоръчвам да не се обръщаш — предупреждава човекът. — Виждам какво правиш — уверява ме, когато срещаме очи в огледалото. Той е възрастен чернокож мъж с посребрена коса и посребрени мустаци. — Умолявам те, Бийчър, сега е моментът да използваш големия си ум. Ако обичаш… остави телефона и сложи ръцете си на волана.

Гласът му е мил, почти успокояващ. Но няма никакво съмнение, че носи заплаха, особено след като забелязвам лъскавото му сребърно оръжие точно над облегалката зад главата ми.

Най-напред го вземам за пистолет. Но не е. А е бръснач с право острие.

ГЛАВА 91

Преди двайсет и шест години

Джърни, Охайо

— Натам… дай наляво! — посочи младежът с гъста къдрава коса, когото наричаха Палмиоти.

Седеше на мястото до шофьора и сочеше през предното стъкло на белия микробус на бръснаря.

— Болницата е надясно! — извика Лоран и отказа да извие волана.

— Не… карай към другата болница, към „Мемориал“. Завий наляво! — изкрещя Палмиоти.

— „Мемориал“ е на двайсет минути оттук! — възрази Лоран. — Не виждаш ли колко кърви?

Зад тях, в задната част на микробуса, Орсън Уолъс стоеше на колене, държеше главата на изпадналото в безсъзнание хлапе с татуирана топка №8 и се опитваше да спре кървенето, като притискаше раната с кърпа от бръснарницата.

Преди час Уолъс нанесе първия удар. И втория. Щеше да нанесе и трети, но Ейтбол имаше късмет, че успя да изкара въздуха на Уолъс с удар в стомаха. Чак тогава Палмиоти скочи, сграбчи Ейтбол в здрава хватка и го държа, докато Уолъс му показваше какви реални щети е способен да нанесе човек, когато в пристъп на отмъстителен гняв стисне ключовете от колата между пръстите си и удари някого в лицето.

Години по-късно Уолъс щеше да си казва, че е използвал ключовете заради причиненото от Ейтбол на Мини.

Не беше вярно.

Уолъс просто се ядоса, защото Ейтбол отвърна на ударите му.

— Той вече не мърда — прошепна сестрата на Уолъс от дъното на микробуса. И тя бе коленичила, но както и в бръснарницата, не се доближаваше до тялото. — Преди мърдаше, а сега престана.

— Диша! Виждам, че диша! — извика Уолъс. — Стюи, води ни в „Мемориал“!

Палмиоти се обърна към бръснаря. Гласът му беше бавен и отмерен, натъртваше на всяка сричка.

— Баща ми. Работи. В „Мемориал“ — изръмжа той. — Карай. Наляво. Веднага.

Микробусът кривна наляво със свистене на гумите, петимата се люшнаха надясно и поеха по Спинакър Роуд, най-дългото и най-слабо осветено асфалтирано шосе, което водеше извън града.

Докато отминаваха парцел след парцел черна земеделска земя, бръснарят използва мълчанието, за да огледа по-добре Палмиоти на седалката до него. Нови дънки. Хубава блуза на отбора по лакрос на Мичиганския университет. Прическа на глезено колежанче.

— Мога ли да попитам нещо? — наруши най-сетне мълчанието бръснарят. — Какво не беше наред с колата ти?

— Какво искаш да кажеш? — озадачи се Палмиоти.

— Носиш хубави дрехи… нови маратонки. Не ми казвай, че нямаш кола. Та какво не е наред с твоята и се наложи да вземем моята?

— Според теб какво трябваше да направя? Да тичам да я взема от вкъщи ли? Брат ми ни остави в центъра… после се случи цялата бъркотия с боя.

Беше бърз отговор. И добър — помисли Лоран.

Но когато погледна през рамо и видя локвата кръв, образувала се в неговия ван… на неговия мокет и можеше да бъде свързана само с него, нямаше как да не забележи какъв поглед хвърли Палмиоти на Уолъс в страничното огледало.

Или погледа, който му върна Уолъс.

Като бръснар, гледащ по цял ден клиентите в огледалото, Лоран владееше отлично разговора само с очи. Разпознаваше безпогрешно всяко „благодаря ти“, стига да го забележеше. И точно там, в този момент, той видя и йерархията на лоялност, която щеше да залегне в основата на връзката им през следващите двайсет и шест години.

— Там… Спри там! — Палмиоти посочи сивкавата сграда в дъното със светещ надпис „Спешно отделение“. — Отпред има места за паркиране.

Още преди микробусът да спре, Палмиоти изскочи навън под дъжда. Издърпа с усилие страничната врата на микробуса и с бързо движение той и Уолъс грабнаха Ейтбол, изкрещяха „Чакай тук!“ и го понесоха, все едно бяха двойка спасители към плъзгащите се врати на Спешното отделение.

Чу се тихо свистене и те се скриха вътре, оставяйки бръснаря да диша тежко на шофьорското място, все още натъпкан с адреналин. Със завръщането към реалността обаче губеше сили и самоналожената забрана да не мисли за последния половин час. Защо кара дотук… защо въобще ги пусна… Лоран им каза да се обадят на „Бърза помощ“, но в целия този хаос… как кървеше Ейтбол, всички тези крясъци… Уолъс изглеждаше толкова уверен. А когато Уолъс беше уверен, бе трудно да му се възрази. Трябваше те да го закарат. Иначе щеше да умре.

— Добре ли си? — чу мек женски глас от задната част на микробуса.

Лоран кимна.

— Ааз съжалявам… Наистина… — добави тя.

— Няма за какво да се извиняваш. — Лоран не откъсваше очи от лъкатушещите по предното стъкло капки. — Това няма нищо общо с теб.

— Грешиш.

— Не. Казаха ми какво е станало, когато сте се върнали… Ейтбол извадил бейзболна бухалка… не е трябвало да се стига толкова далеч, но чуй…

— Ти не беше там.

— Ако беше сторил нещо такова на сестра ми… ако ти бях брат…

— Ти не беше там — повтори Мини с пресекващ глас. — Не видя какво се случи. Орсън не го преби сам.

Думите увиснаха в микробуса, по който трополяха дъждовните капки. Лоран бавно се изви на седалката си и се обърна към пълничкото момиче с мокра коса и вече изсъхнали следи от разтекла се черна спирала по лицето й. Седеше в поза на индианка и изглеждаше точно на възрастта си, докато чоплеше окървавения мокет.

Бръснарят не го беше забелязал преди. Дори не го беше зърнал. Но като си спомняше за това сега, дрехите и на Орсън, и на Палмиоти бяха доста чисти. А тук, в задната част на микробуса…

Предната част на коженото яке на Мини… шията… дори и тениската на „Инглиш Бийт“… бяха покрити с фини пръски кръв.

Точно каквито се получават, ако ударите нещо меко. С бейзболна бухалка.

Мини продължаваше да чопли мълчаливо напоената с кръв настилка.

Минаха още десет минути, преди сълзите най-накрая да рукнат и да започне да стене като ранено куче. Тогава брат й излезе през плъзгащите се врати на Спешното отделение и пристъпи под дъжда, за да им съобщи новината: Ейтбол беше мъртъв.

ГЛАВА 92

— Нямаш представа колко е трудно — жалва се човекът с бръснача, седнал точно зад мен на задната седалка в колата.

— Слушай — опитвам да го убедя, — няма причина да…

— Бийчър, помолих те вече два пъти. Ако обичаш, остави телефона.

— Оставих го… Ето — въздържам се да спомена, че не съм го затворил. Ако имам късмет, Далас ще чуе всяка наша дума. — Само би ли… би ли свалил бръснача?

В огледалото за обратно виждане човекът едва реагира, но бръсначът все пак изчезва зад облегалката. Той обаче продължава да се върти нервно на седалката, седнал толкова близо, че чувам как диша през носа си; следователно е паникьосан и още не е взел решение, заключавам аз.

— Съжалявам, задето го намери — мъжът звучи искрено и гледа надолу към скута си. — Затова ли търчеше, останал без дъх. Видя го, нали?

— Нямам представа за какво говориш. Дойдох да си взема бележника.

— МОЛЯ те, не ми причинявай това. Бях честен с теб — оставам с впечатлението, че сякаш е огорчен.

Той продължава да седи с наведена глава. Усещам леко побутване в долната част на гърба. От коленете му. Краката му потропват нервно по пода и друсат цялата кола. Каквото и да е на път да направи, то му тежи.

— Всичко е свършило, Бийчър. Видял си Грифин, знам.

— Ако мислиш, че аз го правя… изнудването… Не съм аз — уверявам го. — Кълна ти се, и Клементин…

— Те знаят кой каква роля играе. Наясно са кой го прави. А що се отнася до битката, която си започнал… бедното момиче е толкова мъртво, колкото и ти.

Втори път за два дни някой споменава смъртта ми като нещо неизбежно. Това започва да ме вбесява.

Мъжът с бръснача зад мен продължава да седи приведен, с лакти върху все още подскачащите му колене. Отново вдишва тежко през носа. Не му става по-лесно.

— Ти си историк, нали, Бийчър?

Преди да отговоря, ме пита:

— Чувал ли си някога за Цутому Ямагучи?

Поклащам глава и оглеждам паркинга и оградата за някой пазач… санитар… някой, който да помогне. Никой не се вижда.

— Никога ли не си чувал за него? Цутому Ямагучи? — повтаря и най-накрая успявам да определя акцента му. Монотонен, от Средния запад. Точно като на президента.

— През 1945 година този Ямагучи бил в корабостроителния бизнес. В Япония. Нали знаеш какво се е случило през 1945-а в Япония?

— Моля те… за каквото и да става въпрос. Пусни ме. Никой няма да разбере. Кажи, че аз…

— Хирошима. Представяш ли си? От всички градове, където му се налага да ходи заради корабостроителния си бизнес, на шести август 1945 година. Ямагучи е в Хирошима; същия ден един от нашите Б-29 пуска атомната бомба — продължава той, сякаш не съм там. — Сега готов ли си за обрат? Ямагучи всъщност оцелява. Получава тежки изгаряния, прекарва нощта в града, а после бързо се прибира в родния си град, който е… Познай кой?

Не му отговарям.

— Нагазаки, ударен от втората бомба след три дни. И бог да го благослови, Ямагучи оцелява пак! Благословен е от бога, нали? Сто и четирийсет хиляди са убити в Хирошима. Седемдесет хиляди умират в Нагазаки. Но и до днес той е единственият, признат официално от японското правителство за оцелял и от двата взрива. Две атомни бомби. — Той клати глава и продължава да гледа към острието в скута си. — Дори и в по-малък мащаб, но те уверявам, Бийчър, в този живот има и такива дни. За всички нас.

Кимам учтиво с надеждата да продължи да говори. Виждам на телефона си, че съм свързан и разговорът продължава четири минути двайсет и седем секунди. Ако Далас и Кръгът Кулпър са толкова добри, колкото си мисля, съвсем скоро кавалерията ще пристигне в галоп.

Усещам долу на гърба си, че коленете на мъжа са спрели да подскачат.

— За мен такава беше онази нощ в дъжда — гласът му набира скорост. — Разбрах го в мига, когато го внесоха вътре. И не заради кръвта и парченцата кост, които тя набила в мозъка му, както казаха…

„Тя“? Той не каза ли току-що „тя“?

— … Щом видях как изглеждат лицата на тези момчета, го разбрах. Имаше нещо повече от ужас, повече от разкаяние. Болката в очите им беше като… сякаш знаеха, че никога няма да са в състояние да се изправят пред бог. — Вдига поглед от бръснача. Очите му са зачервени и кървясали. — Бил ли си някога край жертва на престъпление… някой изнасилен, пребит или само ограбен? Дълбочината на техния ужас… чувстваш болката през порите на кожата си. Не исках да го приема, но онази нощ… моята лична Хирошима стоеше пред мен.

Когато произнася тези думи, моите… цялото ми тяло усеща как отчаянието се излъчва от тях. Той няма право на избор. Оттук нататък има само един начин да ми попречи да говоря. Поглеждам навън към пътя, който води до предната врата. Кавалерията все още я няма. Ако побягна, бръсначът му е достатъчно близо, така че ще може да ме нарани. Ръцете ми още стискат волана. Надничам между седалките… по пода… търся оръжие.

— Най-лошото е колко лесно е да се престориш, че не е така, и да си мълчиш за всичко. Не само за Грифин. За нея също. За инсулта…

Инсултът? Замислям се за секунда. Той спомена „тя“. Дали няма предвид…

— Приписаха го на синдрома на Търнър, но когато някой вземе дългия гофриран маркуч от прахосмукачката, затъкне единия край в ауспуха на семейната „Хонда Сивик“ и промуши другия край през прозореца до шофьорската седалка, какво е това? Това не е синдромът на Търнър. Това е покаяние — заключава той. — Палмиоти я намерил чак след четири часа. Цяло чудо е, че е оцеляла.

Усещам гърдите си кухи… органите ми не са там, няма ги, докато се мъча да си поема дъх. През цялото това време мислехме, че Уолъс защитава себе си. Но всъщност искал да защити… нея. Сестра си.

— Искаш да кажеш, че Мини… Мини Уолъс е опитала да се самоубие?

— Не ме слушаш! Трябва да ме слушаш! — избухва той, а лицето му се изкривява от болка. — Бях само шофьор! Не съм направил нищо… Просто помагах на едни… те бяха деца!

— Тогава ти ме чуй сега — прекъсвам го и се опитвам да установя контакт с очи в огледалото. — В такъв случай разкажи историята си. Няма от какво да се притесняваш. Не си сторил нищо лошо.

— Не съм — потвърждава той, а болката на лицето му се обостря. — Само ги откарах до болницата. Казаха ми, че Грифин е мъртъв.

— Значи към това ще се придържаш. Само то има значение — заявявам с пълното съзнание каква полза ми носи съгласието му. Колкото по-скоро го спечеля, толкова повече време ще си купя. — През всички тези години… ти не си имал представа.

— Така е… Аз… аз бях само шофьор. Откъде можех да зная за идеята им да го запишат под фалшиво име… или… или да го прехвърлят тук веднага щом Уолъс влезе в Сената? Те ми казаха, че е мъртъв.

— Именно… казали са ти, че е мъртъв. Само толкова знаеше, нали?

Чакам отговора му, но този път на задната седалка цари тишина. Поглеждам отново в огледалото. Очите ни се срещат.

— Знаеше само това, нали? — питам за втори път.

Но когато кървясалите му очи се навлажняват, бързо разбирам. Най-лошите лъжи в живота са онези, с които се опитваме да заблудим себе си.

— Знаел си… — изричам аз. — Знаел си, че Ейтбол е тук.

— Отскоро.

— От колко скоро? Една седмица? Месец?

Лицето му става бледо като пергамент.

— Излъгах душата си.

— Откога? — настоявам аз.

— От две години. Две години и половина — прошепва и главата му се отпуска надолу, сякаш шията вече не я държи. Колата продължава да е на паркинга. Оглеждам пътеката. Все още няма никого.

— Разбери, когато научих, че… когато се изправих срещу Палмиоти… Били го преместили тук, за да го наглеждат, така ми обясниха… да се грижат за него, но само аз го посещавах. Той трябваше да знае… Налагаше се да му кажа какво беше сторил Уолъс. Заради самия мен. Не го направих заради висшето добро. Беше добро само за мен. Но нямах представа, че Нико ме е чул — добавя той забързано. — Затова на гробищата… когато ми каза, че ще идваш тук… разбрах. Знаех си! Това беше моят шанс да сложа край. Съжалявам, задето бях толкова слаб, Бийчър; трябваше да го направя още в момента, в който започна…

Той вдига бръснача над рамото ми да ме посече. Но в огледалото виждам, че…

Вече е целият в кръв.

Поглеждам надолу и потупвам врата си. Не чувствам нищо…

Неочаквано острието се изплъзва от ръката му, подскача и пада върху предната седалка.

Пергаментово бледото му лице става почти прозрачно. Той се отпуска назад и потъва в седалката си.

О, боже! Да не го застреляха?

Проверявам предния прозорец… страничните. Всички стъкла са непокътнати. Обръщам се към него… По седалката… има кръв. Толкова много кръв. Не се е разплискала. Задържала се е. Като малък басейн. По седалката… По ръцете му… Не, не са ръцете му…

Идва от китките.

— Какво направи? — извиквам изумен.

— Тя плати за своето покаяние — прошепва той през остра кашлица. — Аз трябва да платя за моето.

— Какво, по дяволите, правиш? — повтарям, а на задната седалка червената локва бавно се разраства и се стича към пода. Не бях забелязал преди.

По-голяма локва кръв в краката му се процежда в мокета. Ако съдя по размера на локвата… по цялото това червено… Той го е направил, докато сме говорили. Не просто е гледал надолу към бръснача. Използвал го е.

— Кажи им, кажи им, че си има цена — задавя се, готов да припадне. — Всяко решение, което вземаме в живота, винаги има цена.

— Дай ми китките си! Мога да спра кръвотечението!

— Изпускаш главното — запъва се той, вече без гримаса. Каквато и болка да е чувствал, тя най-после е изчезнала. — През всички тези години се чудех защо попаднаха в моята бръснарница онази нощ. Биха могли да изберат всеки магазин. Или нещо друго. Но не е по-различно от онзи човек… От Хирошима. Не е по-различно от Ямагучи. Прекарваме живота си с мисълта, че историята е произволен сбор от добри и лоши моменти, разбъркани съвсем случайно. Но погледни Ямагучи. Щом историята изтегли твоя номер, няма… няма къде да се скриеш на тази планета.

Пада настрани, дишането му се учестява и той се сгърчва до задната врата.

Отварям с ритник моята врата и изскачам навън.

Каквото и да си мисля за него, той все още се нуждае от помощта ми. Но когато краката ми стъпват на цимента и посягам към вратата му, лицето ми едва не се блъска в гърдите на човек, току-що е стигнал до колата и сега ми препречва пътя.

Вярно, той има право да излиза. Минал с по същата пътека, по която дойде и преди: от паркинга до сградата му отсреща.

— Не гледай толкова уплашено, Бенджамин. — Нико не обръща внимание, че нарушава личното ми пространство. — Вече съм тук. Всичко ще бъде наред.

ГЛАВА 93

— Отмести се — побутвам Нико и се опитвам да го заобиколя, за да стигна до задната врата на колата.

Нико не помръдва. Не се отмества. Но той не е забелязал какво виждам аз — окървавения чернокож мъж на задната седалка.

— Познавам го — обяснява Нико. — Той е бръснар.

— Какво?

— Идва да подстригва Грифин. Но понякога, когато си тръгне, аз проверявам. Косата на Грифин въобще не е подстригана. Казах им, но те така и не…

— Нико, махни се от пътя ми!

— Бръснарят… Щом си му сторил това… той ме следеше, напи? Знам, че имат очи навсякъде.

— Нико…

— Затова се върна, нали? За да го направиш. За да ме защитиш…

— Да те защитя?

— Виждам бръснача. На седалката на шофьора — погледът му се мята напред-назад, докато прави дисекция на съдържанието на колата. — Виждам как си го убил.

— Това не е…

— Напълно логично е — кима той трескаво. — Както ти казах, това е била твоята мисия… твоето изпитание. Изпитът на Бенедикт Арнолд. А ти… ти не разбираш ли? Най-накрая го издържа, Бенджамин! Вместо да предадеш Джордж Вашингтон, ти дадоха шанс… шанс да го защитиш. И ти го направи! Рискува живота си, за да ме защитиш!

Ядосан от брътвежите му, го бутам настрана, отварям задната врата на колата и проверявам пулса на бръснаря. Нищо. Сърцето не бие.

На другия край на обширното пространство, което ни дели от болничната сграда, един охранител се появява иззад ъгъла и се запътва към нас.

— Тръгвай си — отпраща ме Нико, забелязал пазача. — Няма да разберат, че си го направил ти.

— Нищо не съм направил! — възразявам, все още загледан в бръснаря.

— Не е нужно да го оплакваш. Той се отправи към следващата си мисия.

— Ще престанеш ли? Няма мисия! — избухвам и бутам ръката му от рамото си. — Няма изпит! Няма никакви изпитания! Няма Джордж Вашингтон и спри да ме наричаш Бенедикт Арнолд! Значение има единствено това! Това, точно тук — изсъсквам и соча назад към тялото на бръснаря. — Ти и тя… вие сте причината! Знам. Видях списъка на посетителите! Видях името на Клементин! Готов си да направиш всичко, ако ще помогне да се измъкнеш оттук, включително да накараш дъщеря си да изнудва президента!

— Как я нарече?

— Да не би да не знаеш, че ти е дъщеря — възразявам.

Той отстъпва половин крачка назад и застава неподвижно.

— Тя се представи за студентка. Но студентите… не ме посещават студенти. Така разбрах — признава Нико, започва да примигва и изведнъж придобива… наистина разтревожен вид. Отваря уста да добави нещо, но я затваря също толкова бързо. Явно навързва нещата за себе си. Ала когато очите му спират да примигват и загрижеността на лицето му бавно се превръща в болка, няма как да не си кажа, че съм сгрешил. Изглежда, не е било операция на баща и дъщеря, както си мислех.

— Когато хранех котките, Клементин беше… видях я една сряда. Бръснарят беше дошъл да подстригва — подхваща Нико. — Тя му помогна. Каза на бръснаря, че косата на Грифин изглежда по-добре, когато е дълга отпред. Той я послуша. Това я накара да се усмихва повече.

От дясната ми страна, отвъд паркинга, охранителят е на по-малко от петдесет метра. От лявата ми страна, при портите, бариерата на бели и оранжеви ивици до караулното се вдига нагоре. По алеята се движи черен автомобил. Някой току-що е пристигнал.

— Това ме накара и аз да се усмихвам повече — добавя Нико, без да обръща внимание какво се случва.

— Но тя чу бръснаря, нали? Чу изповедта му. Нико, махай се оттук — отпращам го аз, докато охранителят ускорява крачка и идва право към нас.

— Тя го направи… тя причини това, нали? — Нико сочи към бръснаря.

На алеята черната кола набира скорост.

— Лекарите тук разправят, че нося болест — продължава Нико. — Болестта е вкарала злото в тялото ми. Затова се молех… умолявах бог… умолявах бог от първия ден, когато тя дойде да ме посети… Боях се, че и тя го носи.

— Нико, махай се оттук — настоявам, изкушен да скоча в колата и да потегля. Но не го правя. Бръснарят е мъртъв… не мога да го взема с мен. Но ако остана и се опитам да обясня, има само едно място, където ще се озова, заварят ли ме с Нико и окървавен труп.

— През всичките тези години знаех каква е съдбата ми. Винаги съм знаел за какво ме е избрал бог не спира Нико. — Но когато се появи Клементин… когато протегна ръка към мен така… Помислих, че най-после щастието е дошло и при мен. Знаеш ли какво означава това, Бенджамин? Да бъдеш щастлив човек? — пита той с пресекнал глас.

— Нико, моля те, махай се оттук — умолявам го и грабвам телефона си от предната седалка.

Черният автомобил завива наляво, право към нашия паркинг. Охранителят вече тича.

— Но щастие няма, нали, Господи? — пита той с лице към небето. — Знаех го! Знаех го през цялото време! Но когато се запознах с нея… когато я видях… как можех да не се надявам? Как можех да не помисля, че най-накрая съм благословен с най-истинската благословия, и въпреки болестта в мен Ти си я направил различна от мен. — Той гледа нагоре към небето, а очите му са изпълнени със сълзи. — Умолявах те, Господи! Умолявах те да я направиш различна от мен!

— Нико, връщай се в твоята сграда! Веднага! — крещи охранителят от далечината.

Зад мен черната кола набира скорост по алеята, двигателят й реве.

— Ей, ти! Стой далеч от Нико! — развиква се пазачът към мен.

Чува се силно свистене на гуми. Черният автомобил занася на паркинга и изстрелва късчета замръзнал чакъл по нас. Но едва когато вратата за пътници се разтваря рязко, виждам кой я кара.

— Влизай! Побързай! — вика Далас иззад волана.

— Нико, не мърдай! — крещи пазачът, вече стигнал до паркинга.

Това все още е негов приоритет.

— Нико, ще се видим другата седмица! — обещавам, опитвайки се да звуча естествено, и се втурвам към потеглящата черна кола.

Скачам вътре и захлопвам вратата, Далас настъпва педала на газта и тръгваме. Зад нас пазачът сграбчва Нико за ръката. Изглежда облекчен. Проблемът е решен. Това все още е главен приоритет на „Света Елизабет“. Без бягства.

Пътят не е дълъг. След десет секунди минаваме през главната порта. Далас махва непринудено на човека в караулното помещение. Щом ни помахва в отговор, значи пазачът на паркинга още не е открил тялото на бръснаря.

Вестта не е плъзнала.

— Този човек с бръснача… бръснарят… — започвам аз.

— Знам. Чух всичко — прекъсва ме Далас и вдига телефона, докато се отдалечаваме от портата и излизаме на улицата. — Успях да запиша голяма част.

— Тогава ние трябва да…

— Не — пак ме прекъсва Далас и върти волана, докато се носим към магистралата. — В момента има само едно място, където трябва да отидем.

ГЛАВА 94

От предната седалка на белия микробус, паркиран на улицата, не беше трудно да се забележи Бийчър.

Или Далас.

Вече са двамата, помисли си шофьорът на микробуса, гледайки как черната им кола профуча и напусна „Света Елизабет“. Предстоеше му да се оправя и с двамата.

По изражението на Бийчър личеше колко е ужасен и още не може да се овладее. Далас не изглеждаше много по-добре.

Това нямаше значение за шофьора на белия микробус. Всичко се разви прекалено лошо и прекалено бързо.

Не му оставаше избор обаче. Бийчър никога нямаше да го разбере. Шофьорът посегна за миг към запалването, но после реши да почака, наблюдавайки как колата на Далас изкашля малко облаче дим и изчезна по улицата.

Моментът не беше подходящ да го забележат. И по-важно, той искаше да видя дали някой друг не ги следи.

Шофьорът остана там цяла минута, като наблюдаваше улицата и всяка паркирана кола наоколо. Никой не помръдна.

Отвъд портата главната алея навътре към „Света Елизабет“ беше изпълнена с вихрушка от оранжеви сирени. Охраната на учреждението. Несъмнено вече бяха натъпкали Нико с лекарства заради бъркотията, причинена от постъпката на бръснаря.

Шофьорът се изкуши да отиде там, но отново бе лишен от избор. Никога нямаше избор.

Не и докато не бъде решен единственият проблем, причинил толкова много други. Проблемът, за който тя можеше да обвинява само себе си.

Бийчър.

Черната кола вече отдавна бе отминала и се носеше към местоназначението си. Клементин си пое дълбоко дъх, излезе на пътя и се постара да запази спокойствие.

Преднината на Бийчър нямаше значение.

Не и когато тя знаеше точно къде отиват.

ГЛАВА 95

Преди четири месеца

Болница „Света Елизабет“

Мъжът с черния кожен калъф с цип никога не закъсняваше.

Идваше неизменно в четвъртък. В 16:00. Винаги точно навреме.

Но когато Клементин погледна часовника си и видя, че вече са минали няколко минути след четири…

— Здрасти, Трейси — поздрави възрастният чернокож мъж с посребрена коса и посребрени мустаци на минаване през летящите врати.

Приближи сестринския пункт и погледна към една от многото отворени стаи. Понеже беше интензивно отделение, стаите в Гериатрично психиатрично отделеше нямаха врати.

— Как е твоят четвъртък?

— Същия като моята сряда — отговори медицинската сестра със закачлив смях.

При мивките Клементин се правеше, че пълни паничка за вода на котките, а всъщност слушаше размяната на реплики. Същото се случи и предишната седмица, и още много седмици преди това. Вече познаваше неговия график. Затова знаеше кога да изпрати горе баща си за още храна за котки. Не очакваше чернокожият старец да закъснее. Както всички бръснари той ценеше точността.

— Готови ли са за мен? — попита бръснарят.

— Сякаш имат друг избор — добави медицинската сестра с нов закачлив смях.

Клементин празнеше и пълнеше с вода една и съща купичка, възползвайки се от стратегическите колони в помещението, за да остане извън полезрението, и гледаше как бръснарят отваря кожения калъф и вади наточените си ножици. Преди почти два месеца го видя за първи път да влиза в отделението с обяснението, че идва, за да подстриже пациентите. Клементин нямаше причина да му обръща повече внимание, докато не забеляза, че макар да обикаля няколко стаи, той винаги завършва при един и същ пациент.

Човекът с татуировка на топка №8.

Тя се опита да не мисли за това. Не искаше да проявява мнителност или да допуска най-лошото за хората. Ала както проумя, докато майка й лежеше в хосписа и най-накрая каза на Клеми истинското име на баща й. Бог влага във всеки от нас определени черти и ние не сме в състояние да избягаме от тях.

Такива сме, каквито сме.

Така, когато Клементин за първи път погледна към стаята през отвора, видя как бръснарят, с гръб към нея, стои до леглото на пациента, стиснал парапета, сякаш се нуждаеше от опора. Не го подстригваше. Ръцете му не помръдваха… раменете му бяха отпуснати. Той плачеше. И тъкмо това подтикна Клементин да направи първата стъпка към тях.

Каза си, че не е от любопитство… просто се надява да го утеши, но приближавайки се, чу онези две думи, които я накараха спре насред крачка. Двете думи, които я принудиха да наостри уши и пак да огледа бръснаря, а после да идва седмици наред, за да попълни останалата част от историята. Две прости думи: „Орсън Уолъс“.

От този момент Клементин знаеше, че никога няма да го спомене пред Нико. Все още не му беше разкрила, че му е дъщеря, и имаше много причини да го запази в тайна. Определено щеше да му „спести“ и това. След няколко месеца сглоби цялостната картина. Разбра, че е станала свидетел на нещо много повече от просто посещение на бръснар. Тя бе получила шанс. Реална възможност да се добере до отговорите на първоначалните въпроси, довели я тук… да си изясни неща, неизвестни дори на баща й.

С промените в тялото й, с всичко, през което преминаваше, наистина ли беше чак такъв грях да се домогваш до истината?

— Лоран е — съобщи бръснарят в отворения си мобилен телефон, крачейки напред-назад в малката стая на Ейтбол. — Да. Мога да го направя тази вечер или утре рано сутринта. Само ми кажи кога.

Клементин изпразваше и пълнеше с вода купата на котката за пети или шести път и слушаше внимателно всяка подробност, която успяваше да долови. Тя знаеше, че се приближава. Знаеше за Уолъс и неговата група от Водопроводчици, изпълняващи поръчките му. Невъзможно е, разбира се, човек да се добере до всичко с подслушване. Тя нямаше представа какво е направила Мини с бейзболната бухалка или как Палмиоти е удържал Ейтбол, докато Уолъс го е удрял по лицето с ключовете от колата. Но установи, че Водопроводчиците им помагат да скрият Ейтбол. Уолъс не можеше да позволи по никакъв начин това да се разчуе. А най-хубавото беше, че след толкова време, тя вече знаеше за кое място говори бръснарят.

— На същото място ли? — попита бръснарят. — В Архива?

Клементин се върна обратно при мивката, беше го чувала да споменава Архива и преди.

— Намерих с вкус на сьомга — прекъсна я Нико, понесъл голям плик храна за котки под мишница. — Те обичат с вкус на сьомга.

В другия край на отделението бръснарят затвори телефона; предпочете да не среща погледа на Нико. Клементин остана до мивката, за да не изглежда не на място.

— Дали не забравихме нещо? — извика Нико към Клементин.

— Не мисля — отговори тя, спря водата и хвърли последен поглед към стаята на Ейтбол.

Определено се приближаваше. При необходимост дори имаше начин да влезе в Архива. Онзи мъж, чието име срещна във Фейсбук на страницата на гимназията.

За миг почувства познатия пристъп на вина. Не продължи дълго. Ако беше научила нещо през времето, прекарано с баща й… Нямаше как да го избегне. Или да избяга.

Тя си беше такава или поне трябваше да бъде… ако искаше да открие истината.

— Готови сме — обяви Клементин, като крепеше пълната купа с вода, и последва баща си навън. — Взех всичко, което ни трябва.

ГЛАВА 96

— Не искам да го чувам — предупреди Тот, като вдигна слушалката от бюрото.

— Защо просто не ме изслушаш? — попита Хазей по телефона.

— Знаеш ли къде е Бийчър, или не?

— Не обвинявай мен. Снощи каза, че колата на Далас е маркирана и е достатъчно да го проследя с джипиеса.

— Точно това трябваше да направиш. Не даде ли газ към „Света Елизабет“ именно по тази причина? За да ги намериш. Е, там ли са, или не? — попита Тот.

— Колата е тук, разбира се. Но не е зле да видиш и какво друго има… виещи сирени… никакво влизане или излизане… пълна блокада. Когато пристигнах, половината им охрана се беше събрала около колата на Далас, докарана от Бийчър. Така че, да, сивата кола е все още на същото място и според джипиеса, както беше и преди половин час. Но ти обяснявам, Тот: Бийчър го няма тук… нито Клементин… Тук няма никого.

Тот погледна през широкия прозорец на „кошарата“ си надолу към Пенсилвания авеню, после скъси обхвата, колкото да вижда само прошарената си брада в отражението си.

— Нещо не е наред.

— Излишно е да изпадаме в паника.

— Не ме слушаш. Нещо не е наред, а Бийчър изчезна — настоя Тот. — Можем да овладеем положението само ако го намерим по някакъв начин.

— Добре. Нали ти го познаваш добре. Кажи ми какво ще направи сега?

Тот се замисли за момент. Обмисли го отново. Ала за първи път от дълго време нямаше никаква представа.

ГЛАВА 97

— Тя още ли не е казала „да“? — попита президентът.

— Не е толкова просто — отвърна младият помощник, докато влизаха в асансьора на Белия дом.

— Съвсем просто е, синко, каниш момичето да излезете, а тя казва „да“ или „не“ — подразни го Уолъс и намигна на служителя, който управляваше асансьора. — Искаш ли да издам президентски указ? Ще го напиша на ръка на хубава хартия: излез с моя помощник Патрик или ще ти бъдат повдигнати официални обвинения. Подписано от мен.

Младият помощник се засмя насила, преструвайки се, че не е чувал шегата поне петдесет пъти досега. Все пак нямаше нищо против. Както във всяка служба, всеки е щастлив, когато шефът е в добро настроение.

Вратата на асансьора се отвори на втория етаж на Белия дом, президентът направи остър завой надясно по коридора и помощникът разбра, че настроението е на път да стане още по-добро.

— Уведоми ли с кого ще се храни? — прошепна на помощника служителят в асансьора.

— Защо, мислиш, бърза толкова?

В далечния край на коридора президентът видя малката автентична джорджианска маса за сервиране, на която всеки ден поставяха сребърен поднос с изработени от плътна луксозна хартия малки табелки за местата. На всяка бе калиграфирано име и бяха подредени в две стройни колони в съответствие с реда за сядане на масата за всекидневния президентския обяд.

Днес обаче нямаше табелки за места. Нито схема за сядане.

Нито калиграфирани имена.

— Добре, кой е готов за макарони със сирене? — извика закачливо Уолъс, пляскайки с ръце, докато за последен път завиваше надясно, за да влезе в тясната семейна трапезария с бледожълти стени и дълга махагонова маса.

През повечето дни тук се събираха около две дузини хора. Днес масата беше подредена за двама. За него и Андрю.

— Няма макарони със сирене — обяви разочаровано едно осемгодишно момче с разрошена кестенява коса и блестящи сиви очи, същите като на баща му. — Казаха, че не може.

— Кой казва, че не може? — попита президентът.

Бавачката, която се грижеше за сина на Уолъс, стоеше пред трапезарията. Знаеше, че е по-добре да не влиза вътре. Сега тя поклати глава. Уолъс познаваше този поглед. Андрю бе ял макарони със сирене снощи. И вероятно предишната вечер.

— Нищо няма да му стане — заяви Уолъс. — Два пъти макарони със сирене.

Сивите очи на малкия Андрю светнаха, а Уолъс дори не можа да се престори, че сдържа усмивката си.

— И шоколадово мляко ли? — попита момчето.

— Не прекалявай — предупреди го Уолъс.

Беше трудно да си президент. Но още по-трудно беше да си баща в Белия дом. Затова поне веднъж седмично или най-малко веднъж на две седмици имаше обяд без прекъсвания, без персонал, без график, без доклади, без медии, без ВИП личности и без конгресмени, които ще гласуват, както искаш, ако ги каниш да обядват с теб в Белия дом.

В някои дни семейната трапезария трябваше да бъде точно такава. Семейна. Президентът махна игриво с ръка, за да се отърве от бавачката и другите служители, затвори вратата към трапезарията и светна лампите.

— Татко, имам два нови филма и намерих оня с водопроводчиците.

Андрю засия, отвори лаптопа си и го извъртя така, че и двамата да гледат. Натисна един клавиш и на монитора тръгна черно-бял епизод от „Тримата глупаци“. Като президент Уолъс можеше да използва киносалона на Белия дом долу. Ала като баща, точно както правеха много преди да спечели изборите, нямаше нищо по-хубаво от това, надвесен над порция макарони със сирене, да гледа класика заедно със сина си.

Чук, чук, чук.

Някой почука на вратата.

Уолъс се обърна, готов да излее гнева си върху някого от персонала. Вратата се отвори и той видя кой е.

— Ще отнеме само секунда — увери го д-р Палмиоти.

Президентът го изгори с поглед така, че по-късно щеше да му трябва лед. Палмиоти се вмъкна вътре, без да обръща внимание.

— Съжалявам, Андрю. Ще бъда бърз — лекарят се опитваше да звучи оптимистично. — Става въпрос за прическата ти — обърна се той към президента.

Палмиоти се наведе, зашепна в ухото му и Уолъс разбра, че обядът е свършил.

— Аз ще се заема. Ще се погрижа за това. И съжалявам — промърмори Палмиоти. — Починал е. Намерили са го мъртъв. Със срязани китки.

Президентът кимна, все едно бе чул бейзболен резултат, и се вгледа през масата в осемгодишния си син.

— Сега трябва да тръгваш, нали? — попита момчето баща си, когато Палмиоти излезе от стаята.

— Шегуваш ли се? — Президентът посегна към лаптопа и натисна клавиша за възпроизвеждане. — Кой татко ще пропусне макарони и сирене с момчето си?

Музиката свиреше, а Мо, Лари и Кърли скачаха на екрана. Седнал в полутъмната стая, Уолъс слушаше как синът му се смее неудържимо, и се насилваше да не мисли за мъртвия си приятел, когото познаваше откакто беше на почти същата възраст като неговото момче.

ГЛАВА 98

— Не е нужно да идваш, ако не искаш — уверява ме Далас.

— Ще дойда — настоявам. — Само че… в Пещерите? — питам от пътническата седалка. — Много са далеч.

— В Пенсилвания са — уточнява Далас, стиснал волана е две ръце. — Само ще пресечем Мериленд и стигаме до съоръжението.

Знам за какво говори. В нашата сграда в центъра се съхраняват над 1,9 милиарда страници документи. Други 4,3 милиарда са в Колидж Парк, Мериленд. А има допълнителни хранилища на места като Сюитленд, Мериленд, чиято сграда е с размерите на повече от двайсет футболни игрища и побира над 9,7 милиарда документа. Но понеже най-важният проблем и най-големият разход при съхранението на документи е стайната температура. Архивът спестява милиони долари всяка година, като използва природния студ на подземните пещери из цялата страна — от Лийс Съмит, Мисури… до Ленекса, Канзас… и до, в случая с документите, идващи от Охайо, пещерите в Бойърс, Пенсилвания.

— Ще ти задам един последен въпрос — очите ми улавят собственото ми отражение в стъклото. — Когато беше в кабинета… защо вдигна моя телефон?

— Какво?

— Преди това. След като се махнахме от гробището, ти се върна в Архива, а аз отидох да видя Нико. Каза, че са се обадили и си говорил със самия господин Хармън — имам предвид човека от Президентския архив, на когото се позвъних от гробището. — Каза, че докато те не намерят нещо в старите регистри от колежа на Уолъс…

— Казах, че няма да намерят.

— … Все пак бях прав за едно: нашият персонал в Архива събира всеки документ от всяко място, посетено от Уолъс, включително началното училище, основното и… дори записите от болницата, в която е роден.

— Но нали разбираш какво стана, Бийчър? Сигурно е страхотно, че в тази болница имат регистрирано раждането на президента. Но когато господин Хармън започна да рови, намери и друга папка с името на Уолъс: за счупен пръст, който Уолъс лекувал в Спешното отделение преди двайсет и шест години. Значи това Спешно отделение…

— … Е същото, в което са закарали Ейтбол онази нощ. Знам. Бръснарят ми каза, че са били там. Знам какво се е случило.

— Сигурно знаеш. Но всяка дума на бръснаря… как Мини размахвала бухалка как Уолъс прикрива случая, за да защити сестра си, как са прехвърлили Ейтбол и са го държали скрит през всичките тези години, но Клементин разбрала някак си за него и започнала да ги изнудва… Не си ли наясно каква е стойността на всичко това? Никаква, Бийчър. Всяка дума на бръснаря е мълва от мъртвец. Ако излезеш и го обявиш публично, ще постигнеш колкото всеки откачен на тема конспирация срещу Кенеди, който се кълне, че Джак Руби му е прошепнал всичките си тайни от килията. Доберем ли се обаче до тези болнични архиви, ще разполагаш с нещо, единственото нещо, което върши работа, когато тръгваш срещу действащия президент. Доказателство. Тази папка е доказателство, Бийчър. Доказателство, че Уолъс е бил там онази нощ. Тази папка в Пенсилвания ще ти спаси живота.

Далас е прав. Знам. И знам, че стане ли дума за огромните купчини постъпваща документация, нашата служба няма да ги изпрати по факс или да ги сканира, преди да бъдат официално обработени, при което се започва с жизненоважните документи и отнема години, за да се стигне до нещо толкова дребно като счупен пръст през детството. И все пак…

— Не отговори на въпроса ми — напомням, все още загледан в отражението си в предното стъкло. — Каза, че господин Хармън се е обадил и самият ти си говорил с него. Но когато бяхме на гробището, аз не дадох на господин Хармън твоя номер. Дадох му моя.

Далас се извръща, наперен както винаги.

— И заради това ли се мръщиш? Защото съм вдигнал телефона ти? Ти беше вече в „Света Елизабет“. Върнах се в офиса и чух, че звъни. Да, вдигнах го. След всичко случило се, имаш късмет, че го направих.

Кимам. Идеално обяснение. Но не повдига настроението ми.

— Как така не си развълнуван? — чуди се Далас. — Това ще бъде гвоздеят в ковчега.

— Вече видях ковчезите! Двама души са мъртви! Орландо… а сега и този бръснар. Той дойде при мен! Бръснарят дойде при мен и умря пред очите ми! И всичко заради… Защото тя… — оставам втренчен в отражението, но опитвам да не се гледам.

Навън слънцето се бори със снега, засипал всичко от двете страни на шосе I-270. Кафяво-бял знак на магистралата подсказва, че наближаваме Хейгърстаун и границата на Пенсилвания. Аз все още се взирам в собственото си отражение.

— Не ти си причината за тяхната смърт, Бийчър. И ме чуй: тя не използва слабостта ти. Тя е разчитала на силата ти.

— За какво говориш?

— За стореното от Клементин. Тя успя само защото ти си човек, който помага на хората. И това е нещо добро.

— Не ми се струва толкова добро в момента — възразявам и отново превъртам наум всеки миг от последните два дни.

Най-лошото беше колко лесно го постигна тя. Клементин беше узнала всичко, което бръснарят бе изповядал пред Ейтбол… по някакъв начин беше разбрала всички подробности за Водопроводчиците… а когато бяхме в ПСИД… Не мисля, че тя намери онзи стар речник. Всъщност целеше да го измъкне, но когато кафето се разля, се наложи да импровизира…

— Слушай, знам, че тя и Нико те нараниха много дълбоко…

— Не. Не обвинявай Нико за това. Ти не видя по какъв начин реагира… Нико не е замесен в историята. Трудно е да се повярва, защото е откачен, но ако го слушаш, ще се убедиш, че за едно нещо Нико винаги е бил прав.

Слънцето над нас ме заслепява. Ала не задълго.

— Нико каза, че всички сме тук поради някаква причина. Той не греши. Затова, когато всичко свърши, когато заловят Клементин, семейството на Орландо получи желаните отговори, а ние разкажем на света истинската история на президента…

— Не е нужно да го правиш, Бийчър. Те наблюдават — прекъсва ме Далас, наблягайки дебело на „те“, както винаги нарича Кръга Кулпър. — Те със сигурност ще се погрижат за теб.

Кимам, преструвайки се, че целя точно това.

— Значи те са ти дали тази кола, предполагам? — питам.

— И сивата също — доуточнява Далас.

— Да, така си и мислех. Е, да не се притеснявам, че тялото на бръснаря все още седи в нея?

— Дори самият Исус да слезе и да претърси тази кола, никога няма да бъде в състояние да я проследи.

— Аз я карах. Няма ли да я свържат с мен?

— Казаха да не се притесняваш и за това.

— Значи така? От Кръга Кулпър само махват с ръка и магически се оправят с всичко?

— Това не е магия, Бийчър. Това е лоялност. Лоялност и ефективност. Ще стигнат там много преди ченгетата, а после… ами… помисли какво виждаш при Уолъс и Палмиоти. Особено в този град никога не подценявай силата на лоялността.

— Не я подценявам. Ето защо, когато всичко се уреди… — Поемам си дъх и си помислям отново за онзи човек от Хирошима. — Искам да ме запознаеш.

— За какво говориш?

— С тях. С Кръга Кулпър. Когато всичко това свърши, искам да вляза.

— Бийчър, адреналинът те изпълва…

— Не е от адреналина. И не е някаква глупава фантазия за отмъщение. Давам си сметка какво направи с мен Клементин. Аз й позволих да го направи. Но когато бях в колата в „Света Елизабет“, когато си мислех, че бръснарят се готви да вдигне острието и да ми пререже гърлото… чаках животът ми да премине пред очите ми… или някакво свръх просветление, или някакви забавени кадри, или да изникнат каквито и да са други клишета. А вместо това само мислех, че чувствам нещата… правилно. Има ли някакъв смисъл?

— Няма никакъв смисъл.

— Не че съм бил на път да бъда убит, е правилно. Правилно, в смисъл че когато бях на онова място… когато бях в опасност… ме обзе усещането, че съм разтърсен и събуден. След Айрис… след всичко, причинено ми от нея… се оставих да потъна в сън. Знаеш ли какво е да се оставиш да заспиш и да се загубиш сред надеждите да погребеш най-лошите страхове в живота си? Това беше едно от нещата, за които Клементин не излъга: не бях влюбен в миналото. Бях ужасен от собственото си бъдеше, а после се появи тя и в нейно лице видях своя втори шанс. Но тя не беше. Това е. Искам си втория шанс. Сякаш животът ми най-накрая доби смисъл.

— Все още адреналинът говори.

— Не е адреналинът. А онова, заради което сме тук, Далас. Заради което мислех, че съм тук, а вместо това… Знаеш ли колко години прекарах, загледан в стари книги, въобразявайки си, че докосвам историята? Но историята не е там. — Взирам се в огледалото за обратно виждане и се навеждам настрани, за да престана да гледам отражението си. — През цялото време очаквах Клементин да възроди живота ми. Когато обаче имаш чувството, че животът ти е мъртъв, само един човек може да те върне към него. Аз мога да го направя, Далас.

— Сигурно. Можеш да направиш много неща. Но не за това си предназначен.

— Не ме слушаш — хвърлям му дълъг настойчив поглед. — Виж живота ми. Уморен съм да върша това, за което съм предназначен.

От мястото на водача Далас се взира към мен по същия начин, докато с горните си зъби дъвче кичура косми под долната си устна.

— Мога да го направя — настоявам. — Готов съм.

Той не отронва нито дума.

И тогава, докато се носим към Пещерите за доказателството и за документите, които ще сложат край на тази бъркотия, най-накрая той се обажда:

— Знаеш ли, Бийчър… Мисля, че си прав.

ГЛАВА 99

Карла Лий разбра, че денят ще бъде лош. Разбра го, когато двегодишният й син се събуди в 5:40 сутринта и скокна, готов да си играе. Разбра го, когато жълтата кутийка маргарин за сутрешното й хлебче се оказа съвсем празна, а нейният съпруг я бе прибрал в хладилника. И го разбра, когато бързаше да се прибере от срещата в три следобед и видя мъртвото животно на Франклин Роуд.

И преди беше виждала умрели животни на магистралата. В тези части на Западна Пенсилвания винаги се намираха елени, лисици и множество опосуми без късмет. Карла дори беше спирала заради някои (като собственик на куче сърце не й даваше просто да отмине, ако е куче).

Но тук, на хълмистата улица със слабо движение Франклин Роуд, ако някой видеше мъртво животно, то никога не изглеждаше така.

Карла не успя да различи даже козината… не съумя да каже дори какъв вид създание е било. Животното беше… При навлизането в плавния завой с кафявата си очукана тойота „Камри“ Карла присви очи. Нямаше друг начин да го каже. Животното беше премазано. Премазвано многократно. Хората вероятно дори не са го виждали, ако са карали бързо иззад завоя. Ала Карла беше майка. С три деца. И собственица на сладка малтийска болонка, която се изпишкваше на пода всеки път, когато някой влизаше през вратата. От години не беше навлизала с висока скорост в завои.

Поради тази причина й се откри отличен изглед към горкото същество, превърнато в каша от разбъркани червени и черни вътрешности, покрити с мухи.

За Карла, майка и собственичка на болонка, това стана най-лошата част от нейния лош ден… този образ се загнезди в главата й.

Преди да се отърси от гледката, зави по Брачтън Роуд.

Не се беше отърсила и когато спря на огромния служебен паркинг, разположен отвъд пътя срещу подземното съоръжение за съхранение, известно като Копър Маунтин.

Щом излезе от колата на студения вятър, който духаше от близките Пенсилвански хълмове, и се втурна към пристигащия бял училищен автобус, използван за превоз на служителите, все още виждаше червено-черната каша.

Образът продължаваше да блуждае в съзнанието й и обсебваше цялото й внимание, когато тя и нейните колеги се струпаха, за да се качат в пристигналия автобус. И тъкмо защото тази гледка витаеше пред очите й, сред обичайната блъсканица при качването в автобуса на Карла въобще не й направи впечатление младата чернокоса жена, застанала съвсем близо зад нея.

— Моля, минавай, ти беше по-напред — махна учтиво Клементин с топла усмивка.

— Благодаря — отговори Карла и се качи, без дори да забележи колко много си приличат с Клементин и по прическата, и по целия им външен вид.

След минути белият училищен автобус мина през бариерата и спря пред главния вход на пещерата. За толкова години Карла беше свикнала да работи под земята. С навлизането в пещерата по покрива на автобуса бавно пропълзя дълга сянка и погълна последните лъчи дневна светлина. Карла усети познатото свиване в стомаха. Погледна въоръжения охранител, който винаги ги поздравяваше при слизането от автобуса, бръкна в чантата си за пропуска и…

— Опааа — прошепна тя. — Трябва да се върна — извика на шофьора на автобуса.

— Всичко наред ли е? — попита Клементин.

— Да. Май съм си забравила пропуска в колата.

— Постоянно ми се случва — каза Клементин и тръгна към предната част на автобуса, извади пропуска, който беше задигнала от чантата на Карла, показа го за миг на пазача и последва другите служители по бетонната пътека в Копър Маунтин.

Карла Лий определено имаше лош ден. Денят на Клементин обаче се очертаваше да бъде страхотен.

Особено ако успееше да намери необходимата й папка.

ГЛАВА 100

— Под нас е — осведомява ме Далас.

— Какво имаш предвид? — питам.

— Мястото. Пещерите — обяснява Далас, докато тесният двулентов път нескончаемо ни подхвърля нагоре и ни запраща надолу по редуващите се ниски хълмове, които се различават все по-трудно, защото в четири следобед небето вече потъмнява.

— Ето защо пътят е такъв. Пещерите, изглежда, са точно под нас.

Кимам, загледан в телефона си, който хвърля бледосиньо сияние в колата и продължава да получава достатъчно силен сигнал, за да преглеждам интернет страниците на всички вашингтонски телевизионни станции; искам да разбера дали някоя отразява случката.

Търся името на Нико… моето име… дори и думите „убийство“ или „покушение“. Нищо. Не се споменава „Света Елизабет“, не се споменава за мъртъв бръснар и, най-важното, не се споменава за мен като издирван беглец.

— Сега разбираш ли защо за двеста години никой не е чувал за нас? — пита Далас, като отново се опитва да ме успокои. Почти успява, докато не се заглеждам в покритите със сняг дървета и не профучаваме покрай червено-бяло-синя табела с образа на Джордж Вашингтон.

Добре дошли на Вашингтон Трейл — 1753!

Съвпадението е глупаво и безсмислено, но няма как да не си представя радостта на Нико, ако знаеше, че караме по същия път, по който е вървял Джордж Вашингтон през 1753 г.

— Бийчър, спри да мислиш, за каквото си мислиш — наставлява ме Далас.

— Нямаш представа за какво си мисля.

— Видях табелата. Това не е поличба.

— Никога не съм твърдял, че е поличба.

Далас чува тона ми. Вярва ми.

— Но наподобява къща с духове — признава той.

— Определено е къща с духове — кимам аз.

След няколко остри завоя навлизаме по-дълбоко в гората. При всяка извивка на пътя на най-близкото дърво е закрепен червен отражател. Тук по пътищата няма осветление, макар че ни е все по-необходимо, докато зимното небе почернява.

— Правилно ли се движим? — питам.

Преди да ми отговори, телефонът започва да вибрира в ръката ми. На екрана виждам кой е.

— Тот? — поглежда ме въпросително Далас.

Кимам. През последните няколко часа звъни за четвърти път. Не вдигнах нито веднъж. Последното, което ми трябва, е той да души и евентуално да разбере къде сме.

Преодоляваме последния завой и хълмовете остават зад нас. Съвсем нов блясък в далечината ни заслепява и ни принуждава да присвием очи. Точно отпред гигантски метални прожектори са осеяли огромното поле, ширнало се пред нас. А познатото глождене в стомаха ми подсказва какво не могат да видят очите ми.

— Това е, нали?

Далас не отговаря. Гледа как бял автобус бавно прекосява ярко осветения паркинг от лявата ни страна.

Няма други признаци на живот, освен монтирания на изкуствен хълм с големината на купа сено флуоресцентен червен триъгълник. Прилича на фирмено лого и служи само да приветства посетителите. Никой не идва по този път, ако не знае какво търси.

От единствения кръстопът на километри оттук, непосредствено покрай червения триъгълник, наляво се спуска тесен павиран път към високотехнологичната приемна сграда и оттам стига до подножието на близкия скалист склон, обграждащ малък каньон, към който караме сега.

Поемаме наляво към приемната сграда, става ясно обаче, че пътят не е задънен. Продължава под черна арка, наподобяваща железопътен тунел, към вътрешността на скалата и надолу под земята.

— Останете в колата! Идвам при вас — извиква с отчетливо произношение от Западна Пенсилвания охранителят и се появява сякаш от нищото. Сочи ни встрани от приемната сграда към малко караулно помещение, което прилича повече на барака на строители.

Поглеждам пак надясно. Виждам още две бараки и куп работници с каски. Приемната сграда все още се строи.

— Там… ето там — пазачът сочи към място пред бараката на охраната, в обсега на две отделни охранителни камери.

— Добре дошли в Копър Маунтин — добавя той, когато Далас спуска стъклото на вратата. — Имате уговорена среща, предполагам?

ГЛАВА 101

Носим се с количка за голф и косите ни се развяват, докато с Далас се спускаме в една от издължените кухини на пещерата.

— … Толкова се радвам, че сте тук — гука Джина, нашата шофьорка, ниска свръхдружелюбна жена с остър като клюн нос и дъх на пушач; силно опънатата й назад права руса коса действа като лифтинг на лицето.

— Съжалявам за толкова късното предупреждение — отвръщам аз.

— Късно предупреждение… няма значение. Късно предупреждение, няма нищо.

Осъзнавам, че е същата като леля ми: повтаря всяка ваша дума. На табелката й чета „Акаунт мениджър“, но няма нужда да я поглеждам, за да разбера, че е в продажбите.

— Страхотно е най-накрая да се запознаем, Бийчър — добавя тя, макар да не смята така.

Не я е грижа кой съм.

Но я е грижа къде работя.

Преди петдесет години тази пещера е била една от най-големите мини за варовик в Пенсилвания. Варовикът свършва и компанията „Копър Маунтин“ купува тези 1’100 акра тунели и ги превръща в едно от най-сигурните хранилища в района на Източното крайбрежие.

И едно от най-печелившите.

Джина явно не забравя този факт и ако се съди по това колко бързо се движи в момента количката за голф, осъзнава колко много пари харчи тук всяка година Националният архив.

Ние не сме единствените.

Тясната издължена пещера е широка колкото да мине камион, а вдясно от нас боядисана в червено стоманена врата е вкопана дълбоко в скалата, прилича на голям червен зъб на светеща тиква за Хелоуин. Над вратата от тавана виси военен флаг. Познавам емблемата. Армия на САЩ. Количката за голф набира скорост. Петдесет метра по-надолу минаваме покрай друга врата и друг флаг, висящ от тавана. Морска пехота.

Същото е по цялата дължина на пещерата: червена стоманена врата след червена стоманена врата и пак червена стоманена врата. Военновъздушни сили. Военноморски сили. Министерство на отбраната.

— Изненадан съм, че си пишат имената на тях — признава Далас, когато минаваме покрай вратата на ФБР.

— Просто искат да видите тези помещения — смее се Джина. — Тук имаме над двайсет и три километра тунели. Не искате да знаете с още колко място разполагат.

Давам вид, че се смея заедно с нея. Навлизаме по-навътре в пещерата. Не мога да откъсна очи от тавана, който сякаш става все по-нисък.

— Не си въобразяваш — сякаш прочита мислите ми Джина. — Става по-нисък.

Далас ми хвърля поглед, за да види дали съм добре.

В цялата пещера грапавите каменни стени са боядисани в бяло и навсякъде са монтирани флуоресцентни лампи, вероятно човек да се чувства по-скоро като на работното си място, а не в мравуняк.

За моя изненада това действа.

Вдясно двама служители чакат пред банкомат, вграден в скалата.

До него е опъната червена тента над напълно функциониращо заведение, наречено „Роудуей кафе“.

Очаквах толкова дълбоко под земята да се чувствам като в ковчег. Вместо това…

— Тук долу има цял процъфтяващ град — обяснява Далас, докато отминаваме нова група строители, които довършват район с автомати за продажби.

— Почти три хиляди служители. Представете си Емпайър Стейт Билдинг, легнал на една страна и погребан на сто метра под земята. Имаме пълноценен пощенски пункт… собствена пречиствателна станция, за да работят тоалетните… дори и добра храна в столовата… макар, разбира се, всичко да се носи отвън. Не е позволено готвене на място. Ако стане пожар и се подпалят съхраняваните тук документи, нали се сещате в какъв смъртоносен капан ще се окажем? — пита тя, смеейки се.

Нито Далас, нито аз се засмиваме в отговор, особено след като и двамата поглеждаме нагоре и забелязваме здравата метална мрежа, опъната по дължината на тавана, за да попречи на някоя пропукана скала, отчупен сталактит или цялата пещера да се срути върху главите ни. При кафенето и банкоматът бяхме на пещерната версия на Таймс Скуеър. Служителите остават назад и се отправяме по-дълбоко в катакомбите. Става ясно, че сме в една от най-тъмните алеи.

— Скъп дом, роден дом. — Джина включва фаровете на количката за голф.

Пред нас сякаш е дъното на пещерата. Но когато светлините на количката за голф се пробуждат, няма как да се пропусне жълтата полицейска лента, която спира хората да завият зад ъгъла, или огромният орел в червено, бяло и синьо, част от емблемата на Националния архив, нарисувана направо върху стената на пещерата. Над главата на орела има частично разгънат свитък с думите: Littera Scripta Manet, девизът на Архива — „Писаното слово остава“.

Точно така е, по дяволите, мисля си, когато скачам от количката за голф и се втурвам към яркочервената врата — вход към подземния център за документи на Архива.

ГЛАВА 102

— Мога ли да ви помогна с още нещо? — Джина стои в пещерата, пред прага на отворената червена врата.

— Добре сме — уверявам я аз.

Далас е вече в помещението за съхранение. Нямам търпение да го последвам.

Джина не помръдва от мястото си. Като търговски представител тя отговаря пред господин Хармън и Президентския архив за нашето посещение, трябва да провери нашите документи за самоличност и дори да въведе шестцифрения код, с който се отваря стоманената врата (и втората врата точно зад нея). Но без необходимото разрешение за достъп, тя не може да се присъедини към нас вътре.

— И двете врати се отварят отвътре — осведомява ни тя, а от помещението ни лъха студен въздух.

Хвърлям бърз поглед към хидро термометъра на стената до вратата. Температурата е близо 14 градуса, по-студено, отколкото обикновено я поддържаме.

— Ако се сетите за нещо друго, просто ми се обадете — добавя тя и потупва кожения калъф за телефон на хълбока си. Разгадала изражението ми, добавя: — Връзката е отлична. Имаме клетъчни кули навсякъде.

Думите й са незабавно потвърдени — телефонът ми започва да вибрира. Виждам, че е Тот. Отново.

— Трябва да вдигна — кимам кратко за довиждане на Джина, разбираща кога клиентът се нуждае от поверителност.

Червената стоманена врата се затръшва, телефонът ми продължава да вибрира, а аз се извръщам към нашата цел и пристъпвам през втората врата, където влажната тъмнина на пещерата е заменена от огромна ярко осветена бяла зала с размерите на самолетен хангар и стерилна, колкото нашите служители от „Консервация“ могат да постигнат. Всъщност това е просто една по-просторна, по-осветена версия на нашите библиотечни хранилища във Вашингтон, изпълнена с безброй редици метални рафтове. Но вместо само с книги и кашони за документи специално изработените рафтовете са запълнени с пластмасови кутии и метални контейнери, които съдържат стари компютърни ленти, ретрофилми и хиляди и хиляди негативи на стари фотографии.

Има си причини тези неща да са тук, а не във Вашингтон. Едната е ниската температура (по-добра е за филмите). Втората е цената (по-добре е за нашия бюджет). А друга… особено за кашоните с документи, заключени в осигурената клетка от лявата ми страна… е тъй нареченото „географско разделение“. Това е една от най-жизненоважните и най-малко известни задачи на Националния архив. Ако някога терористична атака превърне Вашингтон в огнено кълбо, ние сме напълно подготвени с документи и процедури, за да сме сигурни, че нашите най-важни институции ще оцелеят.

Но когато пристъпвам в залата, аз съм истински притеснен само за моето оцеляване.

— Намери ли го вече? — подвиквам на Далас.

Той бърза по централната пътека и проверява номерата на групите документи по всеки ред рафтове, покрай които минава. Единственият му отговор е внезапен завой надясно, където изчезва в един от далечните проходи в дъното. Определено сме близо.

Телефонът ми вибрира за четвърти път и обаждането се прехвърля на гласова поща. Нямам представа дали Тот знае къде сме. Но сега, когато не може да ни спре, вероятно няма да е зле да разбера.

— Бийчър съм — отговарям и чакам да видя колко време ще му отнеме да клъвне.

— Къде си, по дяволите? — пита Тот. — Оставих ти половин дузина съобщения!

— Не съм ги получил. Аз само… беше безумен ден.

— Недей. Познавам кога лъжеш, Бийчър. Къде си? С кого си?

Обмислям за момент отговора си. Дори и по телефона, кълна се, чувствам как ме пронизва здравото око на Тот.

— Тот, ти трябва да…

— Още ли си с Клементин? Тя не си ли тръгна след гробището?

Мълча.

— Откъде знаеш, че съм бил на гробището?

— Защото не съм идиот като другите идиоти, в които май си влюбен!

— Чакай… един момент. Пратил ли си някого да ме следи?

Преди да успее да отговори, телефонът ми изписуква. Поглеждам и разпознавам номера. Само заради този човек бих прекъснал.

— Тот, задръж за секунда.

— Не ми затваряй!

С едно кликване го оставям на изчакване.

— Господин Хармън? — обръщам се към служителя от Президентския архив, който не само ни помогна да влезем в пещерата, но и знае точно какъв документ търсим. — В-в-всичко наред ли е?

— Точно това исках да разбера — изненадващо тонът му звучи по-меко и по-услужливо от обикновено. Достатъчно, за да ме направи подозрителен.

— Добре ли е всичко там, долу?

— Ами… да… добре сме — млъквам за миг объркан. — Има ли причина да не сме добре?

— Ни най-малко — той се връща към военната си категоричност. — Само държа се уверя, че сте стигнали. Помолих хората от Копър Маунтин да останат до малко по-късно, когато чух, сте загубили указанията.

— Какво съм загубил?

— Изпратените указания. Секретарката ти каза…

— Моята секретарка?

— Жената, която се обади. Каза, че сте загубили указанията.

Отляво зад стелажите се чува метално прищракване. Проблемът е, че Далас с далеч надолу от дясната ми страна.

Според хидро термографа все още е студено — около 15 градуса. Изведнъж обаче дългата бяла зала ми се струва като пещ. Тук явно не сме сами.

— Господин Хармън, нека ви се обадя по-късно — прекъсвам разговора. — Далас, имаме проблем! — изкрещявам, втурвам се по пътеката и превключвам на разговора с Тот.

— Чакай, с Далас ли си? — пита Тот, чул последните ми думи по телефона.

— Тот, това не е…

— Бийчър, не знаеш какви ги вършиш!

— Грешиш! За първи път знам точно какво върша!

— Внимавай! — избухва той. — Знам какво е направила Клементин… Знам, че баба й е умряла отдавна… Дори знам как го е направила! Получихме доклада от токсикологията, открили са перорално лекарство за химиотерапия в кръвта на Орландо, въпреки че той никога не е имал рак. Така го е отровила… сложила го е в кафето му! Къде си сега, за бога, и можеш ли да отидеш на сигурно място?

Умът ми работи усилено, като се мъчи да намери правилното място на всяко ново парче от пъзела. Удивително е колко бързо се намества всяко от тях.

— Къде си, Бийчър? — пита Тот отново.

Част от мен знае да си мълчи. Това е онази част, която задържаше Тот на една ръка разстояние след нощта, когато отидох до дома на Клементин. Но без значение колко е лесно да си представя, че е враг, не съм в състояние да се отърся от една картина: преди три години по време на обяда в нашата столова Тот най-накрая ми се довери достатъчно, за да ми разкаже за първата нощ от петдесет години, когато спал сам в дома си след смъртта на жена му. Не могъл да се застави да спи под същите завивки, щом нея я нямало.

Не ми пука кой какво разправя. За някои неща не може да се лъже.

— Тот, чуй ме. Мисля, че Клементин е тук. С нас.

— За какво говориш? Къде е това тук? С кого си, освен с Далас?

— С тях. С Кръга Кулпър.

Чувам го как си поема дълбоко дъх.

— Трябва да се махнеш оттам, Бийчър.

— Ние сме… ние сме на път да… — казвам, докато стигам до дъното на помещението и забелязвам Далас в един от проходите. Застанал е на колене и рови в картонена кутия за папки… нова кутия, надписана „Уолъс/Роден град“ с дебел маркер.

— Тъкмо вземаме…

— Забрави Кръга Кулпър. Махни се оттам!

— Не виждаш ли? Беше прав за тях. Далас ме заведе и…

— Далас не е в Кръга Кулпър!

Спирам рязко на ъгъла и блъскам квадратна кутия за документи от рафта. Тя се стоварва на циментовия под и наоколо се пръсват листове хартия.

— Какво каза? — питам.

— Далас не е в Кръга Кулпър. Никога не е бил.

— От-откъде знаеш?

Тот си поема пак въздух, гласът му е по-скоро мърморене, отколкото шепот.

— Защото аз съм Кръгът Кулпър, Бийчър. И се кълна, че в момента, в който намери каквото търси, Далас ще сложи край на живота ти.

В края на прохода, все още на колене, докато прелиства една определена папка, Далас поглежда към мен над надрасканите си черни очила за четене.

— Как си, Бийчър? — извиква той. — Не изглеждаш много добре.

ГЛАВА 103

— Аз… аз съм добре отговарям на Далас и той бързо насочва отново поглед към папката, която прелиства.

— Обърни се и се отдалечи от него! — излайва Тот по телефона. — Далас е от Водопроводчиците от самото начало… чичо му е Роналд Коб, приятел на президента от Юридическия факултет; работеше в Архива и уреди Далас на работа тук! Затова го взеха!

Няма никакъв смисъл. В такъв случай защо Далас ме доведе тук? Но преди да успея да го попитам…

— Дори да мислиш, че лъжа, поне излез оттам — добавя Тот. — В най-лошия случай ще те запазя жив!

Отстъпвам няколко стъпки назад, тялото ми все още е в шок. Сякаш гледам отражението си в гърба на лъжица. Пред мен лъжицата се изправя, изкривяването избледнява и животът бавно става кристално ясен. Откакто започна всичко, научих колко е добър Кръгът Кулпър в пазенето на тайни… как те ни защитават като голям външен обръч, без изобщо да разкриват съществуването си… и колко усилено са работили, за да спрат корумпирани президенти като Никсън или Уолъс, които създават свои частни, служещи на тях кръгове от рода на Водопроводчиците. Но снощи, още през първите три минути в онзи таен апартамент, Далас издаде всички тайни, разкри собственото си членство и пое контрола над цялото ми издирване на Водопроводчиците, включително като се увери, че съм спрял да споделям с Тот.

Разчитах да е за мое добро.

Но ако казаното от Тот е вярно… Ако именно Тот е в Кръга Кулпър, а Далас лъже… изгода наистина имат само Уолъс… Палмиоти… и…

— Ето го… — извиква Далас, издърпва рязко няколко листа хартия и затваря със замах папката. — Намерихме го, Бийч. Ето го!

Затваря кашона с папки, избутва го обратно върху рафта и се втурва право към мен.

— Махни се от него, Бийчър! — крещи Тот в ухото ми.

Далас спира точно пред мен, стиснал под мишница папката от болницата.

— С кого говориш? — Далас сочи към моя телефон и прибира очилата в джоба на сакото си.

— Той намери ли папката? Не му позволявай да я вземе! — добавя Тот, докато друг шум, по-силен… метален трясък… отеква иззад стелажите. Който и да е там, идва все по-близо.

— Този шум… смяташ ли, че е Клементин? — Далас се шмугва край мен и забързва по главния коридор към вратата.

Съветът на Тот си остава най-добрият ми ход. Мога да се справя с Далас по-късно. В момента обаче е наложително да се махна оттук.

— Наблюдавай го, Бийчър! — казва Тот в ухото ми, докато набираме скорост.

Надничам във всеки проход, покрай който минаваме. Празен, празен, пак празен.

Докато тичаме, въздухът ми се струва замръзнал, но по гърба ми не спира да пълзи още по-студената пот.

Червената врата е само на няколко крачки. Минаваме покрай друг празен ред. И още един.

— Нуждаем ли се от код, за да се измъкнем?! — пита Далас. — Тя каза, че се отваря от…

Щрак-щрак!

Далас блъсва с хълбок металната врата и тя се разтваря широко. Същото става и със следващата… външната червена врата, която се отваря и ни изхвърля обратно при прашния въздух и лошото осветление на пещерата. Все още напредваме, като забавяме постепенно темпото. Минава известно време, докато очите ми да се приспособят към тъмното.

Това е причината да не видим кой стои там и ни чака. Чува се тихо прищракване. Като ударник на пистолет.

— Остави телефона, Бийчър — казва тя и аз го пускам на земята.

За да е сигурна, че връзката с Тот е прекъсната, тя взема телефона и го затваря сама.

Грешал съм. Тя не е била вътре. През цялото време е била тук.

— Съжалявам. Наистина… — добавя Клементин и насочва пистолета към лицето на Далас, а после и към моето. — Но трябва да разбера какво са причинили на баща ми.

ГЛАВА 104

— Очакваш ли да повярвам и на една твоя дума? — присвивам очи пред пистолета на Клементин.

— Тя е лъжкиня — намесва се Далас. — Каквото и да ти разправя, лъже.

— Не позволявай на Далас да те обърка — предупреждава Клементин. — Знаеш истината… нали се срещна с Нико. Те го съсипаха, Бийчър. Съсипаха живота на баща ми.

— Да не би това да оправдава всичко, сторено от теб? Ти уби Орландо! И тези лъжи… злоупотреби с нашето приятелство! — извиквам, надявайки се да е достатъчно силно, за да ни чуе някой.

Малка група служители стоят по-надолу при кафенето на пещерата. Дори не се обръщат. Твърде далеч са.

Тя вдига пистолета и ни насочва зад ъгъла, като се промушваме под жълтата полицейска лента с надпис „Внимание!“. Тук светлините са по-слаби от лампите в основната кухина. От струпаните метални стелажи вдясно от нас и ролките кабел, подредени отляво, личи, че използват тази част на пещерата предимно за поддръжка и складиране. Тук никой няма да ни чуе.

Мислите ми се връщат към нашия стар училищен двор, когато тя стегна въжето за скачане около врата на Винсънт Палини. Преди два дни, когато Клементин видя баща си, реших, че винаги подготвеното момиче най-сетне е било изненадано. Не бях прав. Както винаги тя беше подготвена за всичко.

— Бийчър, преди да ме съдиш — прекъсва мислите ми тя, — кълна се… Опитах се да ти кажа истината.

— И кога по-точно? Преди или след като нае някого да играе мъртвата ти баба?

— Не съм наемала никого! С тази жена живея, тя е тъща на хазяина ми. Вместо да плащам наем, се грижа за нея!

— А защо казваш, че ти е баба?

— Не съм, Бийчър! Ти го каза! И тогава… изглеждаше толкова загрижен, а аз просто исках… Нямаш представа какъв е залогът…

— Това ли е отговорът ти? Дори не си бременна, нали? Преструваше се, за да спечелиш съчувствието ми и да ме подмамиш!

— Не съм я карала да го изтърси! Видя ме да повръщам и си помисли така! Жената ме мрази!

— Но ме остави да вярвам, че някаква старица е мъртвата ти баба! Разбираш ли колко откачено е това?

— Не говори така.

— Ти си болна също като Нико!

— Не говори така! — избухва тя.

— Ти уби моя приятел! — продължавам гневно. — Ти уби Орландо! Ти си убиец, също като лудия ти баща!

Тя клати глава, но не е агресивна. Притиснала е брадичка към гърдите си и не намира сили да погледне нагоре към мен.

— Аз не исках да стане така — умолява. — Не предполагах, че ще умре.

— Тогава защо носеше онзи препарат за химиотерапия с теб? Знам какво си направила и не ми разправяй, че е инцидент, Клементин! Дошла си в сградата с това лекарство в джоба. Или истинският план е бил да го използваш върху мен?

— Не беше предназначено за никого — гласът й е по-тих от всякога.

— Тогава защо го носеше?!

Ноздрите й се издуват.

— Клементин…

— Защо, мислиш, го носех? Защо някой ще разнася хапове за химиотерапия? Мое е, Бийчър. Лекарството е за мен!

Смръщвам вежди. Далас поклаща глава.

— За какво говориш? — питам.

— Орландо… Не биваше да бъде там — заеква Клементин. — Когато Орландо отвори онова ПСИД и ми подаде кафето си… Мислех, че химиотерапията само ще… Сметнах го за един от Водопроводчиците, който ме наблюдава за президента… Мислех, че са разбрали за мен. Очаквах само да припадне… но въобще не предполагах, че ще…

— Какво искаш да кажеш с това, че лекарството е за теб? — настоявам аз.

— Задай си истинския въпрос, Бийчър: след всичките тези години защо сега? Защо ще решавам сега да открия баща си?

Брадичката й все още е сведена надолу, но най-сетне тя ме поглежда.

— Преди осем месеца ми поставиха диагнозата. — Ръцете и оръжието й вече се тресат. — Умирам, Бийчър. Умирам от… когато Нико е бил в армията… Умирам от нещо, което са сторили на баща ми.

ГЛАВА 105

— Тя лъже — не спира да твърди Далас.

— Те са го променили! — извиква Клементин. — Не знам какво са дали на Нико в армията… но от него се полудява!

— Виждаш ли, Бийчър? Чисто бълнуване — подхвърля Далас.

— Не е бълнуване — възразява Клементин. — Питай го, Бийчър. Той е от Водопроводчиците, нали?

— Не съм от Водопроводчиците — отрича Далас.

— Не му позволявай да те обърка — пак ме предупреждава Клементин. — Разбрах, когато го видях на гробището. Но когато за първи път научих за Ейтбол… Питай го за какво съм изнудвала Уолъс. Не беше за пари. Дори когато клъвнаха и отговориха на съобщението ми в онзи камък в гробищата, въобще не исках нари.

— Вярно ли е? — питам Далас.

Той не отговаря.

— Кажи му! — изръмжава Клементин, а ръката й изведнъж се стабилизира, а пръстът й се напряга на спусъка. — Той знае, че работиш с президента и бръснаря, и с всички подмазвачи, които крият истината от години!

Далас се обръща към мен, но не откъсва очи от пистолета на Клементин.

— Поиска ми едно досие — изрича най-накрая Далас. — Искаше армейското досие на Нико.

— Истинското му досие — пояснява Клементин. — Не фалшивото, с което са го уволнили. — Видяла моето объркване, тя обяснява: — Майка ми разказа историите. Разказа ми как Нико… какъв е бил, преди да постъпи в армията. Как, когато били по-млади, тя оставяла телефонната слушалка на възглавницата, а той й пеел, за да заспи. Но когато най-накрая се върнал у дома, щом напуснал армията…

— Не е напуснал армията. Изритали са го, защото се опитал с телбод да извади очите на един от началниците си — прекъсва я Далас.

— Не… изритали са го заради онова, което са му дали… което го е превърнало в такъв… — изстрелва в отговор Клементин. — Даде ли си труда поне да прочетеш фалшивото досие? Бил прехвърлен от Армейската школа за снайперисти във Форт Бенинг, Джорджия, в друга школа в Тенеси. Но аз проверих. Адресът в Тенеси е на стар Армейски медицински център. Нико не е бил просто снайперист! Бил е пациент и то не единственият! — добавя тя, втренчена в мен. — Ти познаваш още един! Познаваш го лично!

— За какво говориш?

— Майка ми, преди да умре… тя ми каза, разбра ли? Да не мислиш, че са дошли в нашето градче и са взели само един човек? Взели са цяла група… един куп хора. Колкото и да ме мислите за луда, не само аз нося в себе си резултатите от техните експерименти, Бийчър. Ти също ги носиш! Наследил си ги заради това, което са причинили на баща ти!

Поклащам глава, знаейки, че е откачена.

— Баща ми умря. Умря по пътя към наборния пункт. Дори не получи шанс да се запише.

— А ти си го вярвал. Вярвал си, защото това са ти казали, разбра ли? Но и той е бил там. Той, Нико и другите… са били включени много преди някой да схване какво става, разбра ли? Баща ти е бил жив, Бийчър. А ако съм права, все още може да е!

Устните ми пресъхват. Стомахът ми се сгърчва, стяга се на топка. Тя лъже. Знам, че лъже…

— Защо не провериш сам? — добавя Клементин. — Попитай ги за регистрите, разбра ли?

За трети път завършва изречението с думите „разбра ли“ и всеки път, когато ги използва… всеки път, когато гласът й пресеква, сякаш някаква пукнатина, някакъв процеп преминава през нея и заплашва да разруши всичко, което тя пази толкова спретнато опаковано и подредено.

— Експериментите вървели добре, но после всичко се объркало! Така каза майка ми.

— Нея слушай! — намесва се Далас. — С месеци е планирала как да те манипулира и да ни изнудва. Тя е по-голям психопат от Нико!

— Бийчър, знаеш ли какъв вид рак ми откриха? — пита Клементин, докато си припомням последните думи на Нико в болницата: Нико се молеше на бог да направи Клементин различна от него. Той искаше тя да е различна.

— За такъв вид рак никой не е чувал. Никога — натъртва тя. — Всички лекари… всички специалисти… Обясниха ми, че има над сто и петдесет вида рак по света, но когато гледат моя, дори не могат да го класифицират. Мутацията е толкова голяма, че един лекар я определи като правописна грешка в ДНК. Такова е тялото ми. Такова може да е и твоето! Правописна грешка!

— Бийчър, знам колко искаш да й повярваш — прекъсва я Далас. — Но чуй ме, без значение е какво казва. Ние все още сме в състояние да ти помогнем да се измъкнеш от всичко това.

— Ти за глупак ли го вземаш? Твоите Водопроводчици са в дъното на всичко! — изкрещява Клементин.

— Ще престанеш ли? — не й остава длъжен Далас. — Не съм от Водопроводчиците, аз съм от Кръга Кулпър! Аз съм от добрите!

— Не — прозвучава съвсем нов глас… дълбок мъжки глас. — Не си.

Чува се приглушено изпукване. И тихо „бум“.

Малко кърваво петно се появява върху гърдите на Далас. Той залита назад и поглежда надолу, но още не може да възприеме прясната огнестрелна рана и кървавото цвете, разцъфнало на гърдите му.

Още преди да се извърнем, за да се изправим лице в лице с нападателя му, знам кой е натиснал спусъка: само един човек има най-голяма полза ние да бъдем тук, на едно място… човекът, готов на всичко, за да получи тази папка, и е прекарал почти три десетилетия да доказва лоялността си, като защитава най-скъпия си приятел.

— Не се правете на толкова изненадани — показва се иззад ъгъла д-р Палмиоти с блеснали очи и насочва пистолета си към нас. — Трябваше да знаете, че ще стане така.

ГЛАВА 106

— Това не е… не… — запъва се Далас; едва се задържа на крака и сякаш все още не забелязва раната си. — Ти ми каза… каза, че съм в Кръга Кулпър…

Без да му обръща внимание, Палмиоти пристъпва по-близо и издърпва папката от ръцете на Далас.

— Имаше нужда да знаеш, че служиш на страната си, синко.

Далас поклаща глава, парализиран от шока.

Опитвам се да си поема дъх и застоялият въздух изпълва дробовете ми. Тот е бил прав само отчасти. Да, Далас е от Водопроводчиците. Но не знае, че е от Водопроводчиците.

— Бийчър, виждаш ли на какво са способни тези хора? — извиква Клементин. Всички съмнения… цялата тъга… цялата й жалостивост, които ни показваше, внезапно са изчезнали.

През последните няколко дни при всяка промяна в настроенията на Клементин, при разкриване на нова нейна страна си казвах, че се отваря нова врата. У нея имаше десетки стаи. Сега я поглеждам. Най-накрая разбирам, че е без значение колко са стаите. Без значение е колко са впечатляващи. Или колко красиво са обзаведени. Или колко хипнотизиращо е да преминаваш през тях. От значение е, че всяка от нейните стаи, дори и най-хубавата, има дяволски превключвател. И той прещраква. Мигновено. Без никакво предупреждение, но дяволите! Точно като баща й.

От лявата ми страна Далас поглежда надолу към гърдите си, където е разцъфнало кърваво цвете и ризата му подгизва. Краката му се подгъват и той се олюлява.

Без да губи време, Палмиоти насочва пистолета си към мен. Виждам мрака в цевта. Очаквам да ми отправи последна заплаха, но не става така.

— Моите извинения, Бийчър. — Той започва да натиска спусъка и…

Пффф!

Нещо изсвистява във въздуха.

Палмиоти не забелязва. Не и преди да погледне надолу и не види опърлена черна дупка, като изгорено от цигара, да дими на ръката му. От нея потича тънка нишка кръв.

Не е като на кино. От цевта не се издига струйка дим. Само Клементин е. И нейният пистолет.

Тя ме е спасила.

Палмиоти стои там зашеметен. Пистолетът се изхлузва от ръката му и глухо тупва на земята близо до краката на Далас.

Далас едва стои, но разбира, че това е неговият шанс. Последният му шанс. Гледа пистолета на Палмиоти.

Ала преди да успее да се наведе за него, Далас се хваща за гърдите. Кърви лошо. Краката му се подкосяват и той се срива с празни ръце на прашния под.

— Сега си тръгвам. — Клементин продължава да държи пистолета насочен към Палмиоти и отново слага пръст на спусъка. — Вече можеш да ми подадеш тази папка, ако обичаш.

ГЛАВА 107

— Далас! — изкрещявам, хвърлям се на колене и се опитвам да го уловя, докато пада напред.

Не съм достатъчно бърз. Хващам го през кръста, но лицето му се блъска с плашещ звук в бетона.

С крайчеца на окото си виждам Клементин да държи пистолета на сантиметри от лицето на Палмиоти. Безмълвно издърпва папката от ръката му.

— Далас, чуваш ли ме? — извиквам и го обръщам по гръб.

— Аз… аз не знаех, Бийчър… — запъва се Далас и се държи за гърдите, а погледът му блуждае нагоре-надолу, без да може да се фокусира. — Кълна се, не знаех, че…

— Далас, слушай…

— Застреляй го! — прекъсва ме Далас и сочи пистолета на Палмиоти. Извива се и се протяга, докато накрая успява да го сграбчи.

До нас Палмиоти се превива от болка и се опитва да затисне прострелната рана в ръката си.

Далас се мъчи с всички сили да набута пистолета в десницата ми, но движението му е твърде рязко. Пистолетът отскача от дланта ми и се стоварва на земята.

Грабвам го точно когато Клементин пристъпва към нас.

Клементин спира. Нейните зелено-кафяви очи се срещат с моите. Тя няма представа какво си мисля. Няма представа дали съм в състояние да вдигна този пистолет и да я застрелям с него. Но каквото и да вижда в очите ми… тя знае, че няма шанс да измине целия път до главния вход на пещерата… през дългия и пълен с хора основен тунел, преди да вдигнем тревога. Сменя посоката, без да изглежда ни най-малко притеснена, напъхва папката отзад в панталоните си и се отдръпва по-навътре в пещерата.

В скута ми Далас едва помръдва. Едва се бори.

— Бийчър, защо не виждам с лявото око? — стене, а гласът му пресеква.

Кръвта продължава да се просмуква под него и разбирам, че се нуждае само от едно.

От лекар.

— Трябва да му помогнеш. — Вдигам пистолета и го насочвам към Палмиоти.

Но него го няма. Вече е хукнал към дъното на пещерата в преследване на Клементин.

— Палмиоти, не го оставяй! — изкрещявам.

— Папката е в нея, Бийчър! Ти също не искаш тя държи нещо такова за президента!

Чува се бърз тропот на крака. Палмиоти и Клементин изчезват.

ГЛАВА 108

Главата на Далас е в скута ми. Той се опитва да седне. Не успява.

— Не смей да седиш тук и да се правиш на бавачка — изсъсква; дишането му е учестено, но още се крепи. — Каквото ни стори Палмиоти… Вземи го, Бийчър! — махва към пистолета на Палмиоти. — Вземи го и направи каквото трябва!

Зад себе си все още чувам ехото от стъпките на Палмиоти, който преследва Клементин. Поглеждам как се вдигат и спускат гърдите на Далас, за да се уверя, че успява да си поеме въздух.

— Бийчър, т-трябва да направиш необходимото — моли Далас.

Но докато той с мъка произнася думите, чувам само гласа на Тот в главата ми. Преди два дни той каза, че историята е процес на подбор, тя избира моментите и събитията, а дори и хората… тя ги поставя в ситуации, които те трябва да успеят да преодолеят, и тъкмо в тези моменти, в тази борба, хората разбират кои са. Беше хубава реч. И от два дни приемах, че историята ме е избрала.

Не можех да си позволя повече грешки. Историята не избира отделни хора. Историята избира всекиго. Всеки ден.

Единственият въпрос е: колко дълго можеш да пренебрегваш призива й?

Чаках… Тот… Далас… Кръга Кулпър… който и да е, за да ме спасят. Но има само един човек, способен да го направи.

— Взех го — казвам му.

Държа пистолета на Палмиоти и все още обмислям думите на Клементин за баща ми. Поглеждам надясно. На стената се вижда малка червена пожарна аларма, вградена в скалата. Скачам на крака и стоварвам лакътя си в стъклото. Алармата се задейства и изпълва пещерата с писклив вой.

Това би трябвало да доведе при Далас нужната му помощ много по-бързо, отколкото всичко друго, което мога да направя. Проверявам дали все още е в съзнание…

— Добре съм… — прошепва Далас, но алармата го заглушава. — Добре съм. Върви…

Далеч зад нас се чува слабо трополене, докато стотици служители следват официалните указания и се изсипват в главната артерия на пещерата, готови да се евакуират. Едва ги чувам, особено след като собственият ми пулс тупти в ушите ми. Това не е история. Това е моят живот. И на баща ми. Онова, което тя каза… Трябва да знам.

Хуквам с все сили с пистолет в ръка, завивам зад ъгъла и се впускам в дълбините на пещерата.

Клементин е там. Там е и Палмиоти. Знам, че ме очакват.

Но те нямат представа какво предстои.

ГЛАВА 109

— Върни се тук!… — гласът на Бийчър се отразяваше в назъбените стени, докато Палмиоти набираше скорост и бързо навлизаше по-навътре в пещерата.

Той използва вратовръзката си като импровизиран турникет и я стегна два пъти около ръката си. За щастие, раната беше входно-изходна. Кървенето не беше опасно, но той нямаше намерение да чака. Не и когато се намираше толкова близо до Клементин… толкова близо до залавянето й… толкова близо до измъкването на досието от болницата, за да сложи най-после край на тази заплаха за него и президента.

Да, такава е ползата всичко да бъде на едно място, помисли си Палмиоти, пренебрегвайки пулсирането в ръката си, и изостри още повече вниманието си, когато достигна до нов завой в пещерата. Несигурен какво го дебне зад ъгъла, спря и зачака. Беше видял какво се случи по-рано. Клементин не само имаше пистолет. Тя натискаше спусъка, без да се колебае.

Несъмнено Уолъс се оказа прав за нея. Тя беше животно точно като баща си. Ала както докторът вече знаеше, това не означаваше, че Уолъс е бил прав за всичко. Позовавайки се на докладите на Далас, Палмиоти се опита да му каже, че макар Бийчър да беше вкарал Клементин в Архива, това не го превръщаше автоматично в неин помощник при изнудванията й на Уолъс и на Водопроводчиците. Затова президентът се върна и настоя Бийчър да дойде в ПСИД. Държеше лично да го изпита. Искаше да разбере. Но дори и така, щом Бийчър попадна на книгата, щом започна да души по вярната следа… Насочи се към болничното досие, а после въведе Тот и привлече вниманието на истинския Кръг Кулпър… Не, нещата вече се развиваха на равнище, предполагащо само един начин да защитят това, за което той и президентът бяха работили толкова усилено. Палмиоти знаеше какъв риск поема, като идва тук сам. Но когато всички са на едно място, той се наемаше да изгаси и последните пламъци на пожара. И да не остави нищо на случайността.

Такава е поуката, помисли си Палмиоти и надникна зад ъгъла. Пред него се ширна още една празна кухина, малко по-дълга от щанд в супермаркет, и се появи нов остър завой надясно. Беше четвъртата досега, сякаш цялата задна част на пещерата представляваше безкрайна стъпаловидна плетеница. Ала зад ъгъла Палмиоти видя в далечния край на следващата кухина локва вода на пода и облегната на стената табела с изписан с червен спрей надпис „Автомивка“.

Докато бързаше покрай тъмнокафявите стени на пещерата — тук те вече не бяха боядисани в бяло — Палмиоти усети как въздухът се затопля. Забеляза и две жълти гъби, все още пропити със сапунена пяна, пъхнати зад табелата „Автомивка“. Който и да е идвал тук, не си беше тръгнал отдавна и Палмиоти за пръв път се запита: щом Клементин бе подготвена за толкова много неща, дали няма и друг изход от пещерата, за който тя знае?

Той стигна до следващия завой и спря, бавно се наведе напред, за да надникне зад ъгъла. Но този път вместо дълъг тесен тунел видя пещера, широка колкото крайградска задънена улица. Стена от големи плоскости шперплат преграждаше тунела отпред. С подобни защитни огради обграждат строителни площадки. На стената имаше ръждясала метална табела с надпис „Зона 6“.

Но Палмиоти се интересуваше от друга табела. Тя светеше над червената стоманена врата в десния край на задънения проход. „Авариен изход“.

По дяволите!

Палмиоти се втурна към вратата, сграбчи дръжката и дръпна рязко. Не се отвори. Опита отново.

Заключена. Определено беше заключена. Всъщност, когато погледна по-отблизо здравата ключалка, видя, че се беше счупил стар ключ и останал вътре. Нямаше никакъв смисъл. Клементин не можеше да излезе оттук. Но ако не беше излязла оттук, значи все още беше…

Палмиоти чу зад себе си тихо изпукване. Скърцане.

Обърна се и отново огледа пещерата. Неупотребявани вече кални колички бяха струпани безразборно от лявата му страна. До тях имаше две огромни дървени макари с дебел кабел и друга купчина метални рафтове, всички ръждясали от топлината и влагата в този край на пещерата. Диагонално видя друга червена метална врата и надпис с шаблонни букви: „Пречиствателна станция“. Ала преди Палмиоти да тръгне към нея… се чу още едно изскърцване…

Там. Вдясно от него.

Не видя веднага: врязана в шперплатовата стена като кучешка портичка с човешки ръст дървена плоскост, която не пасваше добре.

Несъмнено обаче се поклащаше. Назад-напред. Сякаш някой току-що беше минал през нея.

Втурна се натам. Опитваше се да остане спокоен и огледа вратата. Назад-напред… назад-напред. Вече едва се полюшваше с последни проскърцвания, преди да спре съвсем. Под краката му изхрущяха камъчета. Капка пот се стече по бузата и врата му до вратовръзката, с която бе пристегнал ръката си.

Клементин или стоеше от другата страна на тази врата, очаквайки да пусне куршум в лицето му, или все още бягаше, накъдето и да водеше тунелът.

Имаше само един начин да разбере.

Опря отворена длан в шперплата и бутна. Вътре, за разлика от останалата част на пещерата, нямаше светлини. Пълен мрак. Нищо, освен тишина.

Сякаш дошъл от нищото, пронизителен писък на пожарна аларма отекна от всички посоки. Палмиоти подскочи и едва не удари главата си в горния праг на врязаната врата. Несъмнено алармата бе задействана от Бийчър, вероятно изпаднал в паника там, където Палмиоти го остави.

Но разсейването си беше само разсейване. Палмиоти изчака за миг, бутна шперплата напред, вдигна левия си крак и прекрачи през летящата врата. Кракът му се приземи с плисък. Чорапите му… официалните му обувки… целият му крак потъна във вода.

Нагази вътре и започна трескаво да опипва с десния си крак, опитвайки се да стигне до сухо място. Отново стъпи с влажно шляпване.

Пффф!

Плесна се по врата, сякаш ухапан от комар. Почувства нещо мокро да се просмуква между пръстите му. Беше твърде тъмно, за да види кръвта. Както и преди дори не усети. Докато стоеше във водата до колене, първо го блъсна миризмата, сладникавата миризма на изгоряла кожа. Неговата кожа.

— Тя ме простреля. Отново. Откачената кучка ме простреля отново!

Преди думите да пропътуват по синаптичните пътища от мозъка до устата му, беше ударен пак… всъщност бе блъснат. Нападателят му го връхлетя отдясно и нарочно притисна раната на ръката му така, че болката го прониза като електрически удар. Избутан бе встрани към плитката вода, стичаща се в пречиствателната инсталация.

Той не успя да издаде и звук. Две ръце го стиснаха за гърлото и остри пръсти се впиха в гръкляна му.

Залитна назад и рухна като отсечено дърво. Плитката вода се разплиска от удара, после се върна и заля лицето му. Вече затънал, Палмиоти се опита да изкрещи, докато дробовете му се пълнеха с мастилено кафява езерна вода. Тя го затисна, седнала върху гърдите му.

Палмиоти така и не я видя.

Но разбра, че Клементин не беше си тръгнала.

ГЛАВА 110

— Има ли някой там?… — викам, стиснал здраво пистолета, и завивам зад още един ъгъл към поредния слабо осветен участък от пещерата. — Клементин?…

Единственият отговор идва от алармата за пожар, чийто вой се врязва в основата на черепа ми.

Преди минута ми се стори, че чувам приглушения тропот от стъпките на бягащия Палмиоти, но сега…

Нищо, само алармата.

Продължавам бързо напред с насочен пистолет и облизвам солените капки пот от устните си. Отначало си казвах, че е от нерви. Но не е така. Колкото по-дълбоко навлизам, толкова по-горещо става.

Тук не е просто зоната за поддръжка на пещерата. По бученето и тракането, което чух преди пожарната аларма, съдя, че тук е събрано цялото вентилационно и механично оборудване.

Увеличавам скоростта и пробягвам край прашна табела, надписана със спрей — „Автомивка“, и няколко все още сапунени гъби, но когато завивам на следващия ъгъл, неочаквано се натъквам на задънена улица.

Вдясно от мен е аварийният изход. А точно отпред, врязана в строителната преграда, има люлееща се плоскост, която… ами… все още се люлее.

Нови капки пот избиват над устната ми. Пръстът ми се затяга около спусъка.

Няма съмнение къде са. Мога да чакам тук за помощ. Мога да изтрая положението абсолютно безопасно. Но ако някой от тях се измъкне…

Правя първата стъпка към стената от шперплат и тогава алармата спира. Оставам във внезапен вакуум от тежка тишина. Прилича на онзи единствен звук, на онова фантомно бучене, което те преследва до дома, когато си тръгнеш от шумен рок концерт.

Точно насреща врязаната врата продължава да се люлее и да скърца фалшиво. С всяка стъпка камъчетата под краката ми хрущят като стъкло.

В далечината се чува пищене. Не мога да го определя.

Като брадва в стомаха обаче ме удря друго: приближавам се до люлеещата се плоскост и я бутам с дулото на пистолета, за да се отвори, ала отвътре не долита никакъв звук.

ГЛАВА 111

Палмиоти знаеше какво да направи.

Дори и сега, с глава под водата, с ръцете й, стиснали гърлото му, Палмиоти знаеше какво да направи, ако искаше да си поеме дъх отново.

Запляска бясно с ръце и успя да замахне едновременно, така че юмруците му се стовариха върху ушите на Клементин.

Не можа да чуе писъка й, но почувства как го пуска. Главата му изскочи над повърхността на водата. Докато гълташе свеж въздух, установи, че пожарната аларма все още звъни. Вода капеше от носа, от ушите му, от брадичката му. Шията, където беше прострелян, сега гореше. По количеството кръв, заливаща дясното му рамо, разбра, че вътрешната му югуларна вена е разкъсана. Беше зле. Много по-зле, отколкото ръката. Но поне можеше да диша.

Все още кашляше неудържимо, успя обаче да се претърколи настрани в плитката вода. Не виждаше много, ала през малките процепи в шперплатовата стена се процеждаше светлина. Очите му свикнаха бързо.

Клементин се втурна към него, вдигнала пистолета си, за да…

Трррр!

Ръководен само от инстинкта си, Палмиоти ритна силно и петата му се стовари върху коляното на Клементин.

Чу се изпращяване. Кракът й се изви неестествено, мускулите и сухожилията се скъсаха като струни на пиано. Тя политна напред и рухна с лице във водата.

Изправи се с огромно усилие, опирайки се бързо на здравото си коляно. Знаеше какво ще последва.

Но не беше достатъчно бърза.

Първият удар се стовари в стомаха й, повдигна я от земята и изкара целия въздух от нея.

— Разбираш ли колко си глупава? — изръмжа Палмиоти, като пръскаше слюнка с всяка сричка. — Още преди досието от болницата, само заради заплахата, че знаеш какво сме направили с Ейтбол, бяхме готови да ти дадем всичко! Ти ни притежаваше! Всъщност беше спечелила!

Главата на Клементин все още висеше надолу. Палмиоти сграбчи косата на тила, обърна главата й към себе си и…

Думмм!

Заби коляно в лицето на Клементин и я запрати назад във водата. Тя запълзя: с все сили, като се опитваше да се измъкне, но нямаше никакъв шанс.

— Вместо това, когато чу за досието, реши, че трябва да дойдеш тук, стана алчна! — добави Палмиоти, застана над нея и я докопа за блузата.

С рязко дръпване я вдигна, докато водата стигна до кръста й, и я удари право в лицето.

Този път Палмиоти нямаше да я остави. Усещаше как пулсира раната на врата му. Чувстваше, че започва да се замайва. Не му пукаше. Замахна и я удари отново. И…

Чу силно изщракване зад гърба си.

— Стига толкова прозвуча познат глас.

Палмиоти се обърна и погледна през рамо:

— Върви си. Това вече не е твой проблем.

— Нямаш представа колко грешиш — предупреди го Бийчър, насочил пистолета си право към Палмиоти. — Сега се отдръпни от нея и вдигни високо ръце.

ГЛАВА 112

— Вие приключихте… и двамата — обръщам се към Палмиоти.

— Тя още има пистолет! — твърди той и сочи към Клементин.

Поглеждам надолу, за да се уверя лично. Кафявата вода стига почти до коленете ми, но, изглежда, става все по-дълбока, докато се вие през пещерата и изчезва в мрака като реката Стикс. Това не е някаква малка локва, а направено от човека езеро.

В тъмнината е почти невъзможно да се види нещо друго, освен стъклените отблясъци по повърхността. Няма как да не забележа обаче Клементин: бърше уста и на колене се отдалечава от нас, продължавайки съмнително да държи другата си ръка под водата.

— Той ме удари, Бийчър — оплаква се тя и не спира да се отдръпва бавно назад. — Глътнах си зъба… той ми го изби…

Насочвам пистолета си към нея и дръпвам спусъка.

Гърмежът отеква из пещерата. Някъде от дъното изпърхва тревожно червена птица… цвърченето, което чувах и преди, се усилва… подплашена, тя прави няколко кръга във въздуха и изчезва отново.

— Оох! — изпищява Клементин; куршумът е прорязал бедрото й, а късчета кожа и плът се разпръскват във водата.

Палмиоти вече е ранен. Каквото и друго да се случи, няма да позволя на никого от тях… и най-вече на нея… да си тръгне.

Най-напред тя се вбесява, но падайки отново назад по дупе, притиска коляно към брадичката си, веждите й бързо се отпускат, а очите й стават кръгли и плачливи.

— К-к-ак можа!… Простреля ме… — стене тя.

— Вярно ли е това, което каза за баща ми? — питам.

— Бийчър… те крият документите, разполагат дори с повече в това досие. Но щом го притежаваме, вече не е нашата дума срещу тяхната…

— ВЯРНО ЛИ Е? — избухвам.

Пещерата е тиха, с изключение на червената цвъркаща птица в далечината.

— Така ми каза майка. Кълна се в мъртвото й тяло. Но ако не се измъкнем оттук…

— Не. Не го прави — предупреждавам я. — Не ме манипулирай. Не се опитвай да се измъкнеш. Вече съм гледал това представление и знам как свършва.

— Накарай я да вдигне ръце! — извиква Палмиоти.

Той отстъпва с препъване няколко крачки и се обляга върху стената на пещерата. Досега не съм забелязал това червено петно по рамото му и как държи врата си. Прострелян е още веднъж.

— Не позволявай на Палмиоти да те отклони — предупреждава ме Клементин.

Пренебрегвайки собствената си болка, тя се опитва да запази спокойствие. Виждам мократа папка да стърчи зад гърба й, там, където я е пъхнала в панталоните си.

— Дори след всичко, което сторих, знаеш, че никога няма да те нараня. А преди това… Аз… аз те спасих.

— Трябва да я застреляш! — настоява Палмиоти. — Държи пистолета си под водата!

— Клементин, вдигни ръце — настоявам аз.

Тя измества тежестта си и вдига ръце, после пак ги потапя във водата, която стига точно над кръста й.

— Крие пистолета в скута си! — продължава Палмиоти. — Още го има!

— Нищо нямам! — изкрещява тя.

Не вярвам нито на единия, нито на другия. И дори пистолетът да е още в скута й, съмнявам се дали може да стреля под водата. Знам само, че трябва да видя с очите си.

— Клементин, ставай! Изправи се — нареждам аз.

— Не мога.

— Какво значи не мога?

— Ти ме простреля, Бийчър. В крака. Не мога да стоя — обяснява тя и сочи подгънатия си крак.

— Глупостите й нямат край! — беснее Палмиоти. — Ако не я застреляш, тя ще…

— Доктор Палмиоти, млъкни! — извиквам.

— Тогава поне веднъж използвай мозъка си, вместо да мислиш с топките си! — Палмиоти се приближава към мен. — Ако искаш, дай ми пистолета и аз ще…

— Не се приближавай до това оръжие! — Насочвам дулото към гърдите му. — Наясно съм кой си, докторе. Подвел си Далас да си мисли, че се бори за доброто на Кръга Кулпър. И понеже ти си главният Водопроводчик сред Водопроводчиците, знам и към кого си лоялен.

Палмиоти не помръдва.

Както и Клементин срещу нас.

— Бийчър, чуй ме — подхваща Палмиоти. — Независимо какво мислиш за мисията ни, хайде да поспорим за това по-късно. Не я ли застреляш, не ни ли защитиш, тя ще убие и двама ни.

— Нали не му вярваш? — намесва се Клементин, а погледът й се мята между мен и Палмиоти. — Разбира се, че ще иска да ме застреляш, Бийчър. Помисли защо вкара куршум в гърдите на Далас! Разчиства ни един по един… а като премахне и мен, ти ще бъдеш единственият оцелял свидетел. А тогава… тогава… — гласът й затихва, сякаш болката я надвива. — Познай колко бързо ще се окажеш мъртъв след това?

— Значи ние сме лошите момчета? — пита Палмиоти с насилен смях. — И защо? Защото се опитваме да защитим лидера на свободния свят от една изнудвачка и нейния луд баща?

— Не, защото сте помогнали на шефа си да разбие нечия глава с бейзболна бухалка! Видях медицинския картон на Ейтбол. Разкъсни рани на лицето! Разбита очна орбита, счупени скули! И мозъчно увреждане от забит фрагмент от черепа! Нека позная: ти си държал Ейтбол, докато Уолъс го е налагал по главата. Добре ли се почувства, когато чу как се трошат скулите на момчето? Ами всичките тези години, през които си помагал на президента на Съединените щати да го държи на склад, като стара мебел, а после да използва всички методи на истинския Кръг Кулпър, за да го скрие? Как се чувстваш, а?

Към мен тя добавя:

— Обърни внимание, Бийчър. Целта на Палмиоти е да ме изкара лошата. Не забравяй обаче, че той не се нуждаеше нито от теб, нито от Далас, за да се добере до досието. След като ти го откри, нищо не му пречеше да накара Далас да те заведе у дома, а той сам да го вземе. Е, защо тогава Палмиоти е решил да ни събере всичките в подземна пещера насред нищото…

— Господи, Бийчър, дори и да допускаш, че казва истината, накарай я да се изправи! — моли Палмиоти.

— … Защото дори и да измъкнат досието от болницата, последното нещо, от което се нуждаят Палмиоти и президентът, е ти да обикаляш наоколо като свидетел пред света. — Никога не съм виждал Клементин толкова сериозна. — Единствената причина да си тук, Бийчър, е големият финал. Дали ще ме застреляш сега, или не, ти ще умреш тук. Аз ще умра тук. И двамата… с това, което е в кръвта ни… не виждаш ли, ние вече сме история.

Зад нея птицата не цвърчи. Цари тишина.

— Не е вярно — все още държа пистолета, насочен към нея.

— Заблуждаваш се. А най-лошото е, че заблуждаваш именно себе си — въздъхва тя. — Помисли си какво видя. Видя го да стреля по Далас. Вече видя какво ще направи, за да защити онова, което имат в Белия дом. Нищо не ти пречи да дръпнеш спусъка и да ме убиеш, но ти гарантирам: до десет минути и ти ще бъдеш мъртъв. Интересува ли те защо? Защото ролята ти е такава, Бийчър. Определен си да играеш Лий Харви Осуапд… или Джон Хинкли… или дори Нико. Това е голямата ти роля в операта. Помисли си има ли в историята президентско покушение, минало без някой наивник.

— Бийчър, накарай я да се изправи, по дяволите! — обажда се Палмиоти с пресекващ глас.

Лицето му би трябвало да е червено от ярост. Вместо това е бяло като кост. Начинът, по който се държи за врата, а с другата си ръка се опира на стената, показва, че бързо губи кръв.

Поглеждам пак към Клементин: седи във водата, и двата й крака са изпънати напред, сякаш ще се спуска по водна пързалка. Водата стига над кръста й. Още не мога да разбера дали има пистолет.

— Знаеш, че съм права — започва да диша по-тежко.

Болката в крака й определено се усилва. Но както седи там, тя започва да използва здравия си крак, за да се избутва бавно назад във водата.

— Това е твоят шанс, Бийчър. Ако си тръгнем заедно… с това досие… Излишно е да ги караме да плащат. Най-накрая ще се доберем до истината.

— Бийчър, каквото и да си мислиш в момента — намесва се Палмиоти, — папката е напъхана в панталоните й, а тя държи оръжие. Дори за секунда да не ти минава през ума, че щом свалиш пистолета си, тя няма да вдигне своя и да убие и двама ни.

— Помогни ми да стана, Бийчър. Помогни ми да стана и се измъкнем оттук. — Клементин протяга лявата си ръка. Дясната е все още под водата, а тя спира да се изтегля назад.

— Т-тя уби Орландо! — напомня Палмиоти и се разкашля силно.

— Клементин, това, което ми каза преди… че си болна. Наистина ли умираш? — питам напрегнато аз.

Тя мълчи, но и не отклонява поглед.

— Не мога да лъжа за всичко.

— Тя може… Тя си призна, Бийчър… Тя уби приятеля ти!

В дъното на пещерата хванатата в капан червена птица отново се спуска в тъмнината и също толкова бързо изчезва с високо цвърчене.

Поглеждам към Палмиоти — останал е без сили; след това пак към Клементин — все още протяга едната си ръка към мен, но крие другата под водата.

Отговорът е лесен.

Останала е само една реална заплаха.

Насочвам пистолета към Клементин и вдигам петлето.

— Клементин, вдигни ръце и бързо се изправи или, кълна се в бога, ще те прострелям отново — предупреждавам я аз.

Преди две минути Клементин твърдеше, че сме история. Тя не знае нищо за историята. Историята е просто това, което остава зад нас.

— Благодарим ти! — извиква зад мен Палмиоти, още кашляйки. — Сега ние можем… — не довършва изречението.

Докато Клементин е на път да стане, зад мен се чува силен плясък.

Обръщам се надясно точно когато Палмиоти се стоварва във водата. Пада с лице надолу, с изпънати отстрани ръце, сякаш е вкочанен. Замирам за половин секунда и го чакам да се изправи. Но начинът, по който лежи, с лицето надолу…

Тялото му потръпва. После отново се разтърсва силно. В продължение на няколко секунди горната половина на тялото му подскача като риба на сухо. Нямам представа какво му е причинил изстрелът във врата. Но познавам припадъка, когато го видя.

— Палмиоти… — извиквам, независимо че не може да ме чуе. Искам да се спусна към него, ала си спомням… Клементин.

— Ще умре — отсъжда тя някак делово, докато се мъчи да се изправи на здравия си крак. Едната й ръка все още е скрита под водата. — Дори да го мразиш, той се нуждае от твоята помощ.

— Побегнеш ли, ще те прострелям пак — предупреждавам я.

— Няма. Не и след това — тя сочи към Палмиоти, чиито конвулсии започват да затихват. — Не му остава много.

При обратната ситуация Палмиоти щеше да ме захвърли. С удоволствие. Клементин вероятно — също. Но да обърнеш гръб и да оставиш някого да умре…

Ето къде виждам избора. Мога да взема Клементин. Или да се втурна да помагам на Палмиоти.

Живот. Или смърт. Няма време и за двете.

Мисля си за всичко, сторено от Палмиоти. Как простреля Далас. И как, ако успея да го спася, президентът Уолъс ще натисне всяко копче, с което разполага, за да е сигурен, че Палмиоти ще се отърве без белег или драскотина.

Мисля си какво знае Клементин за баща ми. Но когато трябва да направя окончателен избор… всъщност изобщо няма избор.

Изтичвам при лежащия с лице надолу Палмиоти, затъквам пистолета отзад в панталоните, хващам доктора за раменете, повдигам го и го издърпвам назад, вън от водата. Той е мъртвешки тежък, ръцете му са увиснали напред, пръстите му се плъзгат по повърхността на водата. Струя течност и повръщано изтича от устата му.

Знам какво да правя. Прекарах две лета като спасител на местния басейн. Но когато коленича и обръщам Палмиоти по гръб, все пак поглеждам през рамо.

С гръб към мен Клементин се изправя на крака. Опитва да се закрепи, дясната й ръка все още е във водата.

Главата на Палмиоти се отпуска в скута ми, лицето му вече не е бледо. То е пепелявосиво. Той ме гледа с полуотворени восъчни очи. Не е тук.

Разтварям устата му. Прочиствам дихателните пътища. Поглеждам през рамо… Очите ми се спират на Клементин, най-сетне изважда ръката си от водата…

И се показва мокрият капещ пистолет, който е държала през цялото време. Браво на мен!

Палмиоти е бил прав.

Тя вдига пистолета. Всичко, което трябва да направи, е да се обърне и да стреля. Ще бъде лесен изстрел. Но тя не го прави.

С препъване и накуцване Клементин се отправя по-навътре в пещерата, като вдига вълнички, които се плискат след нея. Държи пистолета увиснал. Чакам я да ме погледне.

Тя не го прави.

Нито веднъж.

Извивам назад главата на Палмиоти. Стискам носа му. Не си е поемал въздух от цяла минута. Сивата му кожа започва да се оцветява в синьо.

— Помощ!… — викам, макар че няма никого.

Единствените помръдвания на Палмиоти са редките издихания, изтръгващи се от спадащите му гърди. Уххх. Това не е дъх. Той въобще не диша.

Той умира.

— Имаме нужда от помощ… — крещя.

Поглеждам през рамо. Клементин я няма.

В скута ми Палмиоти не помръдва. Не поема дъх. Не се надига. Очите му гледат през мен. Кожата му е по-синя от всякога. Опипвам за пулс, но не усещам нищо.

— Моля, някой… Имам нужда от помощ…!

ГЛАВА 113

Клементин си е отишла.

Сигурен съм, че няма да я намерят. Далас е мъртъв. Палмиоти — също. За смъртта и на двамата вината е моя. Знам го.

И отгоре на всичко, когато става дума за баща ми, не съм постигнал нищо, имам само въпроси.

До нас в дъното на пещерата първи стигат доброволците пожарникари на Копър Маунтин, група мускулести мениджъри и момчета от поддръжката. Проверяват ме за порязвания и ожулвания. По мен няма и драскотина. Няма понесени юмруци, няма насинени очи за лекуване, няма превръзка на рамото, за да съм придобил вид на човек, взел си поука, след като са ме прекарали през центрофуга.

Направих всичко, към което Клементин и Тот, и дори Далас ме подтикваха. За тези няколко минути, докато държах онзи пистолет и натиснах онзи спусък, вече не бях зрител, който избягва бъдещето и наблюдава действието, скрит на сигурно зад окъсана историческа книга. През въпросните няколко минути бях абсолютно и изключително в настоящето.

Но докато парамедиците бръмчат насам-натам, а аз стоя сам в пещерата и гледам мобилния си телефон, най-лошата част от моята нова реалност се оказва проста… нямам представа на кого да се обадя.

— Насам. Виждам ги… — извиква женски глас.

Жена парамедик с къса кестенява коса скача от голф количка, оцветена в червено и бяло като линейка. Започва да говори с другия парамедик, който ми обяснява, че зоната за пречистване на водата има широк изход от другата страна на пещерата. Клементин е била подготвена и за това.

Жената парамедик се приближава и тогава осъзнавам, че не е тук заради мен. Отправя се към ъгъла на пещерата, където червено-бели найлонови покривки за маса от кафенето са метнати върху вкочанените тела на Далас и Палмиоти.

Можех да застрелям Клементин. Вероятно трябваше. Ала взирайки се в покритите тела на Далас и Палмиоти, ме боли много повече от друга мисъл: след всичко случило се не съм помогнал на никого.

Тази мисъл продължава да дълбае мозъка ми, когато трети парамедик приближава към мен.

— Значи ти си късметлията, а? — в гласа му се прокрадват нотки на тексаски акцент; потупва ме по рамото. — Ако имаш нужда от превоз, можеш да се повозиш с нас — добавя и сочи бялата кола, спряна точно зад количката за голф.

Кимам с благодарност, той отваря задната врата на колата и аз се намествам вътре. Но със затръшването на вратата виждам металната полицейска решетка между предната и задната седалка. Осъзнавам, че е облечен в костюм.

Парамедиците не носят костюми.

Ключалките изщракват. Шофьорът с тънка руса коса, сресана назад и накъдрена на врата, също е в костюм.

Без да ме поглежда, човекът с тексаския акцент се отпуска на пътническата седалка и прошепва в китката си:

— Ние сме на път за Краун. Уведоми Б-4.

Нямам представа какво е Б-4. Но по време на всички посещения за четене съм прекарал достатъчно време край агентите на Сикрет Сървис, за да знам какво означава кодовата дума „Краун“.

Карат ме към Белия дом. Добре.

Точно там искам да отида.

ГЛАВА 114

По пътя се опитвам да поспя. Не успявам.

През първите няколко часа тялото ми отказва да се изключи. Твърде разтърсен съм, неспокоен и възбуден. Непрестанно си проверявам телефона, раздразнен, че не хващам сигнал. Едва когато преминаваме в Мериленд, осъзнавам, че причината не е в моя телефон.

— Вие го блокирате, нали? — извиквам на шофьора. — Имате от онези устройства за блокиране на сигнала.

Той не отговаря. За негово съжаление аз съм виждал документи на ЦРУ за методите на разпит. Знам каква игра играе.

Колкото по-дълго оставят мълчанието да натежава и да превръщат колата в килия, толкова по-вероятно е да се успокоя.

Номерът обикновено действа.

Но след всичко, случило се с Орландо… с Далас… и дори с Палмиоти… няма значение колко часа ще седя тук, няма никакъв начин, по дяволите, да се успокоя…

Докато.

Колата прави остър десен завой, подскача и с поклащане спира пред бариерата на Югоизточния вход. На Белия дом.

— Емили… — шофьорът на колата прави жест, сякаш сваля шапка към униформената охранителка.

— Джим… — кимва в отговор охранителката.

Вече е почти десет през нощта. Те знаят, че идваме.

Черните метални порти изщракват и се плъзват настрани, а ние се спускаме по лекия наклон към познатите гигантски бели колони и отлично осветения Балкон на Труман. Тъкмо видът му развързва възела на моя гняв и, за моя изненада, светът започва да плува във времето, сякаш вися в собственото си тяло.

И причината не е в президента. А в това място.

Миналата година доведох сестрите си тук, за да видят огромната коледна елха. Винаги я издигат на Южната морава. Подобно на всички други туристи, направихме снимки от улицата, провирайки фотоапарата през решетките на металната врата, и хванахме в кадър най-известното бяло имение в света.

Независимо кой живее вътре. Белият дом и Президентството все още заслужават уважение.

Дори Уолъс да не го заслужава.

Колата се раздрусва и спира точно под навеса на Южния портал.

Познавам този вход. Той не е обществен. Нито е за персонала. Това е входът, през който Никсън излезе, когато се качи на хеликоптера за последен път и показа с два пръста знака на победата. Входът, където Обама и дъщерите му си играеха с кучето си.

Личният вход. Входът на Уолъс.

Преди дори да посегна към вратата, от вътрешността на сградата двама мъже в костюми се появяват вдясно от мен. Приближават до колата и аз виждам слушалките в ушите им. И те са от Сикрет Сървис.

Ключалките на колата изщракват. По-високият отваря вратата.

— Готов е да те приеме — уведомява ме той и ми дава знак да вървя пред тях. Двамата вървят плътно зад мен — дават ми да разбера, че те ще ме насочват.

Не отиваме далеч.

Преминаваме през овално помещение, което разпознавам като стаята, където Франклин Делано Рузвелт приемал за прочутите си разговори край камината, после ме отклоняват наляво по дълъг коридор със светлочервен мокет.

Минаваме покрай друг агент от лявата ми страна — и той шепне в китката си, докато минаваме. В Белия дом всеки непознат е заплаха.

Дори нямат представа колко са прави.

— Ето там… — сочи единия, когато стигаме до края на коридора пред единствената отворена врата.

Табелката отпред ме упътва къде сме. Но дори и без нея разбирам, когато влизам и минавам през необичайно малката приемна до необичайно чистия облицован с плочки кабинет, където има лекарско бюро, покрито със стерилна бяла хартия. Дори и в Белия дом лекарският кабинет няма как да се сбърка.

— Заповядай, седни. — Облечен е в елегантен раиран костюм въпреки късния час. Сега, в кабинета, сивите му очи са по-различни от последния път, когато го видях, с тъмни торбички под тях, резултат изключително от стрес.

— Тревожех се за теб, Бийчър — добавя президентът на Съединените щати и протяга ръка. — Не бях сигурен, че ще се справиш.

ГЛАВА 115

— Като че ли имаш нещо наум, Бийчър — продължава президентът; звучи почти загрижено.

— Моля? — озадачен съм аз.

— Изписано е по лицето ти. Виждам го. Кажи за какво си мислиш, синко.

— Не искате да чуете какво си мисля — отвръщам.

— Внимавай как се държиш — изстрелва един от агентите на Сикрет Сървис зад мен. Дори не съм осъзнавал, че все още са там.

— Виктор — изрича президентът.

Само една дума. Дори не я произнася с раздразнение. Но само от тези две срички става ясно какво иска.

Остави ни сами. Махай се.

— Сър, не е…

— Виктор.

Това е краят. Спорът е приключен.

Без повече думи двамата агенти напускат лекарския кабинет и затварят вратата след себе си. Уолъс заобикаля бюрото, минава зад мен и заключва кабинета с приглушено прищракване.

Отначало реших, че ме е довел тук заради станалото с Палмиоти. Вече проумявам, че това е едно от малкото места в Белия дом, където може да се гарантира пълна конфиденциалност.

Понеже е зад мен, аз задържам поглед върху бюрото на Палмиоти, където има малка кутия, наподобяваща тостер. На малък екран са изредени няколко имена със зелени светещи букви:

ПРСАЩ: Партер. Лекарски кабинет.

ПДСАЩ: Втори етаж. Резиденция.

ВПРСАЩ: Западно крило.

МИНИ: Пътува.

Не е необходимо да имаш докторска титла, за да се досетиш, че това са настоящите местоположения на президента, първата дама, вицепрезидента и Мини. Чел съм, че Уолъс е накарал Сикрет Сървис да извадят имената на децата му от тази мрежа за контрол. Нямало причина персоналът да знае къде са във всеки момент. Но явно е оставил Мини. Минали са двайсет и шест години, откакто сестрата на президента се е опитала да се самоубие. Оттогава не я изпуска от очи.

Иначе кабинетът е скромно обзаведен, а за моя изненада стените не са покрити със снимки на Палмиоти и президента. Палмиоти има само една, на бюрото, в изискана сребърна рамка. Не е от Овалния кабинет или от деня на инавгурацията. Не, това е зърниста снимка от времето, когато Палмиоти и Уолъс са били на… според прическите от началото на осемдесетте, белите шапки и мантии… трябва да е от дипломирането в гимназията.

Едва ли са на повече от осемнайсет: младият Палмиоти вляво; младият Уолъс отдясно. И двамата са прегърнали застаналата между тях истинска звезда на снимката: майката на Уолъс, наклонила съвсем леко глава към сина си, усмихната лъчезарно, както само една майка се усмихва при дипломиране. А както е обвила ръце около кръста им и ги притиска силно, става ясно едно: фотографията не е президентска. А семейна.

След като вратата е заключена, президентът минава бавно зад гърба ми и застава пак при бюрото. Той е мълчалив и непроницаем. Определено се опитва да ме сплаши. И се получава.

Той се промъква край мен и в ръката му забелязвам… Държи една от онези черни гумени круши от апарат за мерене на кръвно налягане.

Отпуска се пак на стола. Не ми пука, че се прави на хладнокръвен. Все пак днес този човек е загубил най-стария и навярно единствения си истински приятел. Сваля ръцете си под бюрото, но знам, че стиска гумената круша.

— Ако ще се почувстваш по-добре, можем да я намерим — предлага най-накрая.

— Моля?

— Момичето. Онова, което взе папката…

— Клементин. Какво означава, че ще я намерите?

Замълчавам и се вглеждам внимателно в Уолъс. До този момент той не е имал представа, че именно Клементин се е добрала до папката.

Сивите му очи се втренчват в мен и в океанските им дълбини виждам колко остри могат да бъдат зъбите на акулата.

— Затова ли ме доведохте тук? За да разберете дали папката е все още у мен?

— Бийчър, каквото и да си мислиш, не се опитвам да се бия с теб. Време е да научиш истината: през цялото това време смятахме, че ти ни изнудваш.

— Не съм аз.

— Вече знам. И това е единствената причина да те доведа тук, Бийчър: да ти благодаря. Оценявам какво направи. Начинът, по който подходи, колко упорито се опита да защитиш Далас и доктор Палмиоти. А дори когато откри останалото… можеше да се възползваш и да поискаш нещо за себе си. Но никога не го стори.

Взирам се в президента: той преплита пръсти и леко ги отпуска на бюрото в молитвена поза. Вече не държи гумената круша за кръвно.

— Мога ли да ви задам един въпрос, сър?

— Разбира се.

— Същата реч ли държахте пред Далас?

— За какво говориш? — недоумява президентът.

— Учтиво ласкателство… потупване по рамото… дори фин намек за изгодите, които бихте ми предложили, и колко много можете да направите за мен, без дори да го кажете директно. По този начин ли накарахте Далас да се почувства специален, когато го поканихте при Водопроводчиците, а той си мислеше, че се присъединява към Кръга Кулпър?

Президентът се обляга назад, очите му остават вперени в мен.

— Внимавай много в какво ме обвиняваш.

— Не ви обвинявам в нищо, сър. Но това е разбираема пресметливост, нали? Защо да рискувате челен сблъсък, когато е по-лесно да ме вкарате вътре? Имам предвид, сега, когато си мисля за това… ами ето я истинската причина да ме доведете тук. Да си осигурите мълчанието ми с поканата да стана най-новия член на вашите Водопроводчици?

Ръцете на президента остават върху бюрото, събрани като за молитва. Гласът му е толкова студен, че почти го виждам във въздуха.

— Не. Не затова те доведох тук. Съвсем не.

Поема си още глътка въздух, готов на всичко, само и само да скрие емоциите си, точно както го прави през всеки ден от живота си. Но виждам как с език натиска отвътре бузата си. Колкото и да е добър Уолъс, приятелят му си остава мъртъв. Не може просто ей така да пренебрегне подобно нещо.

— Доведох те, за да ти благодаря — настоява той за втори път. — Без теб нямаше да знаем кой е убил онзи охранител.

— Казваше се Орландо — прекъсвам го.

Уолъс кимва с едва забележима усмивка — дава ми да разбера, че знае добре името на Орландо. Нетърпелив е да си върне контрола и аз просто му го отстъпвам.

— Сигурно ще се радваш да чуеш, Бийчър, че доколкото разбирам, столичната полиция вече е качила снимката на Клементин на сайта си. Също така са успели да свържат нейната рецепта за химиотерапия е лекарствата, открити в кръвта на Орландо.

— За какво говорите?

— Само ти съобщавам какво е качено онлайн. И като си помислиш, онзи млад архивист Бийчър не знам кой си я проследил, стигнал до лекаря на президента и дори я последвал чак в онази пещера… този човек е герой. — Погледът му потъмнява, докато се впива в мен. — Разбира се, някои твърдят, че Бийчър има пръст в това, нарушил е всички възможни правила за сигурност и тъкмо той е вкарал Клементин в ПСИД, заедно са планирали цялата операция и са преследвали президента, дори са отишли да посетят баща й, който — ще повярвате ли? — е Нико Адриан и навярно се опитва да убие отново.

Замълчава за миг и поглежда през единствения прозорец на кабинета. Към Южната морава се открива прекрасен изглед, ако се изключат железните пръти, с които е преграден. Разбирам намека. Достатъчна е една негова дума и постоянната ми гледка ще стане такава. Гласът му отново звучи със същата сила като в началото:

— Но аз не желая да повярвам подобни неща за него. Бийчър е добър човек. Не желая да видя как губи всичко по такъв начин…

Речта се получава свръхдраматична, особено с погледа към железните пречки, и точно такава, каквато предполагах, че ще произнесе.

— Наясно съм относно двата Кръга Кулпър — обаждам се аз. — Знам за Водопроводчиците. И особено за вас… Знам какъв е личният ви залог в това.

Той не се съмнява, че имам предвид Мини.

— Бийчър, всички имаме личен залог. Нали така, синко? — натъртва той на думата „синко“.

Очевидно има предвид баща ми.

Това е напразна заплаха. Ако искаше да се пазари, вече щеше да го е направил. Но той е приключил с разискванията.

— Иди и кажи на света, Бийчър. Но ми намери поне един човек, който не би защитил сестра си точно по същия начин, ако тя е в беда. Ако смяташ сегашния ми рейтинг за висок, само почакай да видиш, когато ме превърнеш в герой.

— Може би — казвам.

— Не може би — отвръща, сякаш вече е прозрял бъдещето. Навежда се към бюрото, пръстите му все още са сключени за молитва. Този човек е способен да завладява цели държави. — Медиите ще се поразровят малко с какво се е занимавал докторът, но ще се прехвърлят към следващата тема, особено ако няма за какво повече да се хванат. Лекарят на президента не е толкова интересен, колкото самият президент.

— Всички знаем, че въпросът не е в президента. Дори и вие смятате, че никога не е бил във вас. Става дума за нея, нали, сър? Забравете за медиите… за обществеността… забравете всички. Едва ли щяхме да разговаряме все още, ако не се притеснявахте за нещо. А според мен сте притеснен единственото дали няма да тръгна да обикалям по кабелните телевизии и да разказвам, че аварията на сестра ви всъщност е била опит за самоубийство, защото се с чувствала виновна за онова, което е причинила на Ейтбол.

— Бийчър, ще го кажа само веднъж. Не ме заплашвай. Нямаш представа какво се случи онази нощ.

— Бръснарят ми каза. Каза ми за маркуча от прахосмукачка и ауспуха на „Хондата“.

— Нямаш представа какво се случи онази нощ.

— Минали са четири часа, преди да я намерите. Все още се измъчвате, че не сте успели да я спрете.

— Ти не ме слушаш, Бийчър — снишава глас той, та да чуя всяка сричка. — Аз бях там… аз я намерих. Ти. Нямаш. Представа. Какво. Се случи. Онази. Нощ.

Изгарящата му настойчивост ме приковава към стола. Поглеждам президента.

Той не отмества поглед. Подпухналите му очи се присвиват.

Превъртам отново събитията… Бръснарят… Лоран каза, че минали четири часа, докато открият Мини онази нощ. Палмиоти я издърпал от колата. Но сега… щом Уолъс твърди, че той я е намерил първи…

„Нямаш представа какво се случи онази нощ“.

Целият изстивам. Премислям отново. Уолъс е бил там първи… пръв той я е видял в безсъзнание в колата… Но ако в крайна сметка Палмиоти я е извадил… Невъзможно е и двете да са истина. Освен ако…

Освен ако Уолъс не е бил първият, видял Мини в безсъзнание, и не е решат, че най-доброто действие…

… Е да не предприема никакви действия.

— Когато вие сте я видели да лежи там… не сте я извадили от колата, нали… — избъбрям.

Президентът мълчи.

Горчивият вкус на жлъч пари в гърлото ми, когато поглеждам пак снимката в сребърна рамка. Семейната снимка.

Онази с две деца в семейството. Не три.

— Опитали сте се да я оставите в пълната с дим кола. Опитали сте се да оставите сестра си да умре — казвам.

— Всеки знае колко обичам сестра си.

— Но в онзи момент, след всички каши, които е забъркала… Ако Палмиоти не е дошъл, сте щели да стоите там и да я гледате как се задушава.

Уолъс прехапва долната си устна и издиша шумно през нос. Но не отговаря. Никога няма да отговори. Нито за това, което са причинили на Ейтбол. Нито за укриването му през всичките тези години. За нищо.

Досега съм грешал.

През цялото време си мислех, че се боря с хора. А се боря с чудовища.

— Така сте разбрали, че можете да се доверите на Палмиоти за всичко, включително и за Водопроводчиците. Бил е до вас в най-ужасния ви момент, а най-извратеното нещо е решението му да не се отдели, независимо от прозрението му за намерението ви да оставите сестра си да умре — заключавам аз. — Вие сте обречени да бъдете заедно. Отдали сте душите си един на друг.

Цифровият екран, който показва местоположението на Първото семейство проблясва. С едно примигване състоянието на Мини се сменя от:

МИНИ: В движение.

На:

МИНИ: Резиденция на втория етаж.

Сега тя е на горния етаж.

— Няма по-добро място от дома — Уолъс пак не повишава глас.

Обръща се с лице към мен, най-накрая разделя длани и изоставя молитвената си поза.

— Е, приключихме, нали?

— Не, не сме.

— О, да. Приключихме окончателно.

— Все още мога да намеря доказателство.

— Можеш да опиташ. Но приключихме, Бийчър. И знаеш ли защо? Защото, когато става дума за теории на конспирацията, вземи и най-добрите от тях… вземи онези, за които дори има някакво подобие на доказателства… като Джей Еф Кей. След повече от петдесет години, след всички истории за Джак Руби и Лий Харви Осуалд… след всички появили се свидетели, книги, спекулации, Оливър Стоун и годишните конгреси, провеждащи се и до днес, знаеш ли коя е теория номер едно, в която вярват повечето хора? На Комисията „Уорън“ — напомня той сухо. — В това вярва публиката, в Комисията, създадена от властите на САЩ. Ние сме голямо лошо момче и всички те казват, че ни мразят. Но в края на всеки ден хората искат да ни вярват. Защото ние сме тяхното правителство. А хората вярват на своето правителство.

— Обзалагам се, че сте репетирали този монолог.

— Само не забравяй къде се намираш: това е боксов финал, Бийчър. А когато боят продължи дълго — помни думата ми, — ако продължаваш да замахваш с все сила, рискуваш да се нокаутираш сам.

— Всъщност нокаутът вече се случи.

— Моля?

— Само не забравяйте къде сте, господин президент. Огледайте се. До края на седмицата този кабинет ще бъде празен. Снимката в сребърна рамка ще бъде, предполагам, поставена в ковчега на Палмиоти. Вашия лекар го няма вече, сър. Също и бръснаря. С вашите Водопроводчици е свършено. Сбогом. Всичко, което постигнахте, е, че двама лоялни мъже са убити. Тоест колкото и да се опитвате да се преструвате, че всичко е станало според вашето желание, до края на седмицата аз ще се прибера вкъщи, а вие ще ходите по погребения и ще произнасяте надгробни слова.

— Не разполагаш с нищо. Имаш по-малко от нищо.

— Вероятно сте прав. Но продължавам да си мисля… Единственото предназначение на Водопроводчиците е било да бъдат хора, на които имате доверие, и да ги използвате, за да изградят стена около вас. Тази стена ви защитаваше и ви изолираше. Но вече я няма — напомням. — И какво ще правите сега, сър? — Ставам и се отправям към вратата, като добавям: — Желая ви приятна вечер, господин президент.

ГЛАВА 116

Болница „Света Елизабет“, пети етаж

Нико не харесваше игри с карти.

Но това не ги спираше.

На всеки няколко месеца лекарите поръчваха да му доставят ново тесте за игра в стаята. Обикновено бяха карти от несъществуващите вече авиокомпании ТВА и „Пийдмънт Еър“, които явно бяха раздавали много безплатни комплекти някога. Но Нико не подозираше каква е терапевтичната цел на лекарите. А и не го беше грижа особено.

Според Нико игрите на карти, особено пасиансите, никога не носеха удоволствие. Не и след като оставяха толкова много на случайността. Не, в света на Нико Вселената беше много по-организирана. Гравитацията… температурата… дори повторенията на историята… Те представляваха част от божиите правила. Вселената определено имаше правила. Трябваше да има правила. И предназначение.

Така че на всеки няколко месеца, когато Нико получаваше своите карти за игра, той изчакваше един-два дни и ги връщаше на санитарите, оставяше ги в дневната стая или, ако пак му попаднеха, ги пъхаше между възглавниците на дивана, които миришеха на урина и супа.

Но тази вечер някъде към десет Нико седеше във вече притихналата дневна на една от плексигласовите маси близо до кабинката на сестрите и кротко редеше пасианс.

— Благодаря ти, че си толкова търпелив, скъпи — похвали го пълната медицинска сестра с големите обеци. — Нали знаеш какъв става господин Джаспър, ако остане с памперса си твърде дълго.

— Ооо, и играеш на карти толкова хубаво — проточи медицинската сестра, като си отбеляза наум, явно въодушевена, какво ще каже непременно на лекарите утре.

Не беше много. Но Нико знаеше, че има значение. Болницата не се различаваше от Вселената. Всичко си имаше правила. И правило номер едно тук беше: не се ли харесваш на медицинските сестри, няма да си получиш привилегиите.

Затова той не се оплака, когато те позволиха на друг да нахрани котките тази вечер. Или когато Рупърт му донесе ябълков сок вместо портокалов.

По-рано днес Нико бе имал късмет. Когато се доближи до колата… онази с бръснаря и богохулните му китки. Притесни се да не хвърлят вината върху него.

Не стана така. И той знаеше защо.

Когото и да беше подплашил Бийчър, който и да причиняваше цялата тази болка, те в никакъв случай не биха искали името на Нико да се свърже с всичко това. Иначе щеше да е започнало истинско разследване.

Онези, които го бяха направили… Те не го искаха.

В крайна сметка Нико не се изненада. Но се изненада, че когато се стигна до разследване, те имаха силата да го спрат.

Сега вече Нико знаеше какво ще последва.

— Виждам, че си сложил кутийките от „Спрайт“ на Рандъл в кошчето и си почистил и бисквитите му — добави сестрата. — Подмазваш се, Нико, но го оценявам. Сега ми напомни какво чакаш още? Пощата ли?

— Не пощата — поклати глава Нико. — Телефона. Има ли някакви нови съобщения по телефона?

Сестрата с обеците халки взе синята папки от рафта над бюрото си и бързо прелисти на последните страници.

Нико можеше да надникне в регистъра в нейно отсъствие, но си имаше правила.

Винаги имаше правила. И последствия.

— Я да видим… според това… — Тя прокара пълничкия си пръст надолу по страницата. — Не. Съжалявам, скъпи. Няма обаждания. — Захлопна папката и добави: — Може би утре.

Нико кимна. Това беше добра мисъл. Може би щеше да стане утре. Или вдругиден. Или след още един ден.

Но щеше да се случи. Скоро. Нико знаеше правилата.

Знаеше предназначението си.

Бийчър щеше да се върне. Непременно.

Дори да отнеме месец. Или още повече. Но в крайна сметка Бийчър щеше да поиска помощ. Щеше да потърси и помощ, и отговори. А най-вече щеше да се поинтересува как да открие Клементин — ако Нико беше прав какво има у нея, това бе единственото, което искаше и той самият.

Нико мина през летящите врати, все още замислен как дъщеря му го подведе, и се отправи към стаята си.

Скоро той и Бийчър, Джордж Вашингтон и Бенедикт Арнолд, отново щяха да работят заедно.

Точно както Вселената го беше планирала.

ГЛАВА 117

Белият дом

Резиденция, втори етаж

— Къде е той, горе ли? — попита Мини преминаващия помощник, който носеше най-новата купчина сувенири с автограф — от лични писма до червено-бяло-сини топки за голф, току-що подписани от президента.

— В солариума — посочи помощникът и Мини се отправи към задното стълбище, за да отиде там.

Мини обичаше солариума. Намираше се над Балкона на Труман на последния етаж на Белия дом и имаше прекрасен изглед към Националния мемориал и паметника на Вашингтон.

Ала Мини го обичаше не заради гледката. Не защото беше единственото помещение за отдих в цялото жилище. Обичаше го, защото й напомняше за вкъщи. Буквално.

Към солариума водеше изненадващо стръмен тесен коридор, украсен със стари семейни снимки от времето, когато тя и президентът са били деца. Тук Мини трудно се придвижваше дори с бастуна си, изработен като розово фламинго. Бавно отминаваше старите фотоси: тя и десетгодишният Орсън се усмихват с изцапани от шоколад зъби… Орсън е вдигнал победоносно първата си купа от крос… и разбира се, снимката, направена веднага след раждането й: майка им поставя за пръв път бебето Мини в ръцете на брат й. Още тогава бузата й е покрита с белези. Малкият Орсън обаче се усмихва, както подхожда на горд голям батко. Уолъс беше проследил лично тази снимка да бъде закачена.

— Да не си посмял да го направиш — извика Мини на брат си и удари с бастуна по пода.

Влезе в помещението, обзаведено с меки дивани, и видя какъв е проблемът.

Президентът стоеше гърбом към нея с ръце в джобовете, загледан през високия прозорец към ярко осветения паметник на Вашингтон.

— Не го прави — предупреди тя отново, защото го познаваше прекалено добре.

— Нанси Рейгън е била тук, когато са й казали, че президентът е прострелян. Знаеш ли? — попита брат й.

— Да, а от последния път, когато ти беше разстроен и мрачен, знам и друго. Тук Никсън е съобщил на семейството си намерението си да подаде оставка. Вече знаем. Щом започнеш да се заглеждаш в паметника или да говориш за други президенти, значи си в скапано настроение. Затова просто ми кажи, какво има този път? Какво те тормози?

Той се замисли дали да й сподели за смъртта на Палмиоти. Скоро щяха да изнесат информацията по новините заедно с историята как престъпничката Клементин е изнудвала лекаря и го е примамила в Пещерите. Но Уолъс все още долавяше въодушевлението на сестра си от благотворителното събитие сутринта.

— Всъщност тъкмо си мислех за теб — отговори той, все още с гръб, докато Мини куцукаше с бастуна си към него. — Днес беше наистина хубаво.

— Добре се получи, нали? — Мини разтегна устни в полуусмивка, доколкото инсултът й позволяваше. — Благодаря ти отново и задето дойде, и задето произнесе реч. Тя направи събитието… — замълча за момент в опит да измисли точната дума. Брат й беше чувал всичките. — Беше ми хубаво, че си там — каза накрая.

Президентът кимна; продължаваше да стои там, загледан в покрития със сняг Мемориал. Отзад Мини закачливо почука крака му с върха на бастуна-фламинго.

— Направи ми място — подкани го да се отмести настрана. Със сестринско побутване тя пристъпи плътно до него и те се оказаха рамо до рамо, като две деца, вперили очи в зашеметяващата гледка.

— Беше забавно да съм там. Искам да кажа, за мен също — призна президентът.

— Тогава го прави по-често. Следващия месец ще набираме средства във Вирджиния.

Уолъс не отговори.

— Орсън, шегувам се. Но наистина мисля това, което казах преди малко: да присъстваш там… Сигурно не успявам да го изразя достатъчно, но…

— Мини, не е нужно да казваш нищо.

— Нужно е. А ти трябва да го чуеш. Просто искам да знаеш… целият ми живот… оценявам всичко, което си ми дал… — Тя посочи към паметниците и Мемориала. — Ти си добър брат.

Президентът кимна.

— Права си. Такъв съм.

Смеейки се. Мини го почука с розовия бастун. Ала като проследи погледа на брат си, осъзна, че Уолъс не гледаше паметника на Вашингтон. Гледаше надолу към павираната алея край Южната морава, където двама агенти на Сикрет Сървис съпровождаха към Югоизточния охраняван вход рус служител с вид като всички други млади помощници долу.

— Кой е този? — полюбопитства Мини.

Президентът на САЩ я погледна и излъга отново:

— Не е важно.

ГЛАВА 118

Наясно съм с желанието им да ме изхвърлят.

Иска им се да ме сграбчат за яката и да ме запратят в кофата за смет, както правят в старите комедии.

Двамата агенти от Сикрет Сървис ме придружават по павираната алея покрай Южната морава — аз вървя на две крачки отпред и все пак чувствам колко близо са зад мен.

— Тук такситата не спират — осведомява ме агентът с топчестия нос, докато чакаме да се отвори черната метална врата за пешеходци. — Иди една пресечка по-нататък. Там ще бъде по-добре.

— Благодаря — казвам, без да се обръщам към тях.

Униформената агентка в будката на охраната отдясно не откъсва очи от мен. Тя натиска бутона и магнитната ключалка изщраква.

— Желая ти безопасна нощ — добавя агентът с топчест нос, тупва ме по гърба и почти ме избутва през металната врата, когато тя се отваря. Доста е груб, дори за Сикрет Сървис.

— Надявам се посещението в Белия дом да ти е харесало.

Озовавам се отвън, вратата се затръшва, а аз оставам да се боря със студа, напъхал ръце в джобовете. За моя изненада десният ми джоб не е празен. Напипвам картонче, подобно на визитна картичка.

Изваждам го. Не е визитна картичка. Празно е. С изключение на ръкописната бележка, която гласи:

На 15-а и Еф. Таксито ще чака.

Хвърлям поглед през рамо към агента с топчестия нос. Вече е с гръб към мен и върви след партньора си обратно към резиденцията. Не се обръща.

Знам обаче, че той е написал бележката.

Препрочитам я. На ъгъла на 15-а и Еф улица. Точно зад ъгъла. Объркан, но също и толкова любопитен, тръгвам нататък. Постепенно ускорявам крачка, а с наближаването на 15-а улица вече тичам с все сили. Завивам зад ъгъла и ме блъсва въздушното течение покрай дългата страна на сградата на Министерство на финансите. В този час улицата е пуста. Ако не броим колата, паркирана на забранено място. Чака ме.

Не прилича на такси.

Забелязвам четирите ярки фара вместо обичайните два и разбирам кой е още преди да различа предната решетка на автомобила, върху която галопира хромиран кон.

Определено не е такси. „Мустанг“ е.

Правя няколко крачки към бледосинята кола. Прозорецът откъм пътническото място вече е спуснат и ми открива ясна гледка към Тот. Има вид на замръзнал, толкова спокойно седи вътре. Навежда се напред, за да ме види по-добре. Даже сляпото му око е изпълнено с бащинска загриженост.

Само при вида му ми е трудно да остана прав. Поклащам глава с мълчалива молба да не изрича: „Аз нали ти казвах“.

Той, разбира се, ме чува. От самото начало единствен той го прави.

— Всичко ще бъде наред — уверява ме най-накрая.

— Сигурен ли си? — питам.

Не отговаря. Просто се навежда през седалката за пътника и отваря вратата.

— Хайде, нека те закарам у дома.

ГЛАВА 119

Преди четиринайсет години

Сагамор, Уисконсин

— Бийчър… клиент на обратно изкупуване! — извика господин Фарис от канцеларията на антикварната книжарница.

За седемнайсетгодишния Бийчър не беше трудно да се втурне по пътеката между претъпканите рафтове, пълни със стари книги с меки корици. Забави ход едва когато видя кой го чака на касата.

Позна я в гръб само по дългата й черна коса. Би я познал навсякъде.

Клементин.

Бийчър се промуши под повдигащия се тезгях и застана зад касата, като се опитваше да изглежда спокоен.

— Клементин… Здрасти.

— Не знаех, че работиш тук.

— Ами да. Аз съм Бийчър — и той посочи към себе си.

— Знам името ти, Бийчър.

— Е, ами… не… страхотно — молеше се да намери по-добри думи, но засега стигна дотук. — Значи имаш нещо за нас? — добави и посочи към синята щайга от мляко, която беше внесла вътре и сега стоеше до краката й.

— Чух, че вие, момчета, плащате по петдесет цента за стари плочи и дискове.

— Петдесет цента за плоча. Петдесет цента за книга с меки корици. И цял долар, ако е нова с твърди корици… Но той ще плати много повече, ако имаш албума „Одеса“ на „Би джийз“ от шейсет и девета с оригиналната обложка.

— Нямам „Би джийз“. Имам само тези…

Тя извади от щайгата за мляко половин дузина дискове със снимка на майка й на тях: „Най-големите хитове на Пени Максуел“.

Бийчър знаеше правилата. Изкупуваха всичко, стига в магазина вече да нямаше твърде много екземпляри.

Преди два часа майката на Клементин бе идвала с молба към господин Фарис да откупи няколко дузини от нейните дискове: заради певческата й кариера семейството й се местело в Детройт и тя събирала тъй необходимите й пари. Господин Фарис, разбира се, й услужи. Той винаги услужваше. Затова стъклото на книжарската витрина си стоеше пукнато, а климатикът никога нямаше да се оправи. Затова, когато Бийчър погледна съвсем същите дискове, донесени от Клементин…

— Няколко допълнителни екземпляра определено ще ни влязат в работа — реши той накрая.

— Наистина ли? Сигурен ли си?

— Абсолютно. Слушал съм ги. Майка ти има страхотен глас. Като ранната Дина Вашингтон, но по-мек и с по-голям диапазон, и, разбира се, без ужасяващата свръхдоза дрога.

Клементин не успя да сдържи усмивката си.

— Знам, че вече сте купили екземплярите на майка ми и сте затрупани с тях.

— Имаме и трийсет екземпляра от „Да убиеш присмехулник“. Но всяка нова учебна година ги продаваме до един.

Свела глава, Клементин го изгледа дълго и мълчаливо над тезгяха. Така гледа човек, когато пресмята нещо наум.

— Не си кретен като всички останали.

— Не е вярно — възрази Бийчър и посочи щайгата за мляко. — Просто ти се подмазвам, за да ти взема евтино онзи „Франкенщайн“ с меки корици там. Това е британското издание. Мога да направя пари от него. Какво друго имаш?

Клементин вдигна щайгата и изсипа на тезгяха поне още двайсет книги с меки корици, няколко с твърди и купчина използвани дискове, включително „Бойс ту мен“, Уилсън Филипс и „Калър ми бед“.

— Имам и тази… — Клементин извади книга с корици от протрита синя кожа, съдрано гръбче, окъсани замърсени страници и проскубана копринена лентичка за отбелязване. — Не е в добро състояние, но… със сигурност е стара. 1970.

Бийчър наклони глава и прочете златните букви върху гръбчето. „Сто години самота“, Габриел Гарсия Маркес.

— Хубава книга. На майка ти ли е?

— Майка ми мрази да чете. Май е на баба ми. О, има и един друг проблем… Корицата е… Тя отгърна кожената подвързия и се видя, че липсва предната корица.

— Е, нали страниците още се крепят заедно — отбеляза Бийчър.

— А?

— Страниците… Виж… — Той вдигна книгата за остатъците от корица и я провеси във въздуха; страниците се разтвориха като ветрило. — Ако подшиването е добро, всички страници остават закрепени.

— Това някакъв фокус на антикварните книжарници ли е?

— Всъщност го знам от майка ми. Когато баща ми… когато почина… Преподобният Лури й каза, че дори едната корица на книгата да липсва, докато другата си е на мястото, страниците ще се държат заедно. Говореше за мен и сестрите ми. Сравни майка ми с другата корица. А ние сме страниците.

Клементин стоеше мълчаливо и гледаше надолу към старата книга със синя кожена подвързия.

— Опитваше се да направи аналогия с живота — поясни Бийчър.

— Разбрах. — Клементин продължаваше да изучава стария том.

Мълча почти минута, опряла левия си лакът върху тезгяха. След десетилетие този лакът щеше да бъде покрит с дълбоки бели белези от инцидент, който тя никога нямаше да споменава.

— Допускаш ли този екземпляр да е принадлежал на баща ми? — попита накрая.

Бийчър сви рамене.

— Или си е просто книга.

Клементин погледна нагоре и пусна още една усмивка към Бийчър. Най-широката досега.

— Знаеш ли, с майка ми се местим в Детройт.

— Чух.

— Обаче… наистина трябва да поддържаме връзка.

— Ами да. Страхотно. Бих искал… — Бийчър почувства как вълнението стяга гърдите му, особено когато видя как Клементин посяга и пуска подвързания с кожа шедьовър на Маркес обратно в своята щайга за мляко.

— Нека да ти дам моя имейл адрес — предложи той.

— Имейл?

— Онова нещо… то е ново и… Всъщност е глупаво. Никой не ги използва.

Бийчър грабна едно квадратно листче — господин Фарис ги набавяше, изрязвайки използвани, изхвърлени листове — и бързо надраска пощенския си адрес и телефонен номер. Клементин направи същото.

Размениха си листчетата, Бийчър бързо пресметна какво е купил от нея и изплати общата сума от трийсет и два долара (закръгли нагоре последните петдесет цента).

— Непременно ме потърси, ако някога стигнеш до Мичиган — поръча му Клементин от прага.

— И ти също, когато се върнеш тук на посещение — извика той.

С еднакви искрени усмивки на лицата Бийчър и Клементин си помахаха за довиждане, знаейки отлично, че никога няма да се видят отново.

ГЛАВА 120

След една седмица

Чатам, Онтарио

Канада

— Ще поръчате ли, госпожо, или чакате още някого? — Сервитьорът се наведе, за да избегне объркване.

— Сама съм — отговори жената в стилно шоколадовокафяво палто.

Тя погледна отново към входа на откритото кафене, декорирано доста претрупано, навярно с цел да заприлича на старо заведение в стил Тюдор на площад в английско градче. Както и през последните двайсет минути, единствените хора отвъд металната ограда бяха пешеходците, минаващи по обяд по Кинг стрийт. Отоплителната лампа до нейната маса работеше с пълна мощност. Беше януари. В Канада. Твърде студено, за да се седи отвън.

Но за жената в шоколадовокафяво палто тъкмо в това се криеше смисълът. Нищо не й пречеше да отиде някъде на по-закътано.

В близкия хотел.

В храма „Сейнт Андрю“.

Вместо това дойде в кафенето. Навън. На публично място. Където всеки можеше да я види.

— Как са рибените кюфтенца? — попита тя и установи продължителен зрителен контакт със сервитьора. Интересуваше се дали ще я разпознае.

Не я позна.

Разбира се, че не я позна.

Сега косата й беше къса. И руса. Но никой от познатите й не би имал никакво съмнение относно усмивката й.

Съвсем същата като на баща й.

— Освен ако нямате нещо още по-добро. — Клементин Кей взе хлебче от панерчето и извърна главата си така, че пешеходците да я виждат.

— Надявам се да харесате рибените кюфтенца — сервитьорът бързо си записа поръчката.

Покрай кафенето преминаваше поредната вълна местни жители. Клементин изпрати бърза усмивка на петгодишно момиченце, хванало майка си за ръка.

Беше минала само седмица, а вече всичко изглеждаше по-лесно. Да, кракът продължаваше да я наболява от прострелването, а снимката й на издирвана за разпит все още се въртеше из интернет, но това беше само интернет. Светът вече се интересуваше от други неща.

Значи можеше да се върне към онова, което наистина имаше значение.

Вдигна менюто от масата, подаде го на келнера и се вгледа в дебелия кафяв плик. Сервитьорът се оттегли, а тя извади папката с петна от вода и познатото име, написано в горния ъгъл. „Уолъс, Орсън“.

Държеше необработеното досие, чиито следи Бийчър откри в подземното хранилище в пещерата… оригиналната документация от нощта преди двайсет и шест години, когато са довели Ейтбол в болницата, а бъдещият президент на Съединените щати е бил лекуван за счупен пръст. Доколкото й беше известно, това бе единственото доказателство, че Уолъс е бил там през онази нощ.

Ала и то бледнееше пред един безценен детайл, който Клементин никога не бе очаквала да открие. Вече знаеше за Водопроводчиците, но беше нищо в сравнение с двестагодишната шпионска мрежа, действала още от раждането на Съединените американски щати:

Кръгът Кулпър.

Тя узна всичко за Кръга Кулпър. Включително познаваше най-малко един човек, участник в него.

Отоплителната лампа над нея бръмчеше и неспирно изпращаше вълни топлина. Едва забеляза мярналата се пред погледа й полицейска кола от Чатам, минаваща по Кинг стрийт.

Колата спря на светофара. Полицаят на мястото до шофьора не погледна към нея. Дори не я видя.

Светна зелено и колата потегли. Тогава Клементин си напомни колко е опасно да се втурва слепешката.

Да, вече можеше да търси публичност. Да извади Тот и Кръга Кулпър на първа страница на всички вестници и сайтове, а после да стои и да гледа как светът подхваща президента Уолъс и Тот и ги пуска в мелницата.

Ала по този начин Клементин не би постигнала същинската си цел.

За първи път от много време си каза, че всъщност става дума за баща й. И така си беше. Винаги е било така.

Същевременно ставаше въпрос и за нея.

Затова след близо три десетилетия мечти, години търсения, шест месеца планиране и последвалите няколко месеца лечение Клементин Кей се облегна назад на стола в малкото канадско градче под отоплителната лампа и се замисли как точно ще стигне най-накрая до търсените отговори.

Бийчър я научи на ползите от търпението.

Кръгът Кулпър я научи на ползите от секретността.

Оттук нататък предстоеше нещо не много по-различно от онзи момент преди много години, когато тя грабна въжето за скачане и се хвърли върху гърба на Винсънт Палини в училищния двор. Дори и най-трудните битки в живота стават лесни, внесеш ли елемент на изненада.

ГЛАВА 121

Вашингтон, окръг Колумбия

Отвън се чува двойно изсвирване на клаксон.

През изминалата седмица го пренебрегвах всяка сутрин. Точно както пренебрегвах обажданията, есемесите и чукането на вратата. Вместо това, втренчен в компютъра, прехвърлях безцелно сайтове или се опитвах да намеря забрава в няколко кървави битки в иБей за фотокартички на кръчма от 1902 г. в Дъблин и за рядка колекция от бойни кораби от Първата световна война.

Не помагаше както преди.

Грабвам коженото куфарче, останало от баща ми, пъхам ръце в ръкавите на зимното палто, прекосявам дневната и отварям входната врата.

Той все още чака, разбира се. Знае, че ще се изтощя.

За негова чест, когато отварям вратата на светлосиния „Мустанг“ и се вмъквам вътре, не пита как съм. Тот вече знае.

Видял е растящия рейтинг на президента. Всъщност, докато колата излиза от квартала, Тот не се опитва нито да ме развесели, нито да пусне радиото, нито да ме разведри. Едва когато сме изминали целия път до Рок Крийк Парк, казва единственото нещо, което трябва да каже:

— Притеснявах се за теб, Бийчър.

Не отговарям и той добавя:

— Най-накрая били освободили телата на Далас и Палмиоти.

Кимам от пътническата седалка и гледам право напред.

— И на бръснаря — допълва и върти волана само с китки.

Следва обичайното бучене на колата при завоя към Конститюшън авеню.

— Но все още няма и следа от Клементин.

Кимам отново.

— Което, предполагам, означава, че все още нямаш доказателства — обобщава Тот.

— Наясно съм.

— А без доказателство нямаш нищо.

— Тот, кой те е учил как да водиш разговор за добре дошъл? Великият Сантини[1] ли?

— Ако ще се почувстваш по-добре, докато ти си играеше на отшелник и отговаряше на всички въпроси на ФБР и Сикрет Сървис, аз говорих с жената на Орландо. Едва ли помага много… няма да го върне… но — гласът му затихва. — Получиха известна утеха, като разбраха кой му го е причинил.

Опитвам да се убедя, че е вярно. Но не е.

— Едно не разбирам: защо онази нощ, когато се върна от Пещерите, те отведоха в Белия дом, Бийчър? Добре, било е, за да ти предложат да се присъединиш към Водопроводчиците. Но я си помисли за истинската цел на срещата с президента през онази нощ?

— Имаш предвид, освен да ми напомни какво ще се случи с живота ми, ако си отворя устата? Направих се на голям мъжкар, но всъщност той знаеше как да го изиграе. Просто искаше да затвърди нещата.

— Няма начин — възразява Тот и пита отново: — Защо те отведоха в Белия дом?

— Ти не разбираш ли, че загубихме, а? Стига с тези риторични въпроси.

— Запитай се, Бийчър: защо той нареди да те заведат в Белия дом?

— Нямам представа! За да ме сплаши?

— Точно така, за да те сплаши! Затова те е поканил. Всичко се свежда до едно: да те уплаши — потвърждава Тот, а брадата му се разлюлява, когато клати глава. — А нали се сещаш каква е единствената причина някой да се опитва да те уплаши? Защото предизвикваш тревога у него. Той е уплашен от теб!

— Тогава е по-голям глупак, отколкото си мислехме. През изминалата седмица си напрягах ума, опитвах се да се сетя на кои други места бихме открили доказателство или свидетел, или нещо друго за случилото се през онази нощ. И повярвай ми, ще продължавам с опитите. Ще ровя толкова дълго, колкото е необходимо. Но когато въпросът е да станеш Призракът на миналата Коледа[2], не е толкова лесно, колкото си мислиш.

— Той не се притеснява от призрака.

— Я повтори?

— Помисли какво каза току-що. Когато първият Призрак посещава Ебенезър Скрудж… Призракът на миналата Коледа не успява да го промени. Призракът на настоящата Коледа също се проваля. Кой Призрак всъщност оказва най-голямо въздействие? Кой свършва работата? Призракът на бъдещата Коледа.

— Да не би да се опитваш да създадеш красива метафора за историята или бъдещето? Защото, ако е така…

— Животът не е метафора, Бийчър. Историята не е метафора. Той е просто живот.

Гледам през предното стъкло на колата надолу по Конститюшън авеню. Отпред в далечината е паметникът на Вашингтон, но от нашата позиция дърветата и уличните фенери отдясно изцяло закриват гледката. Гледката е ужасна. Точно като онази вечер на Мемориала на Джеферсън.

Това не е метафора. Просто е факт.

— Бийчър, през цялото време се бориш сам. Не е нужно. Ако искаш, можем да ти помогнем да намериш Клементин.

— Не става дума само за нея, Тот. Онова, което тя каза… за баща ми… Каза, че той не е умрял и може би имам рак. Но ако е жив…

— Онова, което тя каза, е пълна измама, с цел да те манипулира и да се възползва от емоционалната ти уязвимост. Но ние имаме начин да открием истината. Ако е жив, ще го намерим. Същото е и с рака. По силите ни е да ти помогнем да разбереш всичко. А ако го направим заедно и го направим както трябва, ти обещавам да получиш възможност да се увериш как всеки гнусен копелдак, включително онзи в големия Бял дом, си плаща за всяка частица болка, причинена от него — гласът на Тот набира сила. — Мислиш си, че историята те е избрала, когато намери стария речник? Не тогава беше моментът. Моментът е сега. Има само един въпрос и той е съвсем прост: те смятат войната с теб за спечелена. Готов ли си ти да им обявиш война?

— Кръгът Кулпър не работи ли за президента?

— Ние работим за Президентството. А това Президентство вече е провалено. И така. Готов ли си да обявиш война?

Нарече въпроса „прост“. Не е прост. Но е лесен. Поглеждам право в него.

— Тот, каниш ме да се присъединя към Кръга Кулпър ли?

Очаквам да се извърне и да се загледа през предното стъкло. Той ме поглежда право в очите.

— Това не е за всеки.

— Сериозно ли говориш? Истина ли е?

— Някои дни получаваш фъстъци, през други дни ти се падат черупки. Днес ти е ден за фъстъци.

— А онзи агент от Сикрет Сървис, който ме изведе от Белия дом и ми пъхна бележката къде ще ме чакаш… И той ли е фъстък?

— Някои хора са с нас. Някои хора ни дължат услуга. Ние сме малка група. По-малка, отколкото си мислиш. И сме оцелели само по една причина: сами си избираме нашите заместници. Аз съм на седемдесет и две години, а… ти мина през какво ли не през последните седмици… Готов си и те го знаят. Впрочем, ако има някакво значение, смятам, че ти си готов от години.

С едно завъртане на копчето радиото се събужда с изхълцване и колата се изпълва с гласа на Кени Роджърс, който пее „Комарджия“.

— „Комарджия“? — поглеждам го изпитателно. — Това ли измисли? Опитваш се да създадеш особен момент, нали?

— Бийчър, моментът е особен и без музика.

Оставям се да ме залее кънтри тембърът на Кени Роджърс, а лека усмивка опъва бузите ми. Може и да е прав.

Със здраво натискане на педала за газта двигателят се прокашля и ние преминаваме покрай Белия дом вляво от нас.

— Няма да те разочаровам, Тот.

— Знам, Бийчър — уверява ме той, без да ме поглежда. — Радвам се, че най-после и ти го разбра.

Точно пред нас утринното слънце е толкова ярко, че не мога да видя нищо. Чувствам се фантастично.

— Е, къде отиваме? — питам, когато стигаме до Девета улица, а Тот профучава през кръстовището. Продължава направо по Конститюшън. Повечето сутрини завива наляво.

— Къде мислиш, че отиваме? — пита Тот, а колата набира скорост и Белият дом остава назад. — Сега, когато най-после те взехме в Кръга Кулпър, е… не искаш ли да се срещнеш с останалите?

[1] Герой от едноименния роман на Пат Конрой (1976), военен, който тероризира семейството си. — Б.пр. ↑

[2] Става дума за „Коледна песен“ на Чарлз Дикенс. — Б.пр. ↑

Издание:

Автор: Брад Мелцър

Заглавие: Вътрешен кръг

Преводач: Гриша Атанасов

Година на превод: 2014

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: Сиела Норма АД

Град на издателя: София

Година на издаване: 2014

Тип: роман (не е указано)

Националност: американска

Печатница: Алианс Принт

Отговорен редактор: Наталия Петрова; Мирослав Александров

Редактор: Ганка Петкова

Художник: Дамян Дамянов

Коректор: Грета Петрова

ISBN: 978-954-28-1546-4

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/16845

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Благодарности

1

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Глава 42

Глава 43

Глава 44

Глава 45

Глава 46

Глава 47

Глава 48

Глава 49

Глава 50

Глава 51

Глава 52

Глава 53

Глава 54

Глава 55

Глава 56

Глава 57

Глава 58

Глава 59

Глава 60

Глава 61

Глава 62

Глава 63

Глава 64

Глава 65

Глава 66

Глава 67

Глава 68

Глава 69

Глава 70

Глава 71

Глава 72

Глава 73

Глава 74

Глава 75

Глава 76

Глава 77

Глава 78

Глава 79

Глава 80

Глава 81

Глава 82

Глава 83

Глава 84

Глава 85

Глава 86

Глава 87

Глава 88

Глава 89

Глава 90

Глава 91

Глава 92

Глава 93

Глава 94

Глава 95

Глава 96

Глава 97

Глава 98

Глава 99

Глава 100

Глава 101

Глава 102

Глава 103

Глава 104

Глава 105

Глава 106

Глава 107

Глава 108

Глава 109

Глава 110

Глава 111

Глава 112

Глава 113

Глава 114

Глава 115

Глава 116

Глава 117

Глава 118

Глава 119

Глава 120

Глава 121

Допълнителна информация

Заслуги