ЛОРЪН ОЛИВЪР

РЕКВИЕМ

Превод: Маргарита Терзиева

chitanka.info

Вълнуващият край на трилогията „Делириум“, „Пандемониум“, „Реквием“ е впечатляваща смесица от постоянен екшън и забранена романтика в едно утопично общество.

Зараждащият се бунт в „Пандемониум“ е запалил тотална революция в „Реквием“ и Лена и нейните приятели от Съпротивата са в центъра на борбата. Джулиан се спасява от смъртната присъда и всички намират убежище в Пустошта. Но тази дива територия вече не е безопасно място. Пукнатините в защитата на невалидните стават все по-големи и по-големи, а правителството не може да отрича съществуването на врага. Регулатори са плъзнали из всички погранични територии със заповед да убият и последния бунтовник.

И докато Лена се скита из опасната Пустош, най-добрата й приятелка Хана живее на безопасно място в Портланд, като годеница на новия кмет.

Лена и невалидните трябва да се впуснат в последната битка на живот и смърт срещу „излекуваните“. Изправено пред опасностите, момичето преживява много емоционално появата на първата си любов, Алекс, когото Лена е смятала за мъртъв. А сега до нея е Джулиан, който също се бори за сърцето й.

Кого ще избере Лена, ако изобщо оцелеят след финалния щурм на революцията?

На Майкъл,

който събори стените

Случките, героите и диалозите в тази книга са художествена измислица. Всяка прилика с реални събития и личности е случайна.

Моля жителите на град Портланд, щата Мейн, и заобикалящите го области да ме извинят за неточностите и преекспонирането на местности от това прекрасно място.

ЛЕНА

Отново започнах да сънувам Портланд. Алекс се появи, възкръснал от мъртвите, но някак изроден, преобразен в чудовище, като онези от историите за призраци, които си разказвахме като деца, и миналото се завърна. При най-малко невнимание от моя страна то подава главата си през пукнатините на съзнанието ми и протяга хищни пръсти към мен.

През целия ми съзнателен живот са ме предупреждавали за това: за тежестта в гърдите, за кошмарните сънища, които те следват дори и когато не спиш, ако не се излекуваш.

„Предупреждавах те“, казва леля Каръл в главата ми.

„Казвахме ти“, поклаща глава Рейчъл.

„Трябваше да останеш.“ Това е Хана, гласът й достига до мен през времето, през плътните слоеве на паметта ми и протяга безплътна ръка към сърцето ми, докато потъвам бавно в тъмните води на подсъзнанието си.

След прехода от Ню Йорк Сити до северните части на страната от нас оцеляха около двайсетина души: Рейвън, Так, Джулиан, Дани, Гордо и Пайк, плюс петнайсет други, готови да си мълчат и да изпълняват командите на първите.

И Алекс. Но не моят, а друг, непознат Алекс, Алекс, който никога не се усмихва, не се шегува, дори не говори.

Останалите, онези, които използваха склада до Уайт Плейнс за база, се разпиляха на юг и на запад. Складът беше опразнен и изоставен. Сега вече никъде не е безопасно за нас. Не и след спасяването на Джулиан. Джулиан Файнман е символ на свободния от делириум свят, затова е много важен за тях. Зомбитата ще го преследват, докато го хванат. Искат да му източат кръвта, за да дадат урок на останалите.

Затова трябва да си отваряме очите на четири, да не се отпускаме нито за миг.

Групата знае, че Ловеца, Брам, Лу и още няколко души от старата база в Рочестър ще ни чакат малко по на юг от Покипси, ето защо бързаме натам. Отнема ни почти три дни да покрием разстоянието, защото се налага да заобикаляме пет-шест града на валидните.

Но ето че гората неочаквано свършва и ние се оказваме на ръба на огромно бетонно пространство, насечено от дебели пукнатини, по което все още личат призрачно бледите линии на отделните паркоместа, и това му придава вид на бяла паяжина. По него все още могат да се видят ръждясали коли, лишени от различни неща — гуми, врати и други метални части. От това разстояние ми изглеждат дребни, дори смешни, като захвърлени детски играчки.

Паркингът несъмнено е стар, бетонната му основа се лее като сива вода във всички посоки, опирайки в голяма конструкция от стомана и стъкло — очевидно някогашен търговски център, пред който има нацвъкан от птиците знак. На него пише със силно наклонени букви:

МОЛ ЕМПАЙЪР СТЕЙТ ПЛАЗА.

Щом зърваме нашите, аз, Так и Рейвън хукваме към тях, полудели от радост. Брам и Ловеца също се затичват към нас и ни пресрещат по средата на паркинга. Скачам в прегръдките на Ловеца и започвам да се смея, да пищя от радост. Той ме вдига във въздуха и ме завърта в прегръдките си. Всички се смеем като луди, викаме, крещим и говорим възбудено един през друг.

Ловеца ме пуска на земята, но аз оставям едната си ръка на врата му, да не би да ми изчезне пак. Другата ми ръка се протяга и прегръща Брам, който в този момент стиска ръката на Так, и не знам как става, но в един миг всички се накачулваме един върху друг и се завъртаме с преплетени на слънцето тела.

— Брей, брей, брей! Я виж какво ни донесе котаракът! — чуваме някой да казва.

Спираме с игрите и се обръщаме към Лу, която крачи към нас, ухилена до уши. Забелязвам, че косата й е пораснала, вече подскача по раменете й, въпреки че тя я е пригладила плътно покрай ушите си.

Поемам въздух с пълни гърди. За първи път от дни се чувствам истински щастлива.

Кратките месеци, прекарани далеч един от друг, са променили Ловеца и Брам. Против всяка логика сега Брам е по-тежкият. По ъгълчетата на очите на Ловеца са се образували нови бръчки, въпреки че усмивката му си е все така по момчешки широка.

— Как е Сара? — питам аз. — Тук ли е?

— Сара остана в Мериленд — отвръща Ловеца. — Базата там е голяма и стабилна и няма да се налага да пътува. Съпротивата се опитва да се свърже със сестра й.

— А къде са дядо и останалите? — питам с половин уста. Нещо стяга гърдите ми, сякаш огромни лапи са ги стиснали и не ми позволяват да дишам.

Брам и Ловеца се споглеждат бързо.

— Дядо не преживя пътуването — отговаря кратко Ловеца. — Погребахме го до Балтимор.

Рейвън поглежда встрани и плюе на земята.

— Другите са добре — добавя бързо Брам, протяга ръка и докосва с пръст белега зад ухото ми, същия, който ми позволи да се присъединя към съпротивата. — Изглежда добре — установява той и ми намига.

Решаваме да се установим тук през нощта. Близо до мола има вода, а разрушените къщи и бизнес сгради наоколо крият в себе си много полезни неща. Намираме няколко зарити под камъните консерви, ръждясали инструменти, дори и една пушка, Ловеца я забеляза пръв. Затрупана под пластове мазилка, тя подаваше дулото си между копитата на един елен. Хенли — ниска тиха жена с дълга побеляла коса — вдига температура и ние решаваме да й дадем време да се пооправи.

Но към края на деня започва спор: къде да отидем.

— Може да се разделим — предлага Рейвън, клекнала до мястото, което по-рано през деня разчисти, за да запали огън. Сега разпалва съчките с една дълга обгорена пръчка.

— Колкото по-голяма е групата, толкова по-безопасно е — възразява Так.

Забелязвам, че е свалил одеялото от гърба си и е само по тениска, издута като балон над огромните му мускули. Времето се затопля с всеки изминал ден, гората постепенно се събужда за нов живот. Всяка наша клетка усеща приближаването на пролетта, усеща как светът се раздвижва, както се раздвижва диво животно след зимен сън, и издишва горещия си дъх.

Но вечер, когато слънцето залязва, отново застудява и Пустошта потъва в дългите лилави сенки на дърветата. Нощем все още си е зима.

— Лена — вика ме Рейвън и аз ставам, загледана в огъня. Очите ми са привлечени от къдравите езици на пламъците около и между клонките, боровите иглички и чупливите от студа листа. — Иди да видиш как върви работата с палатките. Скоро ще се стъмни.

Рейвън реши да запали огъня в плиткото дере на някаква вече пресъхнала река, за да е на завет, не й се искаше да разпъваме палатките съвсем близо до търговския център и призрачните му развалини. Сега разбирам защо. Останките му се издигат над редиците от дървета и приличат на безформени черни фигури с празни очи, като космически кораб на извънземни.

На двайсетина метра нагоре по насипа виждам Джулиан да помага за разпъването на палатките. Стои с гръб към мен, облечен само по тениска с къс ръкав. Давам си сметка, че едва от три дни е в Пустошта, но колко много го промениха те! Косата му е като разплетена кошница, от която стърчи едно листо, виждам го точно зад лявото му ухо. Странно, въпреки че три дни са малко време, сега ми изглежда по-слаб. Причината сигурно се крие в това, че вече живее на открито, сред диваци, носи дрехи не по мярка и е част от постоянно напомнящата за крехкостта на живота ни природа. Спирам и го наблюдавам как завързва едно въже към близкото дърво и го затяга здраво. Палатките ни са стари, многократно късани и кърпени и не могат да стоят без допълнителна опора. Трябва да ги връзваме между дърветата и въпреки това те се клатят като лодки на вятъра.

Гордо кръжи около Джулиан и кима одобрително. Приближавам няколко крачки и питам:

— Имате ли нужда от помощ?

Гордо и Джулиан се обръщат.

— Лена! — Лицето на Джулиан светва, но когато разбира, че нямам намерение да отида при него, отново посивява.

Нещо ме бодва в сърцето. Доведох Джулиан тук, на това чуждо за него място, а сега нямам какво да му дам.

— Няма нужда — обажда се Гордо.

Косата му е яркочервена и въпреки че не е по-голям от Так, брадата му стига до средата на гърдите му.

— Вече привършваме.

Джулиан се изправя и изтрива длани в дънките си, поколебава се за момент, после идва при мен, прибирайки кичур коса зад ухото си.

— Тук е студено — казва той, когато приближава. — Върни се долу при огъня.

— На мен не ми е студено — отвръщам, но неволно потривам рамене. Студът е вътре в мен. Седенето до огъня няма да помогне. — Палатките изглеждат добре.

— Благодаря. Мисля, че вече се научих — усмихва се Джулиан, но усмивката не стига до очите му.

Три дни. Три дни го отбягвам и мълча. Знам, че в себе си се пита какво се е променило и дали нещата между нас ще се върнат по местата си. Знам, че го боли, че иска да ми зададе куп въпроси, но сам си забранява, знам също, че се опитва да задържи в себе си куп неща. Защото иска да ми даде време да се определя. Защото е добър и търпелив.

— Изглеждаш много добре на тази светлина — измърморва Джулиан.

— Какви ги дрънкаш, да не си ослепял?

Казвам го като шега, но гласът ми прозвучава някак грубо в разредения нощен въздух.

Джулиан поклаща глава, сбърчва вежди и поглежда встрани. Яркожълтото листо все още е в косата му, точно зад лявото ухо. Отчаяно се боря с желанието си да протегна ръка, да го извадя, да прокарам пръсти по светлите кичури и това да предизвика спонтанен смях и у двамата. „Това е Пустошта — ще му кажа, — бас държа, че не си си я представял такава.“ А той ще сплете пръсти в моите, ще ги стисне и ще отвърне: „Какво щях да правя без теб?“

Но не мога да го направя. Не мога да помръдна дори.

— Имаш листо в косата си.

— Какво имам? — стряска се Джулиан, сякаш го изваждам от дълбок сън.

— Листо. В косата.

Той прокарва нервно ръка по косата си.

— Лена, аз…

„Бум.“

Изстрелът ни стряска и без да искаме, подскачаме и двамата. Птиците на дървото зад Джулиан хвръкват, за миг закриват небето над нас, после се пръскат встрани и образуват различни фигури. Някой се провиква:

— Божичко!

След миг Дани и Алекс изникват от гората зад палатките и всички си отдъхваме. И двамата са с препасани през гърдите пушки.

Гордо се изправя.

— Елен ли беше? — провиква се към тях.

Слънцето вече се крие. Косата на Алекс изглежда почти черна.

— Беше прекалено голямо за елен — казва Дани, едра жена с широки рамене, голямо плоско чело и бадемови очи. Напомня ми на Миако, която почина миналата зима, преди да отпътуваме на юг. Изгорихме я в един мразовит ден точно преди първия сняг.

— Да не е била мечка? — пита Гордо.

— Може — отвръща кратко Дани.

Тя е по-корава от Миако. Пустошта я е закалила като стомана.

— Свалихте ли я?

— Май само я ранихме — отговаря Дани. — Не знам къде я улучихме, но не беше достатъчно точно да я свалим.

Алекс мълчи, изобщо не отчита присъствието ми. Продължава напред между палатките, минава толкова близо до мен и Джулиан, та ми се струва, че усещам аромата му — онзи познат ми още от Портланд аромат на трева и сухи клонки, от който ми се доплаква и ми се приисква да заровя лице в ризата му и да напълня гърдите си с неговия мирис.

Той тръгва към насипа край реката и в същия момент оттам се разнася гласът на Рейвън:

— Вечерята е готова. Или идвайте, или оставате гладни.

— Да вървим — подканя ме Джулиан и докосва с върховете на пръстите си лакътя ми. Нежно. Търпеливо.

Краката ми поемат по насипа. Момчето, което стои до силния огън, прилича на размазана от дима сянка. Ето какво е Алекс сега: една сянка. Една илюзия.

През тези три дни не ме заговори нито веднъж, дори не ме погледна.

ХАНА

Да ви кажа ли най-голямата си тайна? В неделното училище само се правех, че уча, а на изпитите преписвах.

Така и не успях да разбера тази книга „Ш-ш-т“. Единственият раздел, към който проявих някакъв интерес, беше „Легенди и социална несправедливост“, защото е пълна с приказни митове за света преди Лечението. Любимата ми легенда е за Соломон. Ето какво пише там:

Едно време, в дните на всеобща болест, имало две жени и едно бебе. Всяка от тях твърдяла, че бебето е нейно. И двете отказвали да дадат детето на другата. Накрая отишли при царя да отсъди коя е права. Жените се заклели, че обичат детето и че ще умрат, ако той им го вземе.

Царят, чието име било Соломон, ги изслушал и заявил, че има справедливо решение.

— Ще разделим бебето на две — отсякъл той. — Така и двете ще имате част от него.

Жените признали, че решението наистина е справедливо. Извикали екзекутор и той разсякъл с брадвата си бебето на две абсолютно еднакви половини.

Бебето не проплакало, не произнесло нито звук, не погледнало към майките, докато го разсичали, а на пода в палата се появило кърваво петно, което не можело да се измие с нищо и останало там хиляди години…

Трябва да съм била на осем или девет години, когато прочетох този откъс, и той наистина ме потресе. Дни наред не можех да избия от главата си образа на горкото бебе. Непрекъснато го виждах разсечено на две върху плочките на пода, като забодена с карфица пеперуда зад стъкло.

Най-вълнуващото в тази история е, че тя е истинска. Може да не се е случило точно така — в обществото съществува дебат по раздела „Легенди и социална справедливост“, — непрекъснато се обсъжда въпросът, дали легендите са точни от историческа гледна точка, или някои си ги е измислил. Тази легенда обаче показва света във вярна светлина. Помня, че тогава се чувствах точно като онова бебе: разкъсвана от различни чувства, разкъсвана между желанието и лоялността.

Легендата показва ясно какъв е светът на желанията.

Такъв беше и за мен преди лечението.

Точно след двайсет и един дни ще стана омъжена жена.

Поглеждам към мама. Имам чувството, че ще се разплаче всеки момент, и вътрешно се надявам да го направи. През целия си живот съм я виждала да плаче само два пъти: първият път беше, когато си счупи крака, а вторият — миналата година, когато излезе от къщи и видя, че протестиращите са се прехвърлили през оградата, измачкали са тревата пред входа ни и са потрошили красивата ни кола на парчета.

Но този път не се разплаква, казва само:

— Изглеждаш прекрасно, Хана.

И още:

— Не ти ли е малко широка в кръста?

Госпожа Килигън („Викай ми Ани“, ми рече превзето първия път, когато дойдохме на проба за сватбената рокля), висока жена с мръсножълта коса и изморен вид, сякаш през всичките тези години по погрешка е гълтала различни по големина и дебелина карфици и игли, ме обикаля от всички страни, боде с карфици ту долу, ту горе, взема оттук и добавя оттам.

— Сигурна ли си, че искаш тези крилца вместо ръкави, скъпа? — пита ме притеснено мама.

— Сигурна съм — отсичам на мига.

— Не ти ли се струва прекалено детинско?

Госпожа Килигън — Ани — прави нервен жест с дългата си костелива ръка и се намесва:

— Целият град ще те гледа, Хана.

— Цялата страна — поправя я мама.

— На мен ръкавите ми харесват — казвам и за малко да добавя: „Сватбата си е моя, нали?“ Но всъщност не е така. Не и след онзи инцидент през януари и смъртта на кмета Хардгроув. Сега нашата сватба принадлежи на целия град. Всички ми го повтарят седмици наред. Вчера ни се обадиха от Националната информационна служба да питат може ли да публикуват информация, взета от телевизията, или е по-добре да изпратят свой екип на място да заснеме цялата церемония.

Страната се нуждае от символ, сега повече от всякога.

Аз стоя пред трикрило огледало и виждам загриженото лице на мама от три различни ъгъла. Тя докосва лакътя ми и казва:

— Госпожа Килигън е права. Искаш ли да погледнем как ще стои с три четвърти ръкави?

Няма смисъл да споря. Трите отражения кимат едновременно. Три еднакви момичета с три еднакви сплетени на плитка руси коси и с три еднакви дълги до земята бели рокли. Не мога да се позная. Роклята и ярките светлини в пробната са ме преобразили изцяло.

През целия си живот съм била Хана Тейт. Но момичето в огледалото не е Хана Тейт. Тя е Хана Хардгроув, бъдеща съпруга на бъдещия кмет на града и символ на мечтата за един свят без делириум.

Пътеводна звезда на всички граждани.

— Чакай да видим какво мога да ти предложа — казва госпожа Килигън. — Ще пробваме да я направим малко по-различна, просто за сравнение, нали?

Тя се понася по сивкавия износен килим и изчезва в склада. През отворената врата се виждат десетки покрити с найлон сватбени рокли, които започват да се клатушкат, когато тя минава покрай тях.

Мама въздъхва. Стоим тук вече два часа и имам чувството, че постепенно започвам да приличам на плашило: натъпкано със слама и зашито. Мама сяда на дървеното столче до огледалата и предвидливо взема своята чанта в скута си, да не би случайно да докосне мръсния килим.

Госпожа Килигън държи най-добрия магазин за сватбени рокли в Портланд, но той също носи последствията от Инцидентите през миналата година — последствия, които дори и държавната сигурност не може още да превъзмогне. Парите не стигат почти на никого и това си личи. Една от крушките на тавана е изгоряла, помещението мирише на прах и застояло, сякаш не е било почиствано отдавна. На една от стените се е появил мухъл и тапетите са се надули, а по-рано забелязах голямо кафяво петно на едно от раираните канапета в гостната. Госпожа Килигън забеляза погледа ми и хвърли небрежно шала си върху петното, за да го прикрие.

— Наистина изглеждаш прекрасно, Хана — казва мама.

— Благодаря — отвръщам любезно.

Знам, че изглеждам прекрасно. Може да е малко самонадеяно, но знам, че е истина.

Това също е последица от лечението. По-рано хората непрекъснато ми казваха, че съм хубава, но аз не го усещах. След процедурата сякаш се срути някаква стена. Сега виждам ясно, че съм много красива.

Но вече не ми пука.

— Ето ме и мен!

Госпожа Килигън се появява отново, наметнала върху ръката си няколко опаковани в найлон рокли. Преглъщам една въздишка, но не достатъчно бързо, защото тя явно я забелязва, слага ръка на рамото ми и казва:

— Не се тревожи, скъпа. Ще намерим съвършената рокля за теб. Нали затова сте тук?

Измъквам една усмивка и красивите момичета в огледалата също измъкват отнякъде три.

— Разбира се.

Съвършената рокля. Съвършеният партньор. Съвършеният живот, изпълнен със съвършено щастие.

Съвършенството е обещание и успокоение, че сме на прав път.

Магазинът на госпожа Килигън е при старото пристанище. Излизаме на улицата и аз вдишвам познатия мирис на сухи водорасли и старо дърво. Денят е слънчев, но вятърът е силен и по брега е студено. Няколко лодки — повечето рибарски и съвсем малко товарни — се полюшват мързеливо сред вълните. Плаващите по повърхността сухи дървета изглеждат като пораснали в океана тръстики.

Улицата е празна, с изключение на двама регулатори и Тони — нашия бодигард. След Инцидентите, когато бащата на Фред Хардгроув, тогава кмет на Портланд, беше убит, нашите решиха да наемат охрана, а аз трябваше да напусна възможно най-бързо колежа и да се омъжа.

Сега Тони е неизменно с нас. В почивните си дни изпраща своя брат, Рик, да го замества, така никога не оставаме сами. Отне ми цял месец, докато се науча да ги различавам, защото и двамата са с дебели и къси вратове и плешиви глави с лъскави темета. Никой от тях не говори много, а когато го прави, никога не казва нещо интересно.

Един от най-големите ми свързани с лечението страхове беше, че процедурата може да ме промени и да ми отнеме способността да мисля. Но се оказа точно обратното. Сега виждам нещата много по-ясно. В определен смисъл дори ги усещам по-ясно. По-рано чувствата предизвикваха у мен истинска буря; често се поддавах на паника, безпокойство и желание да се конкурирам с другите. Имаше нощи, когато почти не спях, и дни, когато ми се струваше, че нещо се опитва да изпълзи през гърлото ми навън.

Бях инфектирана. Сега инфекцията премина.

Тони ни чака, облегнат на колата. Няма да се учудя, ако е стоял в тази позиция през трите часа, докато бяхме при госпожа Килигън. Приближаваме, а той се изправя и отваря вратата на задната седалка за мама.

— Благодаря, Тони — казва тя. — Имаше ли някакви проблеми?

— Не, госпожо.

— Хубаво.

Тя се настанява на задната седалка и аз влизам след нея. Семейството ни се сдоби с тази кола само преди два месеца, купихме я, за да сменим старата, която размирниците изпочупиха.

Няколко дни след доставката на новия ни автомобил мама влязла в една бакалия и когато излязла, открила, че някой е написал с боя по бронята й „свиня“. Не спирам да си мисля, че истинската причина тя да наеме Тони, е да защити новата ни кола.

Тони затваря вратата след мен и светът зад боядисаните стъкла на автомобила става тъмносин. Тони включва радиото на ННБ — Национален новинарски блок. Познатите гласове на коментаторите ме успокояват и приспиват.

Облягам глава назад и се заглеждам в преминаващия покрай мен свят. Цял живот съм живяла в Портланд, познавам всяка негова уличка и всяко ъгълче. Но сега всичко ми изглежда някак далечно, като спомен от миналото. В предишния си живот обичах да седя с Лена на онези пейки там и да храня чайките, докато си говорим. За какво си говорехме с нея тогава? Говорехме за бягство. Искахме да се махнем оттук. Това беше просто една детска игра, като да вярваш във вълшебства.

Но никога, ама никога не съм допускала, че тя наистина ще го направи.

Стомахът ми започва да се бунтува и аз осъзнавам, че не съм яла от закуска. Сигурно съм гладна.

— Седмицата беше много натоварена — въздиша мама.

— Да, наистина.

— Не забравяй, че следобед ще дойдат от „Пост“ за интервю.

— Няма да забравя.

— Остава да ти намерим рокля за церемонията по встъпването в длъжност на Фред и сме готови. Или си решила да купиш жълтата? Онази, която видяхме миналата седмица в „Лава“?

— Не съм решила още.

— Как така не си решила? Церемонията е след пет дни, Хана. Всички ще гледат в теб.

— Тогава жълтата.

— Но какво ще облека аз, нямам никаква представа…

Навлизаме в Уест Енд, стария ни квартал. Уест Енд е дом на много видни личности, важни особи в църквата и в медицината — проповедници на религията на Новия ред, висши чиновници, лекари и учени от лабораториите. Точно затова по време на Инцидентите беше една от главните мишени.

Бунтовете бяха потушени бързо: все още се спори, дали са причинени от организирано движение, или са плод на случайно насочен гняв и натрупана страст, с която не спираме да се борим и толкова много искаме да унищожим. Така или иначе, много семейства решиха, че Уест Енд е прекалено близо до промишлената зона и до по-размирните квартали, където се крият голяма част от симпатизантите и привържениците на съпротивата. Повечето семейства, включително и нашето, се преместиха към вътрешността.

— В понеделник трябва да говорим с кетъринга…

— Знам, знам.

Завиваме от „Данфорд“ към „Вогън“, старата ни улица. Навеждам се леко напред с надежда да зърна къщата ни, но живият плет на семейство Андерсън я скрива почти цялата и всичко, което успявам да видя, е острият й зелен покрив.

Къщата е празна, като тази на семейство Андерсън до нас и другата на Ричардсън от другата страна на улицата, и вероятно ще си остане така. Няма табела с надпис „Продава се“, защото в тези времена никой не може да си позволи да купува. Фред казва, че застоят в икономиката ще продължи поне още две-три години, после нещата щели постепенно да се стабилизират. Но в момента правителството няма време за това, сега най-важната му задача е възвръщането на повсеместния контрол. Хората трябва да останат по местата си.

Чудя се дали мишките вече са намерили път към старата ми стая, осейвайки пода с мишини, и дали паяците са заложили мрежите си по ъглите. Няма да мине много време, и къщата ще заприлича на онази на улица „Брукс“ 37 — самотна, ненужна, бавно рушаща се от термитите.

Ето още една разлика след процедурата: сега мога да мисля за „Брукс“ 37, за Лена и за Алекс, без старите чувства да ме задушават.

— Сигурна съм, че дори не си погледнала списъка с гостите, който оставих в стаята ти.

— Нямах време — отвръщам разсеяно, загледана в тъжната картина отвън.

Завиваме по улица „Конгрес“ и пейзажът веднага се променя. След минути приближаваме едната от двете бензиностанции на Портланд, заобиколена от регулатори с насочени към небето оръжия, после минаваме край магазините за един долар, обществената пералня с избеляло оранжево платнище пред входа и накрая през неприветливата малка бакалия на ъгъла.

Изведнъж мама се навежда напред и слага ръка на седалката на Тони.

— Увеличи това — казва остро тя.

Тони завърта копчето на таблото. Гласът на говорителя гръмва в купето.

… се случва скоро след бунтовете в Уотърбъри, Кънектикът…

— Боже, не! — чувам я да мълви. — Не отново.

… молим настоятелно всички граждани и най-вече живущите в югоизточните райони на града да се евакуират временно в квартал Витлеем. Бил Ардъри, командващ специалните части, успокоява притеснените граждани в своята реч: „Ситуацията е под контрол“, увери ни той по време на седемминутното си обръщение. Държавата и градската полиция работят съвместно за овладяване на разпространението на болестта. Уверявам всички граждани, че в най-скоро време районът ще бъде ограден, прочистен и обработен със санитарни препарати. Няма никаква опасност от разширяване на заразата…

— Достатъчно — казва рязко мама и се обляга назад. — Не искам да слушам повече.

Тони отново завърта копчето на радиото. По повечето станции се чува само статичен шум. Миналия месец голямата новина беше, че правителствените правоохранителни органи засякоха няколко честоти, използвани от невалидните за конспиративни цели. Специалистите успяха да прихванат и декодират серия от много важни съобщения, което доведе до успешна акция в Чикаго и арест на ключови личности в съпротивителното им движение. Един от тях се оказа организатор на бомбения атентат във Вашингтон миналата есен. Експлозията там уби двайсет и седем души, сред които имаше и майка с дете.

Аз лично се зарадвах, когато екзекутираха заловените невалидни. Някои хора недоволстваха, според тях инжекцията била прекалено хуманен начин за умъртвяване на доказани терористи, но аз си помислих, че в нея има силно послание: Ние не сме чудовища. Ние сме разумни и състрадателни. Убиваме само защото защитаваме справедливостта и стабилността на нашето общество.

Тези, които предизвикват хаос, са от другата страна, от страната на неизлекуваните.

— Това е просто отвратително! — ядосва се мама. — Ако бяхме бомбардирали още при първите вълнения… Тони, внимавай!

Той натиска спирачките. Гумите изсвистяват. Аз залитам напред, но като по чудо успявам да не разбия челото си в стойката за глава на предната седалка, преди коланът да ме дръпне отново назад. Нещо се удря в колата, замирисва на изгоряла гума.

— Ужас! — извиква мама. — Какво става, боже мой…

— Съжалявам, госпожо. Не я видях. Излезе между боклукчийските кофи…

Едно момиче стои пред колата и се държи за капака. Косата закрива тясното й лице, но очите й се виждат — огромни и изплашени. Струва ми се, че познавам тези очи.

Тони сваля стъклото и вонята от подредените в редица боклукчийски кофи изпълва въздуха в купето със сладникава миризма на гнило. Мама започва да кашля и слага ръка пред носа си.

— Ей, добре ли си? — подава глава през прозореца Тони.

Момичето не отговаря. Диша забързано, явно не му достига въздух. Очите му се преместват от Тони назад към майка ми, после към мен. И дъхът ми спира!

Това е Джени. Най-голямата братовчедка на Лена. Не съм я виждала от миналото лято. Отслабнала е. И изглежда по-възрастна. Но без съмнение е тя. Разпознавам широките ноздри, острата вирната брадичка, разпознавам и очите.

Тя също ме познава. Няма начин. Преди да реагирам, Джени отдръпва ръце от капака и хуква към края на улицата. На гърба й се поклаща стара раница с петна от мастило и аз веднага разпознавам една от онези, които Лена си шиеше сама. На плата на един от джобовете трябва да са изписани с черен маркер две имена: на Лена и моето. Написахме ги заедно в седми клас по време на един скучен учебен час. В същия ден измислихме кодовата си дума, нашата парола, и си я повтаряхме често, където и да се намирахме. „Халена“. Комбинация от имената ни.

— Боже мой! Това момиче е достатъчно голямо, за да знае, че не бива да изскача така на улицата. За малко да ми докара сърдечен пристъп.

— Познавам я — изпускам се, без да се усетя. В съзнанието си продължавам да виждам огромните очи, бледото лице и слабото като скелет телце.

— Как така я познаваш? — обръща се мама към мен.

Затварям очи и се опитвам да мисля за красиви и спокойни неща. Залив. Виещи се в синьото небе чайки. Но вместо тях виждам очите на Джени, острите ъгли на скулите и брадичката й.

— Казва се Джени — изговарям тихо. — Братовчедка е на Лена…

— Внимавай! — прекъсва ме рязко мама.

Твърде късно осъзнавам, че съм казала прекалено много. Името на Лена е обида за семейството ни.

Дълги години мама се гордееше с приятелството ни. То беше символ за либералните й възгледи. „Не бива да съдим момичето заради нейното семейство — казваше на гостите си, когато те повдигаха въпроса за Лена. — Болестта не е генетично заложена. Тази идея е остаряла“.

Когато Лена се зарази и избяга, преди да могат да я излекуват, майка ми го прие като лична обида, сякаш приятелката ми беше направила всичко само за да я накаже, да я накара да изглежда глупава в очите на семейните ни приятели.

„Години наред я допускахме в дома си — говореше тя като на себе си в дните след бягството на Лена. — Въпреки че съзнавахме риска. Всички ни предупреждаваха… Трябваше да ги послушаме“.

— Изглеждаше много слаба — изричам на глас.

— Тони, карай към къщи! — заповядва мама, обляга глава назад и затваря очи — знак, че разговорът ни е приключил.

ЛЕНА

Събуждам се посред нощ от кошмар. В съня ми Грейс беше затворена под дъските в старата ми стая в къщата на леля Каръл. От пода се разнасяха викове и писъци. Имаше пожар. Стаята беше пълна с дим. Опитвах се да стигна до Грейс, да я спася, но ръката й все се изплъзваше от моята. Очите ми лютяха, димът ме задушаваше и аз осъзнах, че ако не изляза веднага, ще умра. Но тя плачеше и не спираше да вика: „Спаси ме, спаси ме!“

Сядам в леглото и си повтарям една от многото мантри на Рейвън: „Миналото е мъртво, то не съществува“. Но не помага. Не мога да се отърва от усещането за изплъзващата се от ръката ми малка, мокра от пот ръчичка на Грейс.

Оглеждам се в мрака. Палатката е пълна с народ. Дани спи, свита плътно до мен, срещу нея има други три жени.

Джулиан все още се шири в самостоятелна палатка. Малка е, но е доста удобна. Хората му дават възможност да се приспособи, както направиха с мен, когато дойдох тук за първи път. Изисква се време да свикнеш с близостта и с непрекъснатото докосване на другите тела до твоето. В Пустошта няма лично пространство, не може да има и свян.

Знам, че можех да отида в палатката на Джулиан. След всичко, което преживяхме под земята: отвличането, целувката… той го очакваше. Аз го доведох тук. Спасих го и му дадох нов живот — свободен и изпълнен с емоции. Няма какво да ме спре да не спя в неговата палатка. Излекуваните, зомбитата, така или иначе, ще кажат, че вече сме заразени. Че се въргаляме в собствените си нечистотии, както свинете се въргалят в своите.

Кой знае? Може и да са прави. Може би силните чувства наистина ни подлудяват. Любовта наистина е болест и човек живее по-добре без нея.

Но ние сме избрали друг път. Затова не искаме да се лекуваме. Искаме да имаме право на избор.

Да бъдем свободни да избираме, дори и да грешим.

Опитвам се да заспя отново, но не успявам. Имам нужда от свеж въздух. Измъквам се изпод купищата спални чували и одеяла и тръгвам към изхода. Пълзя по корем, за да не вдигам много шум. Зад мен Дани рита в съня си и изломотва нещо неразбираемо.

Нощта навън е хладна. Небето е чисто, без нито едно облаче. Сякаш по-близо от обикновено, луната пръска около себе си сребриста светлина, която покрива всичко като тънко одеяло от скреж. Заставам за момент, поемайки спокойствието и тишината в себе си. Вглеждам се в докоснатите от луната върхове на палатките, в надвисналите ниско над тях клони с едва напъпили листа. Заслушвам се в случайното бухане на бухал в далечината.

В една от палатките спи Джулиан.

В друга — Алекс.

Отдалечавам се от лагера. Тръгвам надолу към дерето, покрай останките от огъня, превърнал се в купчина почернели парчета и няколко димящи въглена. Въздухът все още мирише на дим, на нажежено желязо и боб.

Продължавам напред, без да знам къде отивам. Опасно е да се отдалечавам от лагера, Рейвън ме е предупреждавала поне милион пъти, защото нощем Пустошта принадлежи на дивите зверове. Освен това човек може много лесно да обърка пътя и да се изгуби между огромните дървета. Но нещо ме сърби отвътре и нощта е толкова ясна, че пренебрегвам опасността.

Скачам долу в пресъхналото речно корито, покрито с листа, камъни и тук-там реликви от стария живот — смачкано метално табло на кола, найлонова торбичка, детска обувка — и тръгвам на юг, но след стотина крачки виждам огромен дънер на паднал дъб. Толкова е дебел, че дори и в хоризонтално положение стига почти до гърдите ми и блокира пътеката. Широката мрежа от корени изригва от дънера като черна вода от голям фонтан и се вие към небето.

Внезапно долавям движение зад мен и се обръщам на мига. Една сянка приближава и бавно придобива плътност. Сърцето ми замира. Нямам никаква защита. Без оръжие съм. Без нищо, което може да прогони гладно животно. Сянката излиза на светлото и приема формата на момче.

Косата му е с цвета на есенни листа: златистокафява с червени кичури, но на лунната светлина това не си личи.

— О! — възкликва Алекс. — Това си ти!

Това са първите му думи към мен, след като пристигнахме тук.

В главата ми напират хиляди мисли, искам да му кажа толкова неща.

„Трябва да ме разбереш! Трябва да ми простиш!

Всеки ден се молех да си жив и не спрях да се моля, докато надеждата не започна да убива мен.

Моля те, не ме мрази!

Аз все още те обичам!“

Но от устата ми излиза само:

— Не можах да заспя.

Няма как да е забравил, че се будя често от кошмари. През нашето лято в Портланд сме говорили много за това. Нашето лято. Миналото. Преди по-малко от година. Непосилно ми е да си представя какво огромно пространство сме изминали и двамата оттогава и колко дълбока пропаст е зейнала между нас.

— Аз също не можах да заспя — казва кратко той.

Това простичко изявление и фактът, че изобщо говори с мен, отпуска сърцето ми. Изведнъж ми се приисква да го прегърна и целуна, както правех преди.

— Мислех, че си мъртъв — казвам тихо. — Това едва не ме уби.

— Така ли? — пита равнодушно той. — Тогава си се възстановила доста бързо.

— Не, ти не разбираш. — Думите ми едва излизат през стегнатото ми гърло. Като че ли нечия гигантска ръка ме стиска и ме души. — Не можех да продължавам така. Да се надявам, че си жив, после да се събуждам и всяка сутрин да откривам, че не е истина, че теб те няма. Аз… не ми останаха сили.

Той остава безмълвен за момент. Около нас е тъмно като в рог, няма как да видя лицето му. То отново е прикрито в сенките, но аз усещам погледа му.

Минава време, докато чуя отговора му.

— Когато ме отведоха в Криптата, мислех, че ще ме убият, но те не си направиха труда. Оставиха ме да пукна сам. Хвърлиха ме в една килия и ме заключиха.

— Алекс.

Онова, което стискаше гърлото ми, се премества надолу, към гърдите, и без да забележа, започвам да плача. Пристъпвам към Алекс. Искам да заровя пръсти в косата му, да целуна челото и миглите му, да излича спомена от преживяното. Той обаче отстъпва назад.

— Но аз не умрях — продължава с равен тон. — Не знам защо и как. По всички правила трябваше да съм мъртъв. Изгубих много кръв. Те се изненадаха не по-малко от мен. И започна нещо като игра. Да видят колко и докъде ще издържа. Да видят какво още могат да ми сторят, преди да…

Изведнъж засича. Но аз и не искам да слушам повече. Не искам да знам, не искам дори да си помисля какво може да са правили с него. Отново пристъпвам напред, протягам ръка към него през мрака и докосвам ризата на гърдите му. Този път той не ме отблъсква. Но и не посяга към мен. Стои там студен, неподвижен, безмълвен като статуя.

— Алекс. Алекс — повтарям името му като молитва, като вълшебна дума, която ще оправи всичко. Прокарвам ръце по гърдите му, тръгвам нагоре и стигам до брадичката. — Толкова съжалявам! Толкова съжалявам!

Той се отдръпва рязко назад и едновременно с това хваща ръцете ми и ги сваля от лицето си.

— Имаше дни, в които предпочитах да съм мъртъв — казва с неочаквано ожесточение, без да пуска ръцете ми, притиска ги към тялото ми и ми отнема възможността да се движа. Гласът му е тих, настоятелен и изпълнен с ярост, от него ме заболява повече, отколкото от хватката му. — Имаше дни, когато, преди да заспя, се молех Бог да ми изпрати смърт. Единствено надеждата, че ще те видя отново, че някак си ще те намеря, поддържаше живота у мен.

Най-после пуска ръцете ми, отблъсква ме от себе си и прави крачка назад.

— Ето защо не разбирам. Не мога да те разбера.

— Моля те, Алекс!

Той свива пръстите си в юмруци.

— Стига си повтаряла името ми. Ти не ме познаваш вече.

— Познавам те — казвам през сълзи, преглъщайки надигащите се в гърлото ми спазми.

Това не се случва наистина. Това е кошмар и аз всеки момент ще се събудя. Алекс се връща при мен като създание от ада, разпаднал се на парчета и закърпен отново като изкривено и изпълнено със злоба чудовище, но аз ще се събудя, ще отворя очи и той ще бъде тук, същият Алекс, цял, нормален, мой. Намирам ръцете му и въпреки че се опитва да ме отблъсне отново, преплитам пръсти с неговите.

— Това съм аз, Алекс. Аз съм, Лена. Твоята Лена. Не ме ли помниш? Спомни си „Брукс“ трийсет и седем, спомни си одеялото, на което лежахме в задния двор…

— Недей — прекъсва ме той, хвърляйки думите към мен като камъни.

— Помниш ли как те биех на „Скрабъл“? — не спирам аз. Трябва да продължа да говоря, трябва да го накарам да си спомни. — Защото ти винаги ме оставяше да победя. А помниш ли как си правехме пикници и единственото нещо, което откривахме в онази къща, бяха спагети и консервиран зелен боб. Ти реши да ги смесим…

— Недей, Лена.

— Смесихме ги и всъщност не беше лошо. Изядохме всичко, защото бяхме много гладни. И когато слънцето започна да се крие, ти посочи небето и ми каза, че там има по една звезда за всяко нещо, което обичаш у мен.

Говоря и говоря, задъхвам се от думи, давя се в тях. Посягам сляпо към него и го хващам за яката.

— Спри! — слага ръце на раменете ми той. Лицето му спира на сантиметър от моето, поглеждам в него и виждам една голяма разкривена маска. — Стига вече. Всичко свърши, Лена. Всичко е минало.

— Алекс…

— Стига! — Гласът му изплющява като шамар. Той ме пуска и препъвайки се, отстъпва назад. — Алекс е мъртъв, чуваш ли? Всичко това — какво сме правили, какво сме чувствали, — всичко е мъртво. Погребано дълбоко. Изчезнало завинаги.

— Алекс!

Той вече е с гръб към мен, но когато ме чува, се обръща. Лицето му е бяло на лунната светлина, бяло и зло, като образ от стара снимка, направена със светкавица.

— Не те обичам, Лена. Чуваш ли ме? Никога не съм те обичал.

Въздухът ми изведнъж свършва. Всичко свършва.

— Не ти вярвам.

И се разхлипвам толкова силно, че думите излизат от мен като мучене.

Той прави крачка към мен. Поглеждам го и откривам, че изобщо не мога да го позная. Преобразил се е напълно. Превърнал се е в непознат за мен човек.

— Беше лъжа, ясно? Всичко беше лъжа. Лудост, както казват те. Забрави го. Забрави всичко, което се случи.

— Моля те! — проплаквам аз. Не знам как успявам да се държа на краката си, не знам как не съм се разпаднала още на парчета и защо сърцето ми продължава да бие, когато единственото ми желание е да спре завинаги. — Моля те, Алекс, не го казвай!

— Престани да повтаряш името ми!

В същия момент чувам шумолене на листа зад себе си. И двамата го чуваме. Нещо голямо се движи между дърветата. Изразът на лицето на Алекс се променя. Гневът изчезва и на негово място се появява нещо друго: притихнало напрежение, като на сърна, секунда преди да побегне.

— Не мърдай, Лена — казва той. Говори тихо, но в гласа му се усеща тревога.

Усещам звяра зад себе си още преди да се обърна, долавям тежкия му дъх, надушвам глада му, ненаситен, перманентен, без лична неприязън.

Мечка.

Явно е дошла през дерето и сега е на не повече от четири крачки от мен. Черната й козина проблясва в сребристо на лунната светлина. Толкова е голяма! Дълга е около два метра и въпреки че е на четирите си лапи, е висока почти до раменете ми. Тя поглежда към Алекс, премества поглед към мен и пак поглежда Алекс. Очите й приличат на гравирани в муцуната й оникси. В тях няма блясък. Няма живот.

Съзнанието ми оформя две отделни заключения. Първо, мечката е съвсем мършава, явно е гладна. Зимата беше дълга и тежка.

Второ, тя не се бои от нас.

Страхът ме пронизва като светкавица и изгаря всичките ми мисли, всички без една: „Трябваше да взема пушка“.

Мечката прави поредна крачка към нас, огромната й глава се поклаща страховито напред-назад. Виждам парата от дъха й в студената нощ, виждам и щръкналите й остри плешки.

— Добре — прошепва Алекс, застанал зад мен, неподвижен като камък и аз усещам физически напрежението му. — Сега ще действаме много бавно и много внимателно. Оттегляме се назад, ясно? Съвсем бавно и без резки движения.

Той прави една малка крачка назад и мечката веднага заема поза, напряга мускули и оголва зъби. Те проблясват като бели остриета в тъмното. Алекс замръзва отново. Мечката започва да ръмжи. Толкова е близо, че усещам топлината на масивното й тяло и подушвам киселия й дъх.

„Трябваше да взема пушка — продължавам да си повтарям. Но в главата ми се върти още една настойчива мисъл: — За нищо на света не бива да бягам.“ Това ще ме превърне в плячка, а мечката търси точно това. Колко тъпо от моя страна! Законът на Пустошта гласи: трябва да си по-голям, по-силен и по-издръжлив от врага си. Трябва ти да нападнеш, иначе ще нападнат теб. Защо не си го спомних, преди да изляза от лагера?

Мечката пристъпва още малко напред. Продължава да ръмжи. Всеки мускул в мен бие тревога, крещи за бягство, но аз стоя като закована, не помръдвам, не примигвам дори.

Мечката се колебае. Няма да побягна, няма. Няма да се превърна в плячка.

Тя се оттегля назад. Не повече от сантиметър. Една точка за мен.

Веднага се възползвам.

— Хей! — изкрещявам колкото имам глас и вдигам ръце над главата си, опитвам се да изглеждам възможно най-голяма. — Махай се оттук! Марш!

Мечката отстъпва още един сантиметър. Объркана. Изплашена.

— Казах: махай се! — изревавам пак.

С всички сили ритвам по ствола на близкото дърво, изпращайки по нея дъжд от трески. Тя продължава да се колебае, но вече не ръмжи, преминава в отбрана. Използвам момента, клякам и грабвам първия попаднал ми камък. Изправям се бързо и го мятам. Той я уцелва малко под рамото. Чува се тъп звук, мечката отскача назад и изскимтява. После се обръща и хуква към гората като бърз черен облак.

— Господи! — ахва Алекс. Издишва дълго, навежда се напред, после се изправя. — Да му се не види!

Страхът и напрежението са го накарали да забрави. Новата маска се пропуква за миг и отдолу се подава старият Алекс.

Изведнъж ми прималява. Все още виждам пред себе си отчаяните гладни очи на мечката, чувам тежкия звук от камъка по рамото й. Но нямах друг избор.

Това е законът на Пустошта.

— Това беше откачено. Ти си откачена — поклаща глава Алекс. — Старата Лена щеше да избяга.

„Трябва да си по-голям, по-силен, по-издръжлив.“

Изведнъж ми става студено. Вътре у мен започва да расте стена, някой я издига парче по парче.

Той не ме обича.

Никога не ме е обичал.

Всичко е било лъжа.

— Старата Лена я няма вече — казвам, минавам покрай него и тръгвам по коритото към лагера. Всяка нова стъпка е по-трудна от предишната. Краката ми натежават, като че ли маратонките ми са пълни с камъни.

„Трябва ти да нападнеш, да нараниш, да убиеш, иначе ще убият теб.“

Алекс не тръгва след мен и аз не го очаквам. Не ми пука какво ще прави, дали ще остане цяла нощ в гората, ще се върне ли изобщо в лагера.

Той сам го каза: всичко това — тревогите, мислите, грижите, — всичко свърши.

Неочаквано се разплаквам. Сълзите идват изведнъж. Спирам и се свивам на две като ударена. Искам заедно със сълзите да изкарам навън всички емоции. Запитвам се дали не сгреших. Колко по-лесно би било да се прехвърля обратно през оградата, да отида директно да легна на операционната маса и да кажа: „Вие бяхте прави. Аз сгреших. Изкарайте го от мен“.

— Лена?

Познавам гласа на Джулиан и вдигам глава. Той е излязъл от палатката, сигурно съм го събудила с виковете си. Стои бос пред мен и косата му стърчи на всички страни като скъсани спици на колело.

Изправям се и избърсвам нос в ръкава си.

— Добре съм — отвръщам, все още хълцаща. — Добре съм, Джулиан.

Той се вглежда в мен и аз мога да се закълна, че знае защо плача, че разбира и че всичко ще бъде наред. После разтваря ръце за прегръдка и казва тихо:

— Ела тук.

Политам към него, но не успявам да го достигна достатъчно бързо и почти падам в прегръдките му. Той затваря ръце около мен, притиска ме здраво към гърдите си и аз отново се обливам в сълзи, разтърсвана от ридания. Джулиан заравя устни в косите ми и започва да шепне утешителни думи, целува ме и чака търпеливо да се наплача за загубата на друго момче, момче, което обичах повече от него.

— Съжалявам — прошепвам, допряла устни до гърдите му. — Толкова съжалявам!

Ризата му мирише на дим, на мулч и на пролет.

— Няма нищо — отвръща той.

Най-после се успокоявам. Джулиан хваща ръката ми, повежда ме към палатката си и аз тръгвам мълчаливо към тъмната й вътрешност. Вътре мирише като ризата му, само че по-силно. Лягам върху спалния му чувал и Джулиан ляга до мен, обръща се настрани и оформя съвършена мида, за да ми направи място. Свивам се в това топло и спокойно място и оставям последните сълзи, които ще пролея за Алекс, да опарят бузите ми и да паднат на земята.

ХАНА

— Хана — поглежда ме въпросително мама, — Фред те помоли да му подадеш зеления боб.

— Извинявай — отвръщам и разтягам устни в измъчена усмивка.

Тази нощ не спах добре. Дори на моменти сънувах. Бяха малки отрязъци от сън, образите проблясваха и изчезваха толкова бързо, че не можех да се фокусирам върху тях.

Вземам зелената керамична купа, красива като всичко в къщата на семейство Хардгроув, и я подавам на Фред, въпреки че той може да я стигне и сам. Но това е част от ритуала. Аз ще бъда негова съпруга и двамата ще седим на тази маса всяка вечер, представяйки на публиката танц с безупречна хореография.

Фред ми се усмихва.

— Уморена ли си? — пита ме той, изпълнен със съчувствие.

През последните няколко месеца двамата прекарахме много време заедно. Неделната вечеря е само един от многото начини за сближаването на начина ни на живот.

Дълго време изучавах чертите му, за да разбера дали е красив, и накрая определих, че не е толкова привлекателен, колкото съм аз, но е умен. Освен това харесвам черната му коса и кичура, който пада над дясната му вежда, когато няма време да го приглади.

— Изглежда уморена — включва се госпожа Хардгроув.

Майката на Фред често говори за мен, сякаш не съм в стаята. Не го приемам лично. Тя го прави с всеки. Бащата на Фред беше кмет на града повече от три мандата. Сега е мъртъв и всички са съгласни, че Фред трябва да заеме мястото му. След Инцидентите през януари Фред води неуморна кампания за поста и това даде своите плодове. Само преди седмица специален временно сформиран комитет по избирането го посочи за новия кмет на града. В началото на следващата седмица той ще поеме официално длъжността.

Госпожа Хардгроув е свикнала да бъде най-важната дама в една компания, затова може да си позволи всичко.

— Добре съм — казвам и оглеждам компанията на масата.

Лена все твърдеше, че съм най-изкусната лъжкиня на света.

Истината е, че изобщо не се чувствам добре. Не мога да спра да мисля за Джени, не мога да забравя колко мършава ми се видя и това ме тревожи.

Тревожи ме и че мисля отново за Лена.

— Нормално е, сватбените приготовления са сериозен стрес — казва мама.

Баща ми изсумтява.

— Какъв стрес, за бога? Нали не ти пишеш чековете?

Това разсмива всички. Изведнъж нещо припламва в стаята, сякаш огряна от светкавица. Един журналист е паркирал в храстите под прозореца и ни снима. После снимката ще бъде продадена на местните вестници и телевизии на добра цена.

Това е работа на госпожа Хардгроув. Тя е извикала папараците. Тя изпрати и онези фотографи в ресторанта, където Фред бе запазил маса за двама за новогодишната вечер. Възможните ъгли за снимане бяха аранжирани и внимателно подготвени така, че публиката да види напъпилата плодотворна връзка между нас и да отчете, че властите са избрали най-подходящия партньор за всеки от нас, за да бъдем щастливи.

И аз наистина съм щастлива с Фред. Двамата се разбираме много добре, обичаме едни и същи неща и това е неизчерпаем извор на теми за разговор.

Ето защо се тревожа. Всичко това ще изчезне като дим, ако процедурата се окаже неуспешна.

— Чух по радиото, че евакуират част от Уотърбъри — казва Фред. — И някои квартали в Сан Франциско. През уикенда там е имало безредици.

— Моля те, Фред — поглежда го госпожа Хардгроув. — Трябва ли да говорим за това на вечеря?

— Не можем да си затваряме очите, мамо — обръща се към нея Фред. — Татко правеше така, нали? И виж докъде стигнахме.

— Фред! — Гласните струни на госпожа Хардгроув се обтягат, но тя продължава да се усмихва. Щрак. Стените на трапезарията се осветяват от светкавицата на фотоапарата. — Мисля, че не му е сега времето…

— Не можем да се преструваме повече — казва Франк и оглежда всички на масата, сякаш ни призовава. Аз свеждам поглед. — Съпротивата е факт. И както виждаме, расте. Епидемично. Това е истината.

— Отделиха с кордон по-голямата част от Уотърбъри — обяснява мама. — Сигурна съм, че ще се погрижат и за Сан Франциско.

Фред поклаща глава.

— Тук не става дума само за инфектираните. Ето това е проблемът. Има гъста мрежа от симпатизанти, имат си цяла система за подкрепа. Но аз няма да действам като баща ми — казва той с внезапно изригнал гняв. Госпожа Хардгроув замръзва на стола. — Години наред се говори, че невалидните съществуват и броят им се увеличава. Ти го знаеш. Татко също го знаеше. Но отказваше да повярва.

Навеждам главата си ниско над чинията. Агнешкото стои недокоснато до зеления боб и ментовото желе. За Хардгроув само най-доброто. Започвам да се моля репортерите отвън да пропуснат този момент, защото усещам, че бузите ми пламват. Всички на масата знаят, че най-добрата ми приятелка се опита да избяга с един невалиден, знаят също, най-малкото се досещат, че съм я покривала, докато се е срещала с него.

Фред продължава по-тихо:

— Докато намери сили да го приеме и реши да действа, стана късно. — Той протяга ръка към ръката на майка си, но тя хваща вилицата и започва отново да яде, боде зеления боб с такова настървение, че металните зъбци започват да почукват нервно по чинията.

Фред прочиства гърло и продължава:

— Аз няма да си затварям очите. Време е всички да се изправим лице в лице с проблема.

— Не мога да разбера защо трябва да говорим за това на масата — вметва госпожа Хардгроув. — Вместо да се насладим на тази прекрасна вечеря.

— Бихте ли ме извинили — казвам малко по-силно от необходимото. Всички ме поглеждат изненадано.

„Щрак“, чува се от отворения прозорец. Представям си каква снимка ще излезе: устните на мама — замръзнали в перфектна буква „О“, госпожа Хардгроув със смръщени вежди и баща ми — доближил кърваво парче месо към устата си и обърнал поглед към мен.

— Какво искаш да кажеш? — пита мама.

— Виждаш ли? — казва госпожа Хардгроув и въздъхва. — Разстрои Хана.

— Не, не е това. Просто… Прави сте. Не се чувствам добре — добавям бързо. Оставям смачканата на топка салфетка на масата, но виждам недоволния поглед на мама и я сгъвам внимателно до чинията си. — Заболя ме главата.

— Дано да не се разболееш точно сега — казва госпожа Хардгроув. — Трябва да си здрава за церемонията.

— Ще е здрава — успокоява я бързо мама.

— Ще съм здрава — повтарям като папагал. Не знам какво става, но главата наистина ме заболява. — Просто ще си легна по-рано и всичко ще се оправи.

— Ще се обадя на Тони — казва мама и се надига от стола.

— Не, моля ти се — реагирам бързо. Искам да остана за малко сама. — През последния месец, откакто мама и госпожа Хардгроув решиха, че трябва да избързат със сватбата, за да съвпадне с встъпването на Фред в длъжност, единственото време, в което мога да остана сама със себе си, е, когато съм в банята. — Нямам нищо против да повървя пеша.

— Да повървиш пеша!

Това предизвиква истинска експлозия от възражения. Изведнъж всички заговарят едновременно. Баща ми казва:

— Дума да не става!

Мама добавя:

— Представи си как ще изглежда това!

Фред се навежда към мен.

— В момента не е безопасно, Хана.

А госпожа Хардгроув въздъхва.

— Сигурно си вдигнала температура.

В края на краищата нашите решават Тони да ме откара вкъщи и после да се върне за тях. Това е някакъв компромис. Означава, че ще разполагам със себе си поне за малко. Ставам и отнасям чинията си до кухнята, въпреки настояването на госпожа Хардгроув да не пипам нищо, защото това е задължение на прислужницата. Хвърлям храната в кошчето за боклук и това ми напомня за непоносимата воня, когато вчера минахме покрай уличните кофи, и за материализирането на Джени между тях.

— Дано да не си се разстроила от разговора — чувам гласа на Фред.

Обръщам се и установявам, че ме е последвал до кухнята. Сега стои на почтително разстояние зад мен.

— Не, не е от разговора. — Чувствам се прекалено уморена, за да му обяснявам каквото и да било. — Просто искам да си отида вкъщи.

— Нали нямаш температура? — вглежда се в мен той. — Много си бледа.

— Просто съм уморена.

— Добре. — Фред пъхва ръце в джобовете на тъмния панталон с идеални ръбове, като тези на баща ми. — Виждаш ли, изплаших се, да не би да вземам повредена стока.

Извръщам глава, убедена, че не съм чула добре.

— Ка-кво?

— Шегувам се — усмихва се Фред. Виждам трапчинката на лявата му буза и много белите му зъби, и гледката ми харесва. — Доскоро — добавя той, навежда се към мен и ме целува по бузата. Неволно се отдръпвам назад. Все още не мога да свикна с близостта му. — Хайде, отивай да спиш.

— Добре — казвам, но той вече напуска кухнята и се връща в трапезарията, където всеки момент ще сервират десерта и кафето. След три седмици Фред ще стане мой съпруг, това ще бъде моята кухня, прислужницата също ще бъде моя. Госпожа Хардгроув ще трябва да ме слуша, защото аз ще избирам какво да се яде на обяд и вечеря и ще имам всичко, което поискам.

Освен ако Фред не се окаже прав. Освен ако не съм повредена стока.

ЛЕНА

Споровете продължават: къде да отидем, да се разделим ли на групи, или не. Някои искат да се върнем на юг и оттам да поемем на изток към Уотърбъри, където се говори, че съпротивителното движение печели територии, че се е оформил голям лагер и в него може да се живее спокойно. Други настояват да извървим целия път до Кейп Код, който на практика не е населен и затова там ще бъде по-безопасно да се изгради нова база. И само малка част — по-точно Гордо — искат да продължат на север и да се опитат да прекосят границата с Канада.

В училище ни учеха, че другите страни, където няма лечение, са превзети от болестта и са превърнати в пустини. Но това, както повечето от нещата, които ни казваха там, разбира се, е лъжа. Гордо е слушал разкази за Канада от трапери и скитници и онова, което ни е казвал, ми напомня за райската градина в книгата „Ш-ш-т“.

— Казвам ви, да идем в Кейп Код — настоява Пайк. Бялорусата му коса е безмилостно остригана чак до скалпа. — Ако бомбите започнат отново…

— Ако бомбите започнат отново, никъде няма да сме в безопасност — прекъсва го Так.

Пайк и Так са винаги на нож.

— Колкото по-далече сме от града, толкова по-безопасно е — опъва се Пайк и това е факт. Ако недоволството премине в открит бунт, трябва да очакваме незабавни репресивни мерки от страна на правителството. — Така ще имаме повече време.

— За какво? Да преплуваме океана ли? — сопва се Так и поклаща глава.

Както винаги, Так е до Рейвън, която залага един от нашите капани. Не мога да повярвам колко щастлива изглежда тя тук, седнала в прахта, след дългия преход и трудния лов. Струва ми се много по-щастлива от времето, когато живеехме заедно в Бруклин, в онзи чудесен апартамент със слънчеви стаи и полирани дървени повърхности, където играехме ролята на излекувани. Там тя ми напомняше на онези жени от миналото, за които учехме в час по история — те пристягали корсетите си толкова силно, че едва дишали и затова били с бели от липсата на кислород лица и неподвижни като статуи.

— Виж, не можем да им избягаме. Но можем да се присъединим към нашите и да увеличим броя на бунтовниците — продължава мисълта си Так.

Докато говори, погледът му случайно среща през огъня моя и аз му изпращам усмивка. Нямам представа колко и какво знаят той и Рейвън за станалото между Алекс и мен и за цялата ни история — не са ми казвали нито дума по въпроса, — но тези дни са по-мили с мен от всякога.

— Аз съм с Так — казва Ловеца, подхвърля един патрон във въздуха, посреща го с опакото на ръката си и докато патронът лети за втори път във въздуха, я обръща с дланта нагоре и го хваща в шепата си.

— Можем да се разделим — предлага Рейвън за стотен път. За мен е очевидно, че не харесва Пайк, нито Дани. В новата група разделението на властта няма ясни граници и думите на Рейвън и Так не се превръщат автоматично в закон, както беше преди.

— Ние не се разделяме — казва твърдо Так, но веднага взема капана от ръцете й и добавя: — Дай да ти помогна.

Ето така действат Так и Рейвън: имат си свой личен език на отблъскване и привличане, на настъпление и отстъпление. След лечението отношенията между хората остават едни и същи. Правилата и очакванията са ясно определени. При неизлекуваните отношенията трябва да се подновяват всеки ден, езикът между хората се дешифрира непрекъснато, защото се променя.

Свободата е изтощителна работа.

— Ти какво мислиш, Лена? — пита Рейвън и Пайк, Дани и останалите се обръщат към мен.

След заслугите ми в борбата като член на съпротивата моето мнение има тежест пред групата. Прикрит в сенките, Алекс също ме гледа с очакване.

— Аз съм за Кейп Код — казвам и добавям дърва в огъня. — Колкото по-далече сме от големите градове, толкова по-добре. Отдалечеността е някакво предимство за нас, колкото и да е незначително, все е по-добре от нищо. А и не вярвам там да сме сами. Сигурно ще има и други групи, към които да се присъединим.

Гласът ми звъни и изпълва с ясния си тон цялата поляна. Станала съм много по-уверена и шумна. Чудя се дали Алекс е забелязал промяната.

За миг настъпва тишина. Рейвън ме поглежда замислено. После се обръща рязко и хвърля поглед през рамо.

— А ти какво мислиш, Алекс?

— Уотърбъри — отвръща веднага той.

Стомахът ми се стяга на възел. Знам, че е тъпо, знам, че става дума за по-важни неща от нас двамата, но въпреки това усещам пристъп на гняв. Естествено, че няма да се съгласи с мен. Няма начин.

— Не виждам какво предимство е да нямаш никаква възможност за комуникация и информация — казва той. — Това е война. Може да го отричаме, може да си заравяме главите в пясъка, но истината е тази. Войната ще ни намери и в двата случая. Предлагам да я посрещнем челно.

— Прав е — неочаквано се намесва Джулиан.

Обръщам се и го поглеждам изненадано. Вечер, край огъня, той почти не говори. Според мен все още се чувства неловко сред нас. Все още е заек, така да се каже, външен човек, дори по-лошо — преминал от едната на другата страна. Джулиан Файнман засега си остава синът на покойния Томас Файнман, основател и президент на „Свободна от делириум Америка“ и враг на всичко, за което се борим ние. Няма значение, че обърна гръб на семейството си и за малко не изгуби живота си, за да бъде с нас сега, той си остава чужд. Хората продължават да не му вярват.

Джулиан заговаря с премерен тон и маниер на опитен говорител пред публика:

— Няма смисъл да използваме тактиката на отбягване. Това няма да ни помогне. Ако съпротивата се разраства, правителството и армията ще направят всичко, за да я спрат. Шансът ни да се включим в тази борба ще е по-голям, ако се окажем в центъра на събитията. Иначе ще сме като зайци в дупка, ще стоим и ще чакаме да ни изтребят.

Въпреки че фактически подкрепя Алекс, Джулиан гледа към Рейвън. Джулиан и Алекс не си говорят, дори не се поглеждат, а другите не коментират, правят се на ударени.

— Аз мисля, че е по-добре да отидем в Уотърбъри — казва Лу, което ме изненадва. Миналата година тя не искаше да има нищо общо със съпротивата. Искаше да потъне в Пустошта и да се установи колкото може по-далече от валидните градове.

— Добре тогава — отсича Рейвън, става и изтупва прахта от дънките си. — Значи Уотърбъри. Други предложения?

В първия момент всички замълчаваме, оглеждаме криещите се в сенките лица. Никой не възразява. На мен решението не ми харесва и Джулиан сигурно го усеща, защото слага ръка на коляното ми и го стиска лекичко.

— Значи е решено. Утре ще…

Внезапни викове прекъсват думите на Рейвън. Вдига се голяма врява. Инстинктивно отговаряме на суматохата — всички ставаме като един.

— Какво става, мамка му? — пита смаяно Так, моментално сваля пушката от рамото и оглежда заобикалящите ни дървета и стената от клони, храсти и лиани. Гората отново притихва.

— Шшшт — вдига ръка Рейвън.

След миг чуваме:

— Ей, юнаци, имам нужда от помощ! — И след това: — Ох, мамицата му!

Всички си отдъхваме. Напрежението спада. Разпознаваме гласа на Врабчето. Преди половин час той навлезе в гората по своя си работа.

— Чуваме те, Врабче — извиква Пайк.

Няколко души хукват към гората и щом напускат малкия, осветен от огъня кръг, се превръщат в сенки. Джулиан и аз оставаме на място. Забелязвам, че и Алекс е останал. Чуваме напрегнати гласове и объркани наставления.

— Кракът, кракът. Хвани я за крака.

След миг Врабчето, Так, Пайк и Дани излизат от гората и всяка двойка носи по едно тяло. В първия момент решавам, че са някакви животни, хванали се в нашите капани, но после пламъците осветяват бялата кожа на поклащаща се човешка ръка и изтръпвам цялата.

Хора.

— Вода! Дайте вода!

— Дай торбата, Рейвън. Торбата с бинтовете. Тя кърви.

За миг оставам неподвижна, като парализирана. Так и Пайк полагат хората на земята до огъня и той осветява две лица. Първото е на възрастна изстрадала жена, явно прекарала по-голямата част от живота си в Пустошта, ако не и целия. От ъгълчето на устата й тече слюнка, дишането й е шумно, като че ли гърдите й са пълни с течност.

Неочаквано за нас другото лице се оказва прекрасно. Трябва да е на момиче на моята възраст, дори малко по-младо. Цветът на кожата й прилича на сърцевината на бадем, дългата й тъмнокафява коса се влачи зад нея по земята. Тази картина ме връща за миг към спомена за собственото ми бягство. Рейвън и Так сигурно са ме намерили в същото състояние — повече мъртва, отколкото жива, цялата в рани и синини.

Так забелязва втренчения ми поглед.

— Ще помогнеш ли, Лена? — пита грубо.

Гласът му ме изважда от транса. Приближавам и коленича до него и до старата жена. Рейвън, Пайк и Дани наобикалят момичето. Джулиан застава зад мен.

— Какво да направя? — питам Так.

— Трябва ни чиста вода — отвръща той, без да отмества поглед от ранената. Вади ножа от колана и разрязва ризата й. На места тя сякаш се е сляла с кожата. В следващия момент забелязвам с ужас, че долната част на тялото е изгорена, краката й са покрити с отворени инфектирани рани. Затварям бързо очи и си налагам да не повърна. Джулиан докосва за миг рамото ми, после отива да търси вода.

— Мамка му — измърморва Так, открива нова рана, неравна дъга по дължината на пищяла й, дълбока и пълна с гной, и повтаря безпомощно. — Мамка му.

Жената издава гърлен звук, после притихва.

— Не ме предавай точно сега — моли я той и сваля бързо непромокаемото си яке. Потта проблясва по челото му. Стоим съвсем близо до силния огън, обгрижван от останалите.

— Трябват ми превързочни материали — казва трескаво Так, грабва една кърпа за ръце и започва да я раздира бързо и умело на ивици. Това ще бъде турникетът. — Някой ще ми донесе ли превръзки?

Пламъците на огъня се издигат като стена около нас. Черният дим лети нагоре към небето, намира си път и през моите мисли и изкривява образите, които започват да приличат на картини от сън: гласовете, движенията, горещината и миризмата на телата — всичко е начупено, лишено от смисъл. Губя представа колко време стоя коленичила там, минути или часове. Джулиан се връща с кофа гореща вода. Изчезва и отново се връща. Помагам на Так да почистим раните на жената и след известно време вече не възприемам тялото й като плът и кожа, виждам го като нещо опаковано със странно съдържание, като парчета вкаменени черни въглени, каквито намираме из гората.

Так ми казва какво трябва да правя и аз го правя. Още вода, този път студена. Чисти парцали. Ставам, отивам някъде, поемам от някого нужните неща и се връщам с тях. Минава още време — минути, часове.

Вдигам глава и виждам, че до мен стои не Так, а Алекс. Зашива голяма рана на рамото на жената с обикновена игла за шиене и дълъг черен конец. Очите на пребледнялото му лице са неподвижни, съсредоточени в работата, но движенията му са ловки и бързи. Явно има опит със зашиването на рани. Изведнъж се замислям колко много неща има, които не знам за него. Не знам нищо за миналото му, за ролята му в съпротивата, за живота му в Пустошта, преди да дойде в Портланд. И ми става толкова мъчно, че ми иде да изкрещя: не за онова, което съм изгубила, а за промените, които съм пропуснала.

Лактите ни случайно се докосват и той бърза да отдръпне своя.

Димът полепва по гърлото ми и аз едва преглъщам. Въздухът мирише на огън. Продължавам да чистя овъглените крака и тялото на жената, движенията са същите, каквито правех, когато помагах на леля Каръл да излъска махагоновата маса веднъж в месеца — бавни и внимателни.

Алекс изчезва и Так отново застава до мен. Слага ръце на раменете ми и ме дърпа нежно назад.

— Стига вече — казва тихо. — Няма смисъл. Тя няма нужда от това.

През главата ми минава мисъл: „Успяхме. Спасихме я“. Но докато Так ме води към палатките, виждам осветеното от пламъците лице — восъчно бяло, с широко отворени очи, вторачени в небето — и разбирам, че е мъртва. Усилията ни са били напразни.

Рейвън е все още над момичето, но действията й вече не са така припрени и аз чувам стабилното дишане на пациентката й.

Влизам в палатката на Джулиан и виждам, че той вече се е прибрал. Толкова съм уморена, че мога да заспя права. Джулиан го забелязва, веднага ми прави място и аз на практика се просвам върху него, върху малкия въпросителен знак, оформен от тялото му. Чак сега усещам колко гадно смърди косата ми от дима.

— Добре ли си? — прошепва Джулиан и намира ръката ми в тъмното.

— Да — прошепвам и аз.

— Тя добре ли е?

— Мъртва е — отвръщам кратко.

Джулиан вдишва шумно и аз усещам как мускулите на тялото му се стягат до мен.

— Много съжалявам — чувам го да мълви.

— Не можем да спасим всички — казвам. — Не става така.

Така щеше да каже и Так, и аз знам, че е истина, въпреки че дълбоко в себе си все още не мога да повярвам.

Джулиан стиска ръката ми и ме целува по главата. Аз потъвам в дълбокия тунел на съня, далече от огъня и дима.

ХАНА

Вече втора нощ мъглата на съня ми е нарушена от един образ: две очи, плуващи в тъмното. Очите неочаквано се превръщат в светли кръгове, два предни фара, насочени към мен. Аз стоя неподвижно по средата на пътя, заобиколена от тежка воня на боклук и изгорели газове… хваната в капан, безмълвна, замръзнала пред грохота и горещината на автомобилен двигател…

Събуждам се малко преди полунощ, обляна в пот.

Това не може да се случва. Не и на мен.

Ставам и тръгвам опипом към банята. Удрям крака си в един от кашоните, с които е пълна стаята ми. Преместихме се тук преди два месеца, в края на януари, но освен най-необходимото, още не съм разопаковала багажа си. Нали след по-малко от три седмици се омъжвам и отново ще трябва да се местя? Освен това старите ми вещи — препарираните животни, книгите и смешните порцеланови фигурки, които колекционирахме като малки, вече не означават много за мен.

Отивам в банята и наплисквам лицето си със студена вода с надеждата да прогоня от съзнанието си онези големи като фарове очи, да отпусна стегнатите си като с обръч гърди и да отмия ужаса от кошмарния сън. Няколко пъти си повтарям, че това не означава нищо, защото се знае, че процедурата действа различно на хората.

Отвън луната е кръгла и ярка. Допирам нос до стъклото на прозореца. От другата страна на улицата има къща, идентична с нашата, до нея още една — огледален образ на първата. Къщите продължават нататък — десетки копия с еднакви островърхи покриви, новопостроени, но с идеята да изглеждат стари.

Изпитвам силна нужда да се раздвижа. Напоследък свикнах да помръдвам лекичко, когато тялото ми заплаче за една хубава тренировка. Откакто ме излекуваха, съм бягала веднъж, най-много два пъти. Няколко пъти опитах, но не беше същото. Оттогава идеята не ме привлича. Но продължавам да искам да правя нещо.

Обличам си долнището на анцуга и един черен суитшърт и нахлупвам на главата си стара бейзболна шапка на баща ми — отчасти за да държи косата ми назад, но и за да не ме разпознаят, ако някой случайно се окаже навън по това време. Официално не е забранено да съм навън след полицейския час, но не бих искала после нашите да ме питат защо. Това не е нещо, което Хана Тейт, бъдещата госпожа Хардгроув, трябва да прави в този час. Не искам никой да знае, че имам проблеми със съня. Не искам да им давам поводи за подозрения.

Завързвам връзките на маратонките си и пристъпвам на пръсти до вратата. Миналото лято се измъквах безброй пъти по този начин. Отивах при складовете на „Отремба пейнтс“ и беснеех с другите момчета и момичета до насита. Веднъж се изнизах от къщи и отидох и на купона в Диъринг Хайландс, където ни нападнаха. Няколко пъти съм се срещала тайно с няколко неизлекувани момчета. Помня, че веднъж отидох в Бак Коув на среща със Стивън Хилт, разреших му да докосне бедрото ми на голо и времето сякаш спря.

Стивън Хилт с тъмните дълги мигли и красивите бели зъби, който миришеше на афтършейв с аромат на борови връхчета. Щом ме погледнеше, сърцето ми слизаше в петите.

Спомените за тези лудории сега ми изглеждат като снимки от чужд живот.

Слизам бавно по стъпалата, без да вдигам шум. Напипвам резето на външната врата и го побутвам съвсем бавно, милиметър по милиметър, за да отвори безшумно вратата.

Леденият вятър раздвижва рододендроните, които ограждат двора ни зад желязната ограда. Храстите също са част от пейзажа, задължителни за всеки двор в Ууд Коув. „За сигурност и защита“, както се казва в брошурата на агенцията за недвижими имоти в квартала, и още „за гарантиране на спокойствието и личното ви пространство“.

Спирам и се ослушвам за стъпки на преминаващи патрули. Не чувам нищо. Но сигурно не са много далече. Ууд Коув ни гарантира двайсет и четири часова защита, организирана от доброволчески отряди, както пише в същата брошура. Но кварталът е гъсто населен и пълен с малки слепи улички. С малко късмет ще успея да ги избегна.

Минавам по алеята към насипаната с чакъл пътека и ето ме до желязната врата. Пред лунния диск преминава облак от черни прилепи и изпраща дъжд от сенки по поляната. Потръпвам. Меракът ми за бягане намалява рязко. Замислям се дали да не се върна в стаята си, да се заровя под завивките, да скрия глава между възглавниците, от които се носи лек дъх на дезинфектант, и да се събудя бодра за закуската — бъркани яйца.

Нещо хлопва в гаража. Обръщам се и виждам, че вратата му е отворена.

Първата ми мисъл е, че е фотограф. Някой е прескочил оградата и се е скрил в двора. Но бързо изоставям идеята. Госпожа Хардгроув следи стриктно за тези неща и досега никога не съм била обект на интерес, освен когато съм с Фред.

Следващата възможност е да е крадец на бензин. Заради наложените ограничения от правителството напоследък, особено в по-бедните квартали на града, има вълна от нахлувания в дворовете и кражби на бензин. През зимата положението беше особено неприятно. Източваха нафтата от котлетата и бензина от колите. Имаше набези над къщи и прояви на вандализъм. През февруари отчетохме двеста случая на кражби — най-високия процент, откакто е въведено лечението, а това е преди четирийсет години.

След кратко колебание решавам да се върна вкъщи и да събудя татко. Но това ще означава десетки въпроси и обяснения. Отказвам се, тръгвам през поляната към гаража, без да откъсвам поглед от отворената врата, и напрягам слух за идващи оттам шумове. Тревата е мокра и росата пробива бързо през плата на маратонките. Изведнъж усещам с всичките си сетива — някой ме наблюдава.

Зад мен една съчка се чупи. Усещам полъх отстрани. Нов порив на вятъра разлюлява рододендроните. Поемам дълбоко дъх и се обръщам. Сърцето ми бие бясно в гърлото. Не съм се страхувала, имам предвид истински, от деня на процедурата, когато едва успях да развържа колана на нощницата, толкова силно трепереха ръцете ми.

— Има ли някой там? — прошепвам едва чуто.

Отново шумолене. В гаража определено има нещо — или някой. Спирам на няколко крачки от вратата, обзета от неистов страх. Какви ги върша? По-добре да се върна вкъщи и да събудя татко. Ще кажа, че съм чула шум, после ще се оправям с въпросите.

След миг дочувам съвсем слабо мяучене. В същия момент очите на една котка просветват от вратата на гаража.

Издишвам облекчено. Просто бездомна котка. Портланд е пълен с такива. И с кучета. Хората си купуват домашни любимци, после се оказва, че нямат средства да се грижат за тях или просто им минава желанието, и ги изхвърлят на улицата. И те се размножават. Чух, че в Хайландс имало глутница от кучета.

Тръгвам бавно напред. Котката гледа право в мен. Хващам бравата на гаража и отварям вратата още няколко сантиметра.

— Пис-пис — повиквам я тихичко. — Хайде, излез оттам.

Котката се шмугва обратно в гаража. Стрелка се покрай старото ми колело и се удря в стойката му. Колелото се раздвижва, аз се спускам и го хващам, преди да падне на пода. Дръжките му са прашни. Въпреки че е тъмно като в рог, усещам праха по ръцете си.

Задържам колелото с една ръка, а с другата търся ключа за лампата по стената. Включвам го, виждам, че всичко е по местата си, и веднага се успокоявам. Колата, кофите за боклук, косачката в ъгъла, кутиите с боя и бидоните с бензин, подредени в другия ъгъл във формата на пирамида — всичко си е на мястото. Котката се е свила между бидоните и ме гледа изплашено. Изглежда сравнително чиста и здрава. Няма пяна по устата, не се виждат и струпеи. Значи, няма от какво да се страхувам. Още една крачка към нея и тя отново хуква, този път заобикаля зад колата, профучава край мен и излиза навън.

Навеждам се да оправя колелото и погледът ми спира на избелялата лилава лента от тиксо около дръжката. С Лена имахме еднакви велосипеди и тя все ме дразнеше, че нейният бил по-бърз. Непрекъснато си ги разменяхме, без да искаме, разбира се. Захвърляхме ги в тревата или на плажа, после тя скачаше на седалката и едва достигаше до педалите, а аз възсядах нейното колело, съвсем ниско, като за бебе, и тръгвахме заедно до дома, смеейки се истерично. Един ден тя купи две ленти тиксо от магазина на чичо си, лилава за мен и синя за себе си, и настоя да ги залепим около дръжките, за да ги различаваме.

Сега лепенката е покрита с прах. Не съм се качвала на колелото си от миналото лято. Това хоби остана в миналото, при Лена. Двете бяхме толкова близки. Защо бяхме приятелки? За какво си говорехме? Двете нямахме нищо общо. Не харесвахме едни и същи храни, не слушахме една и съща музика. Дори не вярвахме в едни и същи неща.

После тя избяга и разби сърцето ми така, че трябваше да се уча да дишам отново. Ако не ме бяха излекували, не знам какво щях да правя.

Сега мога да го призная — аз обичах Лена. Не с противоестествена любов, разбира се, но любовта ми към нея беше наистина болест. Не знам как е възможно някой да ти действа така, че да се разпадаш на парчета в негово присъствие и в същото време да се чувстваш толкова завършен.

Поривът за бягане изчезна напълно. Сега единственото ми желание е да си легна.

Изключвам осветлението, затварям вратата и се уверявам, че резето е паднало. Когато се обръщам към къщата, забелязвам парче хартия на тревата, вече омекнало от влагата. Преди минутка го нямаше, сигурна съм. Явно някой го е хвърлил през оградата, докато съм била в двора.

Значи наистина някой ме е наблюдавал. Може би ме наблюдава и сега.

Бавно прекосявам двора. Стигам до листчето, навеждам се и го вземам.

Оказва се стара черно-бяла снимка, явно копирана от оригинал. На нея един мъж и една жена се целуват. Жената се е наклонила назад, пръстите й са вплетени в косите на мъжа. Той се усмихва, докато я целува.

Долу, в края на копието, са принтирани следните думи: „Ние сме повече, отколкото си мислите“.

Инстинктивно скривам снимката в юмрука си. Фред беше прав. Съпротивата е тук, сред нас. И явно има достъп до копирни машини и хартия, разполага и с вестоносци.

Някъде в далечината се удря врата и аз подскачам. Изведнъж се раздвижвам. Изтичвам бързо до външната врата и забравила да пазя тишина, се вмъквам вкъщи и превъртам три пъти ключа. За момент оставам в коридора. Снимката все още е в ръката ми, смачкана на топка.

Вдишвам познатия мирис на лак за мебели и хлор и успокоена, отивам в кухнята. Хвърлям снимката в боклука, но веднага размислям, вадя я и я набутвам дълбоко в кофата за рециклиране. Вече не ми пука дали ще събудя мама и татко. Искам само да се отърва от тази снимка и от тези думи, които крият в себе си явна заплаха. „Ние сме повече, отколкото си мислите“.

Измивам ръцете си с гореща вода и препъвайки се, тръгвам към стаята си. Не си правя труда да се съблека, само изритвам маратонките, свалям шапката и се скривам под завивките. Парното работи, но аз не усещам топлина.

Дълги черни пръсти се затварят около мен. Ръце в кадифени ръкавици, меки и парфюмирани, се сключват около гърлото ми и Лена прошепва някъде отдалече: „Какво направи?“. Пръстите охлабват хватката си, ръцете падат от гърлото ми и аз потъвам, потъвам в дълбок сън без сънища.

ЛЕНА

Отварям очи. Палатката е пълна със зелена утринна мъгла. Слънцето рисува цветни картини по тънките стени на палатката. Земята под мен е влажна, както винаги сутрин, земята издишва росата от себе си, отърсва се от нощния студ. Дочувам гласове и подрънкване на метални съдове. Джулиан го няма до мен.

Нямам спомен колко време съм спала безпаметно. Не си спомням и дали съм сънувала, и се питам дали и с излекуваните е така. Дали и те се събуждат всяка сутрин бодри, обновени, необезпокоявани от дългите, подаващи се от мрака пръсти, които се протягат към теб от съня ти.

Навън е изненадващо топло. Гората ехти от песните на птиците и облаците плуват весело по светлосиньото небе. Пустошта се перчи с пролетта, както червеношийките със своите червени гърди.

Отивам до рекичката, откъдето вадим вода. Дани тъкмо излиза от водата, застава чисто гола на брега и бърше косата си с тениската. В началото голотата ме шокираше, но сега почти не я забелязвам. Вместо Дани, може да е черна, мокра от водата видра, която се отърсва на слънцето. Въпреки това я подминавам и слизам малко по-надолу по течението, събличам си тениската и наплисквам лицето и подмишниците си с вода. Потапям главата си и бързам да се покажа на повърхността. Водата все още е леденостудена и не мога да се престраша да се потопя цялата.

Връщам се в лагера и виждам, че трупът на старата жена вече не е там. Сигурно са намерили къде да я погребат. Спомням си за Блу, за това, как трябваше да я оставим на студа, докато скрежът покриваше миглите и затваряше очите й, спомням си и за Миако, която изгорихме. Сега те са призраци, сенки от сънищата ми. Не знам дали някога ще мога да се отърва от тях.

— Добро утро, слънчице — посреща ме Рейвън, без да вдига поглед от якето, което кърпи в момента. В устата й има няколко карфици и тя говори през тях. — Добре ли спа? — И без да дочака отговор, добавя: — До огъня има малко храна. Иди хапни, преди Дани да я е излапала.

Спасеното момиче от миналата вечер е будно и седи близо до Рейвън, недалеч от огъня. На раменете й е метнато червено одеяло. Сега виждам, че е по-хубава, отколкото ми се стори на пръв поглед. Очите й са яркозелени, кожата й е светла и нежна.

— Здрасти — казвам и сядам между нея и огъня.

Тя ми се усмихва срамежливо, но не отговаря и сърцето ми се изпълва с жал. Спомням си колко изплашена бях самата аз, когато избягах в Пустошта и после се събудих между Рейвън, Так и другите. Интересно ми е откъде идва и на какви ужасни неща е била свидетел.

В края на огнището има очукана тенджера, наполовина зарита в пепелта. Вътре има малко каша с овес и черен боб, останала от вечерята. Вече се е спаружила и на практика е безвкусна, но аз си сипвам няколко лъжици в една тенекиена чаша и се насилвам да ги изям.

Тъкмо привършвам, и забелязвам Алекс да излиза от гората. Носи пластмасова чаша с вода. Вдигам глава и чакам да видя дали ще ме погледне, но както обикновено, той втренчва поглед във въздуха над мен. Подминава ме като флагче и спира пред новото момиче.

— Ето, вземи — казва той. Гласът му е тих и нежен. Гласът на стария Алекс, онзи от моите спомени. — Донесох ти малко вода. Не се безпокой. Чиста е.

— Благодаря ти, Алекс — отвръща тя.

Името прозвучава толкова грозно от нейните уста, че ми призлява. Точно така ми призля и на Празника на ягодата в Източния парк, когато застанах пред кривите огледала. Тогава имах чувството, че всичко е изкривено.

Так, Пайк и още няколко мъже излизат от гората след Алекс, разтваряйки гъстите клони с лакти. Джулиан се появява последен. Ставам и без да мисля, се затичвам към него и се хвърлям на врата му.

— Оха! — засмива се той, залита леко назад и ме стиска за раменете, приятно изненадан. През деня никога не демонстрирам близостта си с него, особено пред другите. — Какво беше това?

— Просто ми липсваше — казвам, останала без дъх, въпреки че няма причина. Облягам глава на рамото му и опирам длани в гърдите му. Ритъмът им ме успокоява: той е реален и е тук.

— Направихме пълен кръг — докладва Так. — Обходихме всичко в радиус от пет километра. Изглежда спокойно. Лешоядите трябва да са тръгнали в друга посока.

Мускулите на Джулиан се стягат. Обръщам се и поглеждам Так.

— Лешоядите ли каза?

Так ме стрелка с поглед, но не отговаря. Виждам, че е спрял пред новото момиче, а Алекс е седнал до него. Между тях има само няколко сантиметра. Погледът ми се съсредоточава в пространството между раменете и лактите им. Формата на това пространство напомня горната половина на пясъчен часовник.

— Спомняш ли си в кой ден дойдоха при вас? — пита я Так. Виждам, че полага усилия да не издаде нетърпението си. Иначе Так е като оса, припрян, язвителен, готов да те захапе. Сигурно затова си пасват толкова много с Рейвън.

Момичето засмуква долната си устна. Алекс докосва нежно ръката му, явно да го успокои, и на мен ми прилошава.

— Продължавай, Корал — подканя го той. Разбира се, че ще се казва Корал. Красиво и деликатно име. Някак специално.

— Аз… не си спомням точно. — Гласът й е нисък, като на момче.

— Помъчи се да си спомниш все пак — настоява Так. Рейвън го стрелка с поглед. Посланието е ясно: „Не я притискай“.

Момичето увива по-плътно одеялото около раменете си. После прочиства гърло и казва:

— Дойдоха преди няколко дни — три или четири, не си спомням точно. Тъкмо намерихме една стара плевня, напълно запазена… Мислехме да се установим там. Бяхме само малка група от нашите. Аз, Дейвид, Тиг… Нан…

Гласът й се пречупва, тя спира за момент и поема дълбоко въздух.

— … и още няколко. Общо бяхме осем души. Заедно сме, откакто дойдох в Пустошта. Дядо беше свещеник на една от старите религии. — Тя ни поглежда отбранително, готова да поеме критики и обвинения заради дядо си, но такива не последват. — Той отказа да приеме Новия ред и го убиха. — Момичето потръпва. — Оттогава преследват цялото ни семейство. И когато се оказа, че леля е от симпатизантите, ни сложиха в черния списък. Не можех да си намеря работа, нямаше как да се омъжа и да спася живота на близките си, защото не ми определиха партньор. Няма нито един собственик в Бостън, който би дал дома си под наем на такова семейство. Не че ние имахме с какво да му платим.

В гласа й се появи горчива нотка. Изведнъж осъзнавам, че единствено скорошната травма я кара да изглежда крехка. При нормални обстоятелства тя би била лидер, като Рейвън. Като Хана.

Докато говори, непрекъснато поглежда към Алекс и при всеки неин поглед аз изтръпвам от ревност.

— Разкажи ни за лешоядите — подканва я Так.

— Остави я, Так — намесва се Рейвън. — Не виждаш ли, че не е готова да говори за това.

— Не-не, няма нищо. Просто… не си спомням добре. — Тя поклаща объркано глава. — Ставите на Нан я боляха. Не искаше да остава сама в тъмното, когато отиваше до тоалетна или да се къпе. Страхуваше се, че може да падне. — Корал свива колене високо до гърдите си. — Придружавахме я поред. Онази вечер беше мой ред. Това е единствената причина да съм… Единствената причина… — повтаря тя, но не довършва. Гласът й се изгубва.

— Другите са мъртви, така ли? — пита глухо Так.

Тя кима. Дани измърморва едно „мамка му“, замахва с крак по земята и изпраща шепа пръст във въздуха.

— Подпалиха ги — казва момичето. — Изгориха ги в съня им. А ние гледахме отстрани. Лешоядите наобиколиха мястото и изведнъж „пуф“. Лагерът лумна като клечка кибрит. Нан изгуби ума и дума. Хвърли се като полудяла назад към плевнята. Хукнах след нея и после… не си спомням почти нищо. Видях я да пламва и… Събудих се в един ров. Знам, че валеше… после вие ни открихте.

— Мамка му, мамка му, мамка му! — започва да беснее Дани и при всяка ругатня изпраща във въздуха нова струя пръст.

— Не помагаш с това — срязва я Рейвън.

Так разтърква чело и въздиша.

— Прочистили са района. Това е глътка въздух за нас, защото ги е забавило — казва замислено той. — Само трябва да внимаваме да не пресечем пътя им.

— Колко бяха? — пита я Пайк. Тя клати глава. — Петима? Седем? Повече? Хайде де, трябва да ни дадеш нещо…

— Защо? — прекъсва го Алекс. Говори тихо, но всички притихват и наострят слух да чуят какво ще каже. Някога обичах тази негова черта. Обичах начина, по който умееше да налага контрол над ситуацията, без да повишава тон, само със спокойствието и увереността, която излъчваше.

Сега не бива да изпитвам нищо, затова се фокусирам върху присъствието на Джулиан зад мен, само на сантиметри от гърба ми. Но вместо това се заглеждам в докосващите се колене на Корал и Алекс. Сигурно е случайно, но той не се отдръпва, явно няма нищо против.

— Защо да атакуват? Защо да подпалват плевнята? Няма никакъв смисъл — продължава той и поклаща глава. — Всички знаем, че лешоядите ограбват, не разрушават. Това не е грабеж. Това е масово убийство.

— Те работят със „Свободна от делириум Америка“ — казва Джулиан.

Изрича го спокойно, думите излизат без проблем от устата му, въпреки че за него сигурно е мъчително да ги произнесе. „Свободна от делириум Америка“ беше рожба на баща му, неговата гордост и смисълът на живота му, и само преди няколко седмици, когато с Джулиан ни плениха, беше смисъл и на неговия живот.

— Точно така — кима Алекс и става.

Между тях се води диалог, наистина индиректен, но все пак диалог, Алекс обаче отказва да погледне към нас. Очите му гледат към Рейвън и Так.

— Тук не става дума за оцеляването им, нали? Те получават пари за това. Залозите са по-високи и целите са различни.

Никой не възразява. Всички разбират, че е прав. На лешоядите не им пука за лечението. Дошли са в Пустошта, защото не пасват вътре или на мястото, където са ги изтласкали, не са част от никое нормално общество. Не следват идеи, не се сдружават с никого, нямат чувство за чест и достойнство, нито идеали. И въпреки че са безскрупулни, досега атаките им имаха ясна цел — плячкосваха и ограбваха, вземаха оръжие и храна и не се свеняха да убиват, докато грабят.

Но убийства без смисъл и без плячка…

Това е различно. Това е някакъв договор.

— Те ни очистват — заговаря бавно Рейвън, като че ли идеята й идва в момента. Обръща се към Джулиан и казва: — Ще ни преследват и ще ни изтребят като… като животни, нали?

Всички поглеждат към него — някои с любопитство, други с презрение.

— Не знам — отговаря той без затруднение. — Мисля, че не могат да си позволят да ни оставят живи.

— Сега мога ли да кажа „мамка му“? — пита язвително Дани.

— Но ако „Свободна от делириум Америка“ и регулаторите използват лешоядите за тази цел, това доказва едно — съпротивата е сериозен фактор — възразявам аз. — Те гледат на нас като на заплаха. Това е добър знак.

Години наред живеещите в Пустошта невалидни бяха фактически под закрилата на правителството. Официалната позиция беше, че болестта амор делириум невроза е премахната при бомбардировките и всички заразени хора са унищожени. Любовта не съществува вече. Признанието, че отвън има невалидни, би било признание за провал.

Но нещата сега са различни. Пропагандата не може повече да мълчи. Съпротивата се разпространи прекалено много и е видима за всички. Вече не могат да си затварят очите, да се правят, че ни няма. Трябва да се опитат да ни унищожат.

— Да. Да видим колко добре ще се почувстваме, когато лешоядите ни изпържат, докато спим — изсъсква Дани в отговор.

— Моля за внимание — намесва се Рейвън и става. Черната й коса е вързана с бяла панделка. Никога не съм я виждала досега. Не знам дали е била там и преди, или наскоро я е сложила. — От сега нататък трябва да сме много внимателни. Ще строим палатките си по-близо една до друга и ще оставяме охрана през нощта. Ясно? Ако тръгнат да ни преследват, трябва да сме по-бързи и по-умни от тях. И трябва да работим всички заедно. С всеки ден ставаме все повече, нали?

Тя поглежда спокойно към Пайк и Дани, после пак поглежда към Корал.

— Ще имаш ли сили да вървиш?

Корал кима.

— Мисля, че ще мога.

— Добре тогава — намесва се Так. Очевидно не издържа повече на едно място. — Да направим последна обиколка. Проверете капаните. Съберете багажа. Ще тръгнем колкото може по-скоро.

Так и Рейвън вече нямат пълен контрол над групата, но думата им все още тежи и в случая никой не оспорва нарежданията им. Лагеруваме цели три дни близо до Покипси и щом решихме накъде да вървим, нямаме търпение да се махнем оттук.

Групата се пръска между дърветата. Заедно сме от почти три седмици и всеки вече е намерил своето място в отбора. Так и Пайк са ловци; Рейвън, Алекс, Дани и аз се редуваме за капаните. Джулиан опакова и разопакова багажа. Други поправят платнищата на палатките. В Пустошта животът ти зависи от реда и дисциплината. И не само в Пустошта.

С това са съгласни и излекуваните, и неизлекуваните.

Тръгвам след Рейвън, която се спуска по полегатия склон към купчина развалини от бомбардировки, където някога сигурно е имало жилищен квартал. Забелязвам следи от миещи мечки.

— Тя с нас ли ще дойде? — избухвам аз, когато се отделяме от другите.

— Коя? — обръща се Рейвън. Изглежда изненадана да ме види зад себе си.

— Онова момиче — казвам аз, като се опитвам да не издавам емоциите си. — Корал.

Рейвън вдига вежди.

— Няма голям избор, не мислиш ли? Или тръгва с нас, или остава и умира от глад.

— Но… — Не мога да си обясня защо ми се струва, че на тази не бива да й се вярва. — Ние не знаем нищо за нея.

Рейвън спира за момент и се обръща към мен.

— Ние не знаем нищо за никого — казва тихо. — Не схващаш ли вече? Аз не знам нищичко за теб, ти не знаеш нищо за мен. Не знаеш нищо дори и за себе си.

Замислям се за Алекс — неподвижна фигура на непознато за мен момче, което някога си въобразявах, че познавам добре. Може би той не се е променил толкова много. Може би просто никога не съм го познавала.

Рейвън въздъхва и разтрива челото си с две ръце.

— Виж, аз го казах преди малко. Ние сме тук заедно и трябва да действаме заедно.

— Това го разбирам — отвръщам и поглеждам назад към лагера. Червеното одеяло около раменете на Корал ми дразни очите, отдалече прилича на кърваво петно на дъсчен под.

— Не мисля, че разбираш напълно — свива устни Рейвън, застава пред мен и ме принуждава да я погледна в очите. Нейните са тежки, почти черни. — Това, което става сега, само то има значение. То не е игра. Не е шега. Това е война. По-голямо е от теб и мен. По-голямо е от всички нас, взети заедно. Отделната личност вече няма значение. — Гласът й омеква. — Нали помниш какво ти повтарям още от първия ден? Миналото е мъртво.

Разбирам, че говори за Алекс. Гърлото ми се свива, но няма да позволя Рейвън да види сълзите ми. Няма да плача повече за Алекс.

Тя тръгва напред и се провиква през рамо:

— Хайде, върви! По-добре да помогнеш на Джулиан със събирането на багажа, отколкото да ми се мотаеш в краката.

Поглеждам назад. Джулиан вече е разглобил половината палатки. Докато го гледам, той сваля на земята още една и тя се свива като спукан балон.

— Ще се справи и сам — измърморвам и поемам след нея. — Няма нужда от мен.

— Повярвай ми — обръща се Рейвън към мен. Черната й коса се вдига като ветрило около главата й, — има нужда.

За миг оставаме на място, загледани една в друга. В очите на Рейвън проблясва нещо, което не мога да разгадая. Някакво предупреждение, но за какво?

После устните й се разтягат в усмивка.

— Тук все още командвам аз — казва през смях. — Трябва да ме слушаш.

Обръщам се и тръгвам надолу по хълма към лагера и към Джулиан, който има нужда от мен.

ХАНА

Събуждам се и в първия момент не мога да разбера къде съм и какво става. Стаята се къпе в слънчева светлина. Сигурно съм забравила да пусна капаците.

Сядам и избутвам завивките в дъното на леглото. Чайките ме викат. Ставам бързо и поглеждам навън. Слънцето докосва тревата и яркозеленото одеяло оживява.

На бюрото ми стои едно от малкото неща, които си направих труда да разопаковам: дебелият наръчник, задължителен подарък за всеки след процедурата. Според инструкцията той „съдържа отговорите на най-често (и не толкова често) задаваните въпроси за процедурата и ефекта й върху отделния индивид“.

Разлиствам го и намирам главата за сънищата, минавам по диагонал страниците, които обясняват със скучни технически термини този предварително нетърсен ефект от процедурата — сън без сънища. В един момент зървам едно изречение, което събужда у мен желание да притисна книгата до гърдите си в знак на благодарност: „Както неведнъж сме подчертавали, хората са различни и въпреки че процедурата свежда до минимум вариациите в темперамента и личностната характеристика, тя действа различно при всеки индивид. Около пет процента от излекуваните свидетелстват, че продължават да сънуват“.

Пет процента. Не е много, но не е и някакъв незначителен процент, нали?

Прочетеното ми харесва, от дни не съм се чувствала толкова добре. Затварям книгата и в същия момент вземам решение.

Днес ще отида с колелото до дома на Лена. Не съм ходила до къщата й в Къмбърланд от месеци. Това ще бъде моят начин да направя нещо в името на старото ни приятелство и да се отърва от лошото чувство, загнездило се у мен от онзи ден, когато видях Джени на пътя. Лена се предаде на болестта, но вината отчасти е и моя.

Може би затова продължавам да мисля за нея. Лечението не потиска веднага всички чувства. Вината продължава да ме гложди.

Ще отида до старата къща, ще видя дали всички там са добре и ще се успокоя. Вината изисква опрощение, а аз още не съм си простила за участието си в нейното престъпление. Може да занеса малко кафе. Леля Каръл обичаше да го пие.

После ще продължа живота си.

Наплисквам лицето си на мивката, обувам любимите дънки, обличам си вълнена, омекнала от дългогодишно пране и носене блуза, и вдигам косата си в небрежен кок. Лена винаги правеше физиономии, когато я вдигах така. „Не е честно — казваше, — когато аз се опитам да прибера моята, винаги изглежда, като че имам гнездо на главата.“

— Хана? Всичко наред ли е? — провиква се мама от коридора. Гласът й е загрижен, притеснен дори. Отварям вратата.

— Всичко е наред. Защо?

Тя ме оглежда втренчено.

— Ти ли… пееше?

Сигурно съм си тананикала несъзнателно, докато се оправях в банята. Залива ме гореща вълна от срам.

— Опитвах се да си спомня думите на една мелодия, която Фред ми изсвири — обяснявам бързо. — Но не мога да се сетя.

Лицето на мама се отпуска.

— Сигурна съм, че ще ги откриеш в библиотеката в интернет — казва тя, хваща ме за брадичката и оглежда внимателно лицето ми. — Добре ли спа?

— Идеално — отвръщам, отскубвам се от ръцете й и тръгвам по стълбата надолу.

Облечен за работа, татко крачи нервно из кухнята. Липсва само вратовръзката. По прическата му мога да позная, че е слушал новините. От миналата есен, когато правителството за първи път призна съществуването на невалидни, той държи телевизора само на новинарския канал, оставя го включен дори и когато не сме у дома. И докато гледа, навива косата си на пръстите.

На екрана една жена с оранжево червило казва:

„Разгневени граждани нахлуха в полицейския участък на Стейт Стрийт тази сутрин с настояване да ги информират как е възможно невалидните да сноват най-спокойно по градските улици и цяла нощ да разнасят по дворовете листовки със заплахи…“

Господин Рот, нашият съсед, седи на масата в кухнята и върти чаша с кафе между пръстите си. Напоследък се е превърнал в постоянното присъствие в дома ни.

— Добро утро, Хана — поздравява ме той, без да отмества поглед от екрана.

— Здравейте, господин Рот.

Въпреки че семейство Рот живеят срещу нас и госпожа Рот непрекъснато се хвали каква хубава нова блузка е купила на по-голямата си дъщеря, аз знам, че си имат неприятности. Нито едно от децата им не си намери приличен партньор и основната причина е в скандала, който се завъртя около Виктория, по-голямата от тях. Говореше се, че се наложило да й направят процедурата по-рано, защото я хванали на улицата след полицейския час. Оттогава кариерата на господин Рот тръгна надолу и финансовите им затруднения са налице: вече не използват колата си, въпреки че капакът й проблясва на слънцето на алеята зад желязната ограда. Прозорците у тях гаснат рано, явно се опитват да пестят електричество. Подозирам, че господин Рот идва у нас, защото вече нямат телевизор.

— Здрасти, татко — казвам, докато минавам покрай масата.

Той изсумтява в отговор, грабва нов кичур коса и го усуква яростно. Говорителката продължава:

„Листовките са пръснати в десетина различни квартала на града, хвърлени са в дворовете на къщите, дори и в училищата.“

На екрана се появяват протестиращи, окупирали стълбите пред Градския съвет. В ръцете си държат различни лозунги: „Върнете ни чистите улици“ и „Свободна от делириум Америка“ и други с подобно значение. Откакто лидерът на „Свободна от делириум Америка“ Томас Файнман бе убит миналата седмица, организацията получи огромната подкрепа на гражданите, Файнман е признат за мъченик и из цялата страна се строят негови паметници.

„Защо не правят нищо в наша защита?“, навежда се един мъж към микрофона на репортерката. Налага се да крещи, за да надвика скандиранията на другите протестиращи. „Полицията е за това — да ни пази от лунатиците. А те заливат улиците ни.“

Спомням си колко бързах да се отърва от листовката тази нощ, сякаш унищожаването й отрича нейното съществуване. Невалидните явно са я хвърлили случайно. Ние не сме тяхната цел.

— Това е безобразие! — избухва татко.

Чувала съм го да повишава тон два-три пъти през целия си живот и само веднъж да губи контрол. Случи се, когато съобщиха имената на убитите по време на терористичната атака и Франк Хардгроув — бащата на Фред — беше сред тях. Тогава всички гледахме телевизия в кабинета му и изведнъж баща ми се обърна и запрати чашата си в стената. Беше толкова неочаквано, че аз и мама се втренчихме в него безмълвни. Никога няма да забравя какво каза той онази вечер: „Амор делириум невроза не е болест на любовта. Това е болест на егоизма“.

— Каква е ползата от Националната служба по сигурност, ако…

Господин Рот го прекъсва:

— Сядай, Рич! Започваш да се изнервяш.

— Разбира се, че ще се изнервям. Тези хлебарки…

Отварям килера с безупречно подредените кутии със зърнена закуска и кафе. Прибирам едно пакетче с кафе под мишницата си и пренареждам другите, за да не си личи празното място. Грабвам филия хляб, намазвам я с малко фъстъчено масло, въпреки че новините убиват апетита ми, и затварям.

Излизам от кухнята и вече съм изминала половината път до вратата, когато чувам баща ми да вика след мен:

— Къде отиваш?

Обръщам се така, че да не види торбичката с кафе, и казвам весело:

— Мисля да изляза малко с колелото.

— С колелото ли? — зяпва той.

— Роклята ми е малко стегната — отвръщам и размахвам филията аз, за да го убедя в думите си. — Непрекъснато ям, сигурно заради стреса.

Добре че уменията ми да лъжа не са изчезнали заедно с болестта.

Баща ми смръщва вежди.

— Само не ходи в онези проклети квартали, чу ли? Снощи е имало инциденти…

— Вандализъм, нищо повече — обажда се господин Рот.

По телевизията пускат кадри с терористичните атаки през януари. Виждаме внезапния колапс на източната стена на Криптата, хванат от оператор с ръчна камера. Пламъците от Градския съвет лижат улиците. Хората се изсипват от автобусите и изплашени и объркани, се разбягват из улиците. Една жена се е свила до банкета, роклята й се развява на вятъра, и крещи, че е дошъл Страшният съд; кълба дим и прах се носят из въздуха и засипват всичко с бяла пелена.

— Това е само началото — отвръща остро баща ми. — Тези листовки са предупреждение.

— Не могат да направят нищо, Рич. Не са организирани.

— През последната година всички повтаряха това, но накрая се оказахме с дупка в стената на Криптата и пълен с психопати град. Знаеш ли колко затворници избягаха през онзи ден? Триста.

— Оттогава затегнаха охраната — настоява господин Рот.

— Но тя не можа да спре невалидните тази нощ да превърнат Портланд в голяма пощенска кутия. Кой знае какво още може да стане — отвръща татко, въздъхва и търка очи. После се обръща към мен. — Не искам единствената ми дъщеря да бъде разкъсана на улицата.

— Няма да ходя в центъра, татко, обещавам — казвам аз. — Ще стоя настрани.

Той кима и се обръща отново към телевизора.

Излизам, заставам на верандата и изяждам филията, стискайки кафето под мишница. Допива ми се вода, но вече е късно. Няма да се връщам обратно.

Сядам на последното стъпало, премествам кафето в старата си раница — все още ухаеща, макар и слабо, на ягодова дъвка, която някога обичах толкова много, — вадя бейзболната шапка и я нахлупвам на главата. Слагам и слънчевите очила. Не се страхувам от папараци, но не искам да рискувам да налетя на някой познат.

Колелото ми е в гаража, вземам го и тръгвам с него към улицата. Всички казват, че научиш ли се веднъж да караш колело, ти остава за цял живот, но щом се качвам и завъртам педалите, тръгвам като хлапе на първия си урок по колоездене. Слава богу, след няколко пияни секунди намирам баланса. Спускам се по хълма, завивам и потеглям към Брайтън Корт през Ууд Коув Фармс.

Звукът от триенето на гумите по тротоара ме успокоява, вятърът в лицето, хладен и свеж, възвръща увереността ми. Не е същото като бягането, но удоволствието е голямо, като да си легнеш върху чисти чаршафи в края на изморителен ден.

Денят е прекрасен, ясен и изненадващо хладен. В такъв ден е трудно да си представиш, че половината страна се тресе от размирици, че невалидните се движат из Портланд, текат като отходни води и пръскат навсякъде своите предупреждения за погроми. Изглежда невъзможно дори да си помислиш, че нещо може да не е наред в нашия свят. Минавам покрай една леха с теменуги и тя ми кима одобрително. Набирам скорост и оставям наклонът да ме води напред. Профучавам през железните врати на по-бедния квартал Ууд Коув Фармс, без да спра, само вдигам ръка за поздрав, макар да се съмнявам, че Сол ще си спомни коя съм.

Районът се е променил изненадващо бързо. Другите квартали — собственост на държавата — разцъфтяват за сметка на тези. Тук улиците са занемарени, натъпкани с жилищни фургони с почернели огнища отпред, потънали в дим и пепел, защото живеещите тук използват електричество само от време на време.

Брайтън Авеню пресича границата между града и изоставените покрайнини и след малко се оказвам в сърцето на Портланд. Но до Градския съвет, общинските сгради и лабораториите, пред които хората протестираха миналата година, има още няколко километра. Старото пристанище е само на няколко преки, осеяни с магазинчета, улични сергии и евтини обществени перални, порутени стари църкви и отдавна изоставени бензиностанции.

Опитвам се да си спомня кога за последен път съм идвала в дома на Лена — обикновено все тя идваше у нас, — но годините и образите се смесват в съзнанието ми, останал е само споменът за онзи мирис на броколи и сухо мляко в кухнята им. Лена се срамуваше от бедния си дом и от семейството си. Знаеше какво говорят хората за тях.

Но на мен ми беше приятно да ходя там. Не знам защо. Предполагам, че онова, което ме привличаше, беше хаосът — наредените едно до друго легла в стаята на втория етаж, домакинските уреди, които все се разваляха, бушоните, които гърмяха, и ръждясалата пералня, използвана за склад на зимните дрехи през лятото.

Оттогава са изминали осем месеца, но аз намирам пътя към дома на Лена почти автоматично, дори завивам по прекия път през паркинга зад Кимбърланд.

Плувнала в пот, спирам няколко врати преди къщата на Тидъл, свалям шапката и прокарвам ръка по косата си с надеждата да се приведа в приличен вид. Малко по-надолу по улицата се хлопва някаква врата и стопанката се появява на верандата сред нахвърляните там стари и излезли от употреба мебели плюс незнайно как попаднала при тях ръждясала тоалетна седалка. Жената държи метла. Оглежда ме и започва да мете едно и също пространство около десетина сантиметра в диаметър, движи я напред-назад, напред-назад, без да откъсва поглед от мен.

Кварталът се оказва много по-зле от преди. Половината сгради са със заковани врати и прозорци и аз започвам да се чувствам като гмуркач в непозната подводница, акостирала между разбити и потънали кораби. Тук и там зад прозорците се размърдват пердета и аз усещам, че докато вървя по улицата, ме следват десетки очи, тъжни, отчаяни и натрупали в себе си гняв, като къщите, в които живеят.

Дали не постъпих глупаво, като дойдох тук? Какво ще им кажа? Какво бих могла да кажа?

Но вече съм близо. Не мога да си тръгна сега. Скоро стигам до номер 237, старата къща на Лена, завивам към портата и първото ми впечатление е, че вътре не живее никой, и то не от скоро. На покрива липсват няколко керемиди. Прозорците са заковани с дъски. Някой е нарисувал голям знак „Х“ върху входната врата — знак, че къщата е заразена.

— Какво искаш? — чувам зад себе си.

Обръщам се. Жената на верандата е спряла да мете, държи метлата в едната ръка, а с другата пази сянка на очите си.

— Търся семейство Тидъл — отвръщам. Гласът ми звънва като сигнал за тревога из празната улица.

Жената продължава да ме гледа. Въпреки враждебността й, завивам с колелото, пресичам улицата и приближавам към нейната къща. Коремът ми се свива от притеснение, искам да се махна оттук. Аз нямам нищо общо с тези хора.

— Преместиха се миналата есен — казва жената и започва отново да мете. — Вече не ги искаха тук. След като… — Тя млъква посред думата и тръсва глава. — Както и да е. Не знам какво стана с тях и не ме интересува. Доколкото съм чувала, гният някъде из Хайландс. Съсипват и онзи квартал, прецакват живота на всички около себе си…

— Там ли отидоха? — хващам се аз за зрънцето информация. — В Диъринг Хайландс?

Жената застава нащрек.

— На теб какво ти влиза в работата? Да не си от онази младежка организация? Това тук е добър квартал. Чист и здрав — сопва се тя и плясва с метлата по вратата, сякаш гони невидими мухи. — Четем Книгата всеки ден и спазваме задълженията си, както всички. Но хората продължават да идват тук, да душат, да разпитват… искат да ни докарат беля на главата.

— Не съм от „Свободна от делириум Америка“ — бързам да я успокоя. — И не искам да ви вкарвам в беля.

— Тогава какво искаш? — Тя присвива очи и ме оглежда. Очите й светват, сигурно ме разпознава. — Ей, ти май си идвала и друг път, а?

— Не съм — отвръщам и нахлупвам шапката ниско на челото си. Явно няма какво повече да науча от нея.

— Сигурна съм, че те познавам отнякъде — настоява жената, докато яхам колелото. Изтръпвам от страх. Всеки момент може да й просветне, че съм момичето, определено за Фред Хардгроув.

— Не ме познавате — измърморвам и завъртам педалите.

Трябва да забравя за това. Знам, че трябва. Но желанието ми да видя семейството на Лена още веднъж ме човърка все повече. Трябва да разбера какво е станало с тях след бягството й.

Не съм ходила в Диъринг Хайландс от миналото лято, когато с Алекс и Лена посещавахме редовно онази къща на улица „Брукс“ 37 — една от многото изоставени къщи в квартала. Точно там регулаторите ги подгониха и те трябваше да бягат, без да са подготвили напълно плана си.

В сравнение с времето, когато идвахме тук, Диъринг Хайландс е направо развалина. Кварталът беше изоставен още преди години, когато след серия от взривове обявиха мястото за заразено. Като деца слушахме по-големите да разказват истории за бродещи из улиците му призраци на умрели от амор делириум невроза. Едно от предизвикателствата в игрите ни беше да дойдем тук и да сложим ръка на някоя от рушащите се сгради. Трябваше да я задържим поне десет секунди, колкото смятахме, че е достатъчно, за да премине болестта от камъка в ръката ти.

Веднъж с Лена го направихме едновременно. Тя се дръпна след четвъртата секунда, но аз отброих бавно и на глас всичките десет, за да могат момичетата, които ни гледаха, да чуят. След това бях героинята на втори клас за цели две седмици.

Миналото лято регулаторите нападнаха събралите се на едно нелегално парти в Хайландс деца. Аз бях между тях. Тогава Стивън Хилт се наведе и прошепна нещо в ухото ми. Устните му докоснаха кожата ми.

Това беше първото от четирите нелегални партита, на които съм ходила след дипломирането. Как само се вълнувах, докато се промъквах из улиците на града късно след полицейския час! Сърцето ми биеше в гърлото. На следващия ден се срещнахме с Анжелика Марстън и се смяхме до припадък, докато си разказвахме как сме се прибрали. Шушукахме си за получените целувки и обсъждахме възможността да избягаме в Пустошта, сякаш беше Страната на чудесата.

Ето какво беше. Детска работа. Игра на сбъдване на мечти. Не мислехме, че наистина може да се случи на мен, на Анджи или на някой друг. И в никакъв случай на Лена.

След нападението кварталът бе обявен официално за собственост на град Портланд и много от къщите бяха сринати до основи. Идеята беше да построят нови евтини жилища за общинските работници, но след терористичните атаки работата замря и сега, докато вървя по улиците, виждам само отломки: дупки от бомби, паднали дървета с протягащи се към небето коренища, прашна пустееща земя и ръждясали метални табели, оповестяващи, че районът е опасен.

Толкова е тихо, че дори шумът от гумите на колелото по земята звучи като писък. В главата ми неволно изниква стих: „Тихо между гробовете аз вървя…“ Стара детска песничка, която си припявахме, когато минавахме покрай гробище.

Гробище. Ето на какво прилича сега Хайландс.

Слизам от колелото и приближавам към един стар знак със стрелка към Мапъл Авеню, друга улица с големи насипи черна земя и изкоренени дървета.

Тръгвам по Мапъл Авеню с чувството, че съм най-голямата тъпачка на света. Тук няма никой. Вижда се отдалече. А и Диъринг Хайландс е голям квартал с мрежа от тесни и слепи улички. Дори и семейството на Лена да е някъде тук, няма как да ги намеря.

Но краката ми продължават напред, една стъпка, втора, трета, водени сякаш не от моето, а от нечие друго съзнание. Вятърът минава тихо по пустите дворове и донася мирис на разложение. Минавам покрай разрушените основи на някаква сграда и те ми напомнят на рентгеновите снимки, които моят зъболекар ми прави: зъбести сиви структури като разтворени докарай челюсти, забити в земята.

Изведнъж надушвам горящо дърво. Миризмата е слаба и примесена с други, но няма съмнение — някой е запалил огън.

На следващата пряка завивам наляво и тръгвам надолу към Уайнууд Роуд. Това е Хайландс, какъвто си го спомням от последното лято. Тук къщите стоят, все още с покриви, тъмни и празни, гледат към мен през дебелите стволове на боровете.

Гърлото ми се свива, отпуска се и пак се свива. Сигурно наближавам „Брукс“ 37. Краката ми натежават.

Решавам начаса: ако стигна до улица „Брукс“, това ще е ясен знак. Веднага се обръщам и си отивам вкъщи. Ще забравя за тази тъпотия.

Мамо, мамо… помогни ми…

Познатите думи ме карат да спра. Сдържам дъха си и оставам неподвижна за момент, опитвайки се да определя откъде идва гласът.

Лутам се сама в гората и не виждам път…

Думите са от стара детска песничка за едно чудовище, за което се говореше, че живее в Пустошта. При вампирите. Върколаците. Невалидните.

Само дето се оказа, че невалидните наистина съществуват.

Излизам от пътя и стъпвам по тревата, следвам лъкатушещата между дърветата крива, бележеща някогашна улица. Вървя бавно, опипвам земята с върха на маратонките, преди да стъпя и да отпусна тялото си върху крака. Гласът е тих и много нежен.

Улицата завива и аз виждам едно момиче, седнало по средата на улицата на огрян от слънцето участък. Черната като въглен коса покрива лицето му като воал. Телцето му е съвсем слабичко, само кожа и кости. Капачките на коленете приличат на островърхи корабни платна. В едната си ръка държи мръсна кукла, а в другата — пръчка със заострен край. Косата на куклата е направена от тъмножълта прежда, очите са две пришити към лицето черни копчета, но само едното е на мястото си. Устата й е направена с два неравни бода червена прежда.

Срещнах върколак, гладен и жесток…

Затварям очи и думите на песента изникват в главата ми:

Мамо, мамо, прегърни ме! Че ми е студено,

уморена съм до смърт.

Срещнах невалиден и в капана паднах.

Той ми се усмихна и ми взе сърцето.

Отварям очи и виждам момичето да вдига поглед към мен, но след миг замахва във въздуха със своята измислена вълшебна пръчица, сякаш прогонва вампир. Застивам като камък. Това е Грейс, малката братовчедка на Лена. Любимата й братовчедка.

Грейс, която за първите си шест години не каза нито една дума на никого, Грейс, която познавам от бебе.

Мамо, мамо, помогни ми…

Под сянката на дърветата е хладно, но аз усещам как потта се събира между гърдите ми и тръгва надолу към корема.

Срещнах невалиден и в капана паднах…

Тя насочва пръчката към врата на куклата и ужким прави белезите на процедурата.

„Ш-ш-т“ ни носи здраве, сигурност и радост, запява тя, сменяйки мелодията.

Нямам сили да гледам повече. Грейс дълбае с пръчката по мекия врат на куклата, гумата потръпва и главата се тресе, сякаш й кима.

Излизам от сянката на дърветата.

— Грейси — извиквам и без да се замисля, протягам ръка напред, сякаш пристъпвам към диво животно.

Тя замръзва. Правя още една малка стъпка към нея. Грейси стиска пръчката толкова силно, че кокалчетата й побеляват.

— Грейси — викам я пак и прочиствам гърло. — Това съм аз, Хана. Приятелка съм… бях приятелка на братовчедка ти Лена.

Тя скача моментално на крака, зарязва пръчката и куклата и хуква надолу по улицата. Инстинктивно се затичвам след нея.

— Чакай — викам задъхано. — Моля те, спри! Няма да те нараня.

Грейс е бърза. Избягва ми почти с петнайсет крачки и след миг изчезва зад ъгъла. След малко завивам и аз, но от нея няма и следа.

Спирам на място. Сърцето ми бие в гърлото като тъпан, усещам лош вкус в устата си. Свалям шапката и избърсвам потта от челото си с чувството, че съм най-големият идиот на света.

— Идиотка — извиквам силно. Изведнъж ми става по-добре, затова повтарям: — Идиотка.

Зад гърба ми се разнася смях. Обръщам се, но няма никой. Косата ми настръхва, обхваща ме зловещото чувство, че ме наблюдават, но в същия момент се сещам, че ако семейството на Лена е тук, значи тук живеят и други хора. На отсрещната страна на улицата има къща. Прозорците са закрити с евтини завеси за баня. До нея има двор, покрит с различни пластмасови боклуци — играчки, легени и детски кубчета, подредени в странна, но ясна конструкция, сякаш някой си е играл тук само преди секунди.

Изведнъж ми става неудобно, скривам се зад дърветата, но продължавам да оглеждам улицата. Търся знаци за някакъв живот.

— Имаме право да сме тук — чувам и подскачам.

Шепотът идва точно зад гърба ми. Обръщам се толкова изплашена, че се разтрепервам като лист. Едно момиче се материализира иззад дърветата и ме гледа с широко отворени кафяви очи.

— Уилоу? — казвам задавено.

Миглите й потрепват. Дори и да ме е разпознала, не го показва с нищо. Но това е тя — Уилоу Маркс, бившата ми съученичка, изключена малко преди дипломирането, защото се разбра, че била с едно неизлекувано момче в Диъринг Оукс Парк след полицейския час.

— Имаме право — повтаря тя със същия напрегнат шепот. Извива театрално дългите си тънки ръце и казва: — Път и пътека за всеки… Нали това обещават на излекуваните…

— Уилоу. — Отстъпвам крачка назад и за малко не се спъвам в другия си крак. — Уилоу, това съм аз, Хана Тейт. Миналата година седяхме на един чин в часовете по математика. В класа на господин Филмор. Помниш ли?

Миглите й отново потрепват. Оглеждам я от глава до пети. Косата й е дълга и непоправимо заплетена. Спомням си, че обичаше да боядисва кичури в различни цветове. Мама и татко все повтаряха, че ще си докара неприятности. Предупреждаваха ме да стоя далече от нея.

— Филмор… Филмор… — измърморва тя, вдига глава и аз виждам, че има тройния знак на процедурата. Веднага си спомням историята. Изключиха я от училище три месеца преди завършването. После се разнесе слух, че родителите й са подписали документи за ранна процедура. Уилоу смръщва вежди и поклаща глава. — Не знам… Не съм сигурна.

Вдига пръст към устата си и аз виждам, че кожичките около ноктите й са дъвкани до кръв.

Коремът ме заболява. Трябва да се махна оттук. Изобщо не биваше да идвам.

— Радвам се да те видя, Уилоу — казвам и отстъпвам едва забележимо назад, опитвам се да се движа съвсем бавно, въпреки че ми иде да хукна с всички сили.

Внезапно Уилоу протяга ръка, докосва врата ми и ме придърпва към себе си, сякаш иска да ме целуне. Извиквам и се дърпам назад, но тя е изненадващо силна. Държи ме здраво, а с другата си ръка обхожда лицето ми, опипва бузите и брадичката ми като сляпа. Ноктите й драскат по кожата ми като малки остри нокти на мишка.

— Моля те, остави ме. — За мой ужас едва не се разплаквам. Гърлото ми се свива и започвам да се задушавам. Страхът не ми дава да си поема въздух. — Остави ме.

Пръстите на Уилоу достигат до белега от процедурата ми. Изведнъж тя притихва. Погледът й се фокусира и когато ме поглежда, виждам в тях старата Уилоу — умна, предизвикателна и някак победена.

— Хана Тейт — казва тъжно тя. — Значи хванаха и теб.

Уилоу ме пуска и аз хуквам към колелото си.

ЛЕНА

Корал забавя придвижването ни. След като се изкъпа и превързахме по-големите рани, се вижда, че няма сериозни наранявания, но очевидно е много слаба. Изостава зад нас и Алекс я подкрепя. Опитвам се да не им обръщам внимание, ушите ми обаче открояват гласовете им от общата врява и без да искам, следя нишката на разговора им. Чувам отделни думи, чувам Алекс да се смее, а след него и тя.

След обяда стигаме до един голям дъб. Стволът му е покрит с различни дупки и резки от нож. Щом го виждам, подскачам от радост. Познавам триъгълника, последван от зачатък на стрела. Това е знакът на Брам, специфичните резки, които направи миналата година по време на похода ни от стартовия лагер на север, за да отбелязва напредъка ни и да ни помогне да намерим обратния път през пролетта.

Този знак обаче си го спомням много ясно. Той бележи пътя към къщата, на която се натъкнахме миналата година. Беше в добро състояние и вътре живееше семейство невалидни. Рейвън, изглежда, също го разпознава.

— Ударихме джакпота — ухилва се тя. После повишава глас, за да я чуят всички. — Сменяме курса. Натам има подслон и храна.

Чуват се победоносни възгласи и екзалтирани викове. Прекараната седмица без намек за цивилизация ни кара да жадуваме за най-обикновени неща: покрив над главите, стени около нас и тръби с гореща вода. И супа.

До къщата има най-много километър, тръгвам бързо натам и щом зървам острия, покрит с кафеникав бръшлян покрив, сърцето ми подскача от радост. Пустошта — толкова голяма и променлива, толкова объркваща — ни кара да се стремим към познати неща.

Изтичвам при Джулиан.

— Миналата есен бяхме тук — започвам да дърдоря превъзбудено. — Докато пътувахме на юг от Портланд. Спомням си този счупен прозорец. Виждаш ли как са го закърпили с дъски? Виждаш ли комина, дето се подава от бръшляна?

Но не мога да не забележа, че къщата е в много по-лошо състояние от преди шест месеца. Каменната й фасада е по-тъмна, покрита с плесен, така е почерняла, че прилича на смола.

Коминът не пуши. Щом не гори огън, вътре сигурно е студено. Миналата есен децата дотичаха на пътя да ни посрещнат. Винаги бяха навън, смееха се, крещяха, закачаха се един с друг. Сега наоколо е съвсем тихо, единственият звук идва от въздишката на вятъра между листата на бръшляна.

Сърцето ми се свива. Останалите, изглежда, също забелязват промяната. Изминаваме последните метри бързо и заедно като голяма вълна, подтиквани от мисълта за топла храна, подредени стаи и възможност да се почувстваме отново човешки същества. Но ни посреща пълна тишина.

Първа до вратата стига Рейвън. Вдига юмрук, за миг се поколебава, после почуква. В тишината звукът гръмва като удар по куха стена. Никаква реакция отвътре.

— Може да са отишли за дърва — казвам, за да уталожа надигащия се у мен страх. Точно така се страхувах, когато минавах покрай гробището в Портланд. „Побързай — обичаше да ме подканя Хана, — иначе може да протегнат ръка от гроба и да те хванат за крака.“

Рейвън не ми отговаря. Хваща топката на вратата и я завърта. Вратата се отваря.

Тя се обръща и намира с поглед Так. Той сваля пушката от рамо и влиза в къщата пръв. Рейвън си отдъхва, когато Так поема нещата в свои ръце. Изважда ножа от колана си и влиза с него. Ние тръгваме след тях.

Вътре мирише отвратително. През отворената врата се вмъква сноп светлина, преминава през мрака и достига до закованите на прозореца дъски. Той е достатъчен да видим силуетите на мебелите, повечето от тях изпочупени и преобърнати. Някой ахва.

— Какво е станало тук? — прошепвам изплашено.

Джулиан намира ръката ми в тъмното и я стиска.

Никой не ми отговаря.

Так и Рейвън влизат в стаята. Счупените стъкла изскърцват под обувките им. Так извърта пушката си и стоварва приклада върху дъските на прозореца. Те се чупят лесно и в стаята влиза повече светлина.

Сега разбираме защо мирише толкова лошо. В помещението има храна. В краката ни се валя голяма медна тенджера, съдържанието се е изсипало и гние на пода. Пристъпвам и цял рояк насекоми се разпръсква по ъглите. Веднага ми се повдига.

— Божичко! — промълвява Джулиан.

— Ще проверя горе — казва Так с нормален тон, но аз подскачам, сякаш е креснал в ухото ми.

Някой пали фенерче и гредите на тавана се отразяват в дъсчения под. Сещам се, че и аз нося едно, бъркам в раницата и го изваждам.

Стиснала здраво фенерчето пред себе си, сякаш може да ме защити, тръгвам с Джулиан към кухнята. Там има явни следи от борба — няколко счупени стъклени буркана, още развалена храна и хлебарки. Дърпам ръкава надолу, долепям го до носа си и започвам да дишам през него. Придвижвам лъча на фенерчето по рафтовете в килера и установявам, че са пълни с храна. Бурканите с туршия и готови ястия са подредени до сушеното месо. На бурканите има етикети. Нечия ръка е изписала прилежно съдържанието им. Припомням си жената с огненочервената коса да се привежда към един от бурканите с лъжица в ръка и да казва с усмивка: „Вече не ни остана хартия. Скоро ще се чудим какво има в бурканите“, и ми се завива свят.

— Чисто е — провиква се Так и след малко го чуваме да тропа надолу по стълбата.

Джулиан ме повежда по тесен коридор към всекидневната, където се е събрала по-голямата част от групата.

— Пак тези проклети лешояди — изпъшква Гордо.

Так прокарва ръка по косата си.

— Не са търсили храна и провизии — казва замислено. — Килерът е непокътнат.

— Може да не са били лешояди — обажда се Брам. — Може семейството да се е преместило.

— И преди да си тръгнат, са разбили къщата, така ли? — поглежда го Так, почуква с нокти по една консервна кутия и добавя: — И са оставили цялата тази храна?

— Може да са бързали — настоява Брам, но май и той не вярва във версията си.

Атмосферата в къщата е лоша, гранива. Тук се е случило нещо страшно и мисля, че всички го усещаме.

Минавам през отворената врата, излизам на верандата и вдишвам дълбоко чистия въздух. Навън мирише на свежест, на пролет. Ще ми се никога да не бяхме идвали тук.

Половината от нашите вече са навън. Дани върви бавно през двора, разтваря тревата с ръка, търси… не знам какво, крачи, сякаш гази в дълбока до колене вода. Чувам напрегнат разговор зад къщата. Гласът на Рейвън се извисява над общата врява.

— Връщайте се, връщайте се! Не идвайте тук! Казах, не идвайте!

Стомахът ми се стяга на възел. Открила е нещо.

След миг главата й се показва зад ъгъла. Пребледняла, с горящи от гняв очи, тя добавя само:

— Открих ги.

Няма нужда да пояснява, че са мъртви.

— Къде? — питам пресипнало.

— В дола, преди хълма — казва тя, избутва ме от пътя си и влиза в къщата.

Не ми се връща там, при миризмата, при мрака и тънкия воал на смъртта, покрил всичко — ето какво е лошото, ето откъде идва тази злокобна тишина — но тръгвам след нея.

— Какво откри? — пита я Так, все още застанал в средата на стаята. Останалите са го наобиколили в полукръг и щом влизам, за миг ги възприемам като статуи, огрени от мрачна светлина.

— Някой е запалил огън — казва Рейвън, после добавя по-тихо: — И в него има кости.

— Знаех си — отвръща Корал почти истерично. — Били са тук. Знаех си.

— Не са били лешоядите.

Всички се обръщаме като един. Алекс стои на прага. Нещо червено — панделка или ивица плат — е увито около юмрука му.

— Казах ти да не слизаш — изяжда го с поглед Рейвън, но под гнева забелязвам и страх.

Без да й обръща внимание, Алекс прекосява стаята, вдига ръка и ни показва червената лента, за да я видим добре. Оказва се дълъг отрязък от червена найлонова лента, каквито слагат около заразени участъци. По нея на равни интервали са отпечатани череп и две кости на кръст. Има и надпис:

ВНИМАНИЕ: БИОЗАПЛАХА.

— Целият район е ограден с нея — обяснява Алекс. Лицето му е безизразно, но гласът излиза с мъка от устата му, сякаш говори през заглушител.

Изпадам в безтегловност. Искам да кажа нещо, но главата ми се изпразва от мисли.

— Какво означава това? — пита Пайк.

Той е в Пустошта още от дете. Не знае почти нищо за живота в оградените места, не знае нищо за регулаторите, за здравните инициативи, карантините и затворите, нито за страха от заразяване.

Алекс се обръща към него:

— Заразените не се погребват. Или се оставят на изолирани места, в дворовете на затворите например, или се изгарят.

Очите му за миг докосват моите. Аз съм единствената тук, която знае, че баща му е погребан в малкия двор на Криптата, без надпис, без възможност близките му да си вземат последно сбогом с него, единствената, на която е казал, че е посещавал този гроб години наред и е изписал името на баща си върху онзи камък, за да го спаси от забрава. „Съжалявам“, опитвам се да му предам по телепатия, но погледът му вече отскача към другите.

— Това вярно ли е, Рейвън? — пита Так.

Тя отваря уста, но веднага я затваря. За секунда решавам, че ще отрече. Но Рейвън отговаря с равен глас, сякаш това не я засяга:

— Сигурно са били регулатори.

Групата се раздвижва притеснено.

— Да му се не види — измърморва Ловеца.

— Не вярвам — сопва се Пайк.

— Регулаторите… — повтаря замислено Джулиан. — Но това означава…

— Че Пустошта вече не е безопасно място — довършвам вместо него. Страхът стяга гърдите ми като менгеме. — Пустошта вече не е наша.

— Сега доволен ли си? — обръща се Рейвън към Алекс и се втренчва свирепо в него.

— Трябваше да знаят — отвръща кратко той.

— Добре — вдига ръка Так, за да ни укроти. — Хайде да се успокоим. Това не променя нищо. Вече знаем, че лешоядите са тръгнали да плячкосват. Сега трябва да добавим и властите. Нищо не се е променило. Просто трябва да бъдем по-внимателни. Все пак регулаторите не познават Пустошта. Не са обучени да преследват невалидни из горите. Това все още си е нашата земя.

Так явно се мъчи да ни вдъхне увереност, но за едно греши: нещо наистина се е променило. Едно е да ни бомбардират от небето, друго е това тук. Регулаторите преминаха всички бариери — реални и въображаеми — които разделяха световете ни. Разкъсаха невидимия плащ, с който ни криеха от света години наред.

Неочаквано си спомням една случка. Веднъж се прибирах в къщата на леля Каръл и заварих вътре един ракун. Беше се вмъкнал вътре незнайно как и бе изял цялата кутия със зърнена закуска, оставяйки трохи из всички стаи. Приклещихме го в банята и чичо Уилям го застреля, каза, че сигурно носи болести. Вечерта видях, че е оставил трохи по чаршафите. Значи е бил в леглото ми. Изпрах чаршафите цели три пъти, преди да ги използвам отново, и въпреки това сънувах малки лапички да драскат по кожата ми.

— Хайде да почистим тази бъркотия — подканва ни Так. — Ще приберем вътре колкото може повече хора. Останалите ще опънат палатките в двора.

— Искаш да останем тук? — смайва се Джулиан.

Так го поглежда изпод вежди.

— Защо не?

— Защото… — Джулиан поглежда безпомощно към останалите, но всички избягват погледа му. — Защото тук са убити хора. И просто… не е правилно.

— Ще ти кажа кое не е правилно. Не е правилно да се връщаме по горите, когато можем да имаме покрив над главата си, килер с продукти и доста по-добри капани от онези боклуци, които залагаме — отвръща ядосано Так. — Регулаторите вече са минали оттук. Надали ще се върнат обратно. Вече са си свършили работата.

Джулиан търси с поглед помощ от мен, но аз познавам добре Так, познавам и Пустошта, затова поклащам едва забележимо глава към него: „Не спори“.

Рейвън излиза напред.

— Миризмата ще излезе по-бързо, ако отворим още няколко прозореца.

— Навън има дърва — обажда се Алекс. — Мога да стъкмя огън.

— Това е добре — кима Так, като внимава да не срещне погледа на Джулиан. — Значи е решено. Тази нощ оставаме тук.

Изкарваме боклука отвън. Опитвам се да не се заглеждам в изпочупените чинии, рафтове и столове, и да не мисля за факта, че само преди шест месеца седях сита и затоплена на един от тях.

Намираме в шкафа оцет и изтъркваме подовете с него. Рейвън събира малко суха трева от двора и я запалва по ъглите. Пушекът прогонва сладникавата миризма на гнило. После ме изпраща навън с няколко капана за дребни животни и Джулиан предлага да дойде с мен. Сигурно си търси извинение да се махне от къщата. Виждам, че дори и след като я почистихме от всички свидетелства за насилието, все още не се чувства добре там.

Тръгваме мълчешком през буренясалия двор, после навлизаме в гъстата гора. Небето е на розови и лилави петна, дърветата хвърлят плътни черни, като нарисувани с четка, сенки по земята. Но въздухът вече се затопля и клоните им постепенно се окичват с нежнозелени листенца.

Обичам да гледам Пустошта такава — гола, мършава, все още лишена от разкошната си пролетна одежда, но протегнала ръка към нея, пълна с очакване и жадна за слънце, готова да избухне във всякакви цветове, пияна и изпълнена с енергия.

Джулиан ми помага с капаните, забива ги по-дълбоко в меката пръст, за да ги скрие от очите на зверчетата. Затварям очи. Харесвам това усещане за топла земя. И за пръстите на Джулиан.

Разполагаме и трите капана и отбелязваме местата, като обикаляме в кръг дърветата около тях с връв.

— Не мога да се върна там — казва тихо Джулиан. — Не още.

— Добре — кимам, ставам и изтривам пръстта от ръцете си в дънките. Аз също не съм готова да отида. Не става дума само за къщата. Причината е в Алекс. И в цялата група, в кавгите, в разногласията, в натрупаната неприязън и вечното налагане на воля и мнение. Всичко е толкова различно от онова, което заварих, когато за първи път дойдох в Пустошта, в старата база. Тогава всички бяха като едно голямо сплотено семейство.

Джулиан също става. Прокарва ръка по косата си и казва малко сърдито:

— Помниш ли кога се срещнахме за първи път?

— Когато лешоядите… — започвам аз, но той ме прекъсва.

— Не беше тогава — поклаща глава. — Преди това беше. На събранието на „Свободна от делириум Америка“.

Кимам. Все още не мога да приема, че момчето, което видях в онзи ден — момчето от плаката, прокламиращо кампания срещу делириума, въплъщение на идеята за свободна от болестта Америка — може да е същото, дори само да е свързано по някакъв начин с това до мен, с разрошен перчем, със загорели от слънцето жилести ръце и червено от студа лице.

Фактът, че хората се променят всекидневно, не спира да ме изумява. Никой не остава какъвто е бил. Трябва да откриваш човека всеки ден, той също непрекъснато трябва да открива себе си.

— Беше си забравила ръкавиците. Влезе в залата и ме видя да гледам онези снимки.

— Спомням си. Онези кадри от някакво проучване, нали? Каза ми, че търсите бази на невалидни.

— Излъгах те — поклаща глава Джулиан. — Аз просто… обичах да гледам отворени пространства. Обичах природата. Но никога не съм си представял, дори когато съм си мечтал за Пустошта, за незаградените места… не съм си представял нещо подобно.

Хващам ръката му и я стискам лекичко.

— Знаех, че ме лъжеш, Джулиан.

Днес очите му са яркосини, с цвета на лятото. Понякога изглеждат буреносни, като океана рано сутрин, преди да се развидели. Друг път са светли като ново небе. Знам всичките им нюанси. Той минава с пръст по овала на лицето ми.

— Лена…

И ме гледа толкова настоятелно, че ми става неудобно.

— Какво? — налагам си безгрижен вид аз.

— Нищо — отвръща Джулиан и хваща и другата ми ръка. — Нищо лошо. Просто… искам да ти кажа нещо.

„Недей“, моля го, но думите се изгубват в истеричния изблик на неконтролируем смях, като онези изблици, които някога получавах преди всеки тест по математика. Забелязвам кална следа по бузата му и започвам да се кискам още повече.

— Какво? — ядосва се той.

Веднъж щом съм започнала, не мога да спра да се смея.

— Кал — хълцам и протягам ръка към бузата му. — Цялата е в кал.

— Лена — повтаря Джулиан с такова напрежение в гласа, че аз най-после млъквам. — Опитвам се да ти кажа нещо важно.

За миг оставаме в мълчание, загледани един в друг. Гората замлъква. Дърветата също притаяват дъх. Оглеждам се в очите му и се виждам като сянка, като форма без съдържание. Какво виждат тези очи, когато ме гледат?

Джулиан си поема въздух. После изрича на един дъх:

— Обичам те.

— Не го казвай — прошепвам едновременно с него.

Отново настъпва тишина. Джулиан ме поглежда изненадано.

— Какво каза? — пита накрая.

Искам да си взема думите назад. Искам да му кажа: „И аз те обичам“. Но думите са заключени вътре в сърцето ми със сто ключа.

— Аз… искам да знаеш, че държа на теб, както на никой друг — обяснявам и протягам ръка към него, но той се отдръпва.

— Недей — казва и отмества поглед от мен.

Тишината се настанява за дълго между нас и с всяка минута става по-плътна, по-тежка. Въздухът се насища с черни като въглен петна, които започват бавно да се сливат.

— Заради него е, нали? — казва най-после Джулиан и намира отново очите ми. — Заради Алекс.

Не си спомням досега да е произнасял името му.

— Не, не е заради него — отвръщам прекалено бързо и прекалено настоятелно. — Между нас вече няма нищо.

Той поклаща глава. Виждам, че не ми вярва.

— Моля те! — отново посягам към него и този път Джулиан ме оставя да го помилвам, да се повдигна на пръсти и да го целуна по бузата. Не се отдръпва, но не отвръща на целувката ми. — Дай ми малко време.

Най-после той се предава. Хващам ръцете му и ги поставям на раменете си. Джулиан ме целува по носа, тръгва нагоре към челото, после допира устни до ухото ми.

— Нямах представа, че ще стане така — прошепва той. Замълчава за миг, после добавя: — Страх ме е, Лена.

Усещам сърцето му да бие под слоевете дрехи. Не знам какво има предвид с това: Пустошта, бягството, близостта с мен или самата любов, но не питам нищо, притискам го до себе си и облягам глава на гърдите му.

— Знам — казвам тихо. — Мен също ме е страх.

В този момент гласът на Рейвън долита до нас:

— Вечерята е готова! Лапаш или лягаш гладен!

Викът й подплашва ято птици и те хвръкват вкупом към небето. Вятърът раздвижва гората и тя оживява отново, шепотът на клоните, скърцането на стволовете и въздишките на вятъра се сливат в един постоянен, наситен с енергия звук.

— Да вървим — казвам и повеждам Джулиан към къщата на мъртвите.

ХАНА

Експлозии разтърсват небето. Първо една, после още една, след това с десетки, като изстрели от картечница, дим, огън и цветни фойерверки, полетели към сиво-синьото вечерно небе.

Всички аплодират цветната феерия над терасата. Ушите ми звънват и ноздрите ми пламват от лютивия дим, но аз също ръкопляскам.

Фред е обявен официално за кмет на Портланд.

— Хана! — извиква той и тръгва към мен, а фотоапаратите щракат и святкат като луди.

По време на фойерверките всички се стълпиха по балконите на Харбър Голф и Кънтри клуба и ние бяхме разделени. Той достига до мен и ми подава ръка.

— Поздравления — усмихвам се аз. Фотоапаратите продължават да работят — щрак, щрак, щрак — още една миниатюрна серия от фойерверки. — Много се радвам за теб.

— Имаш предвид за нас — поправя ме той. Старателно сресаната му и намазана с гел коса се е разрошила по време на церемонията и един непослушен кичур е паднал на челото, закривайки дясното око. Доволна съм. Това е моят живот и мястото ми е тук, до Фред Хардгроув.

— Косата ти — навеждам се към ухото му аз.

Той вдига ръка, прибира механично кичура на определеното му място и ми кима.

— Благодаря.

В същия момент една смътно позната жена, репортер от „Портланд Дейли“, застава до рамото на Фред.

— Кмете Хардгроув — обръща се към него тя и аз потръпвам от удоволствие при новата му титла. — Цяла вечер се опитвам да се добера до вас. Имате ли минутка…

Тя не изчаква отговора му, хваща го под ръка и го повежда встрани от тълпата. Той се обръща към мен и изговаря само с устни: „Съжалявам“. Махам с ръка, за да му покажа, че разбирам.

Фойерверките са приключили и хората се връщат в балната зала, където празненството продължава. Всички се смеят и говорят възбудено. Вечерта е прекрасна, носи в себе си обещание и надежда. В своята реч Фред обеща да възстанови реда и стабилността в нашия град и да го прочисти от наместилите се между нас симпатизанти и членове на съпротивата, които „като термити разяждат бавно основите на нашето общество и разрушават нашите ценности“.

„Стига вече“, бяха заключителните му думи и всички го аплодираха.

Сега бъдещето изглежда така: щастливи двойки, ярки светлини, хубава музика, красиви дрехи и приятни разговори. Уилоу Маркс и Грейс, разпадащите се къщи в Диъринг Хайландс и чувството за вина, принудило ме да изляза миналата вечер и да се кача на колелото — всичко това изглежда просто лош сън.

Спомням си колко тъжно ме гледаше Уилоу, докато казваше: „Хванаха и теб“.

Всичко утихва. Последните тънки като косъмчета струйки на дима се разсейват във въздуха. Зелените хълмове на голф игрището потъват в лилавите сенки.

Все още на терасата, оглеждам градския площад и вътрешно се изпълвам с радост от видяното: от старателно окосената и добре поддържана трева, от ясните очертания на улиците и сградите, от неизменния ред, по който денят отстъпва мястото си на нощта, за да го заеме отново на следващия ден, от предвидимото бъдеще и живота без болка.

Тълпата около мен оредява и аз съглеждам едно момче, което ми се усмихва от другия край на терасата. Струва ми се познато, въпреки че в момента не мога да се сетя откъде. Но когато тръгва към мен, в ума ми просветва.

Стив Хилт. Не мога да повярвам.

— Хана Тейт — извиква възторжено Стив. — Предполагам, че не е редно да те наричам „Хардгроув“ засега, нали?

— Стивън.

Миналото лято го наричах „Стив“. Сега това ми се вижда неприлично. Той се е променил. Може би затова не можах да го позная веднага. Когато се навежда към подноса на сервитьорката, за да остави празната си чаша, виждам белега на процедурата.

Но промяната е по-дълбока. Той е напълнял. Коремът му издува закопчаната догоре риза като балон, линията на брадичката се губи в гушата му. Косата му е сресана надолу и покрива челото, както я носи татко, но не може да скрие олисялото теме.

Опитвам се да си спомня как изглеждаше, когато го видях последния път. Мисля, че беше в нощта на нападението в Хайландс. Отидох на онзи купон, защото се надявах да го срещна. Помня как стоях в онова полутъмно мазе, а подът под краката ми пулсираше в ритъма на музиката, потта се смесваше с влагата и се стичаше по стените, миришеше на алкохол, на плажно масло и на притиснати плътно едно до друго тела. Той дойде при мен — тогава беше слаб, направо мършав, висок и с готин слънчев загар — и аз му позволих да ме докосне, да погали кожата ми под блузата. После се наведе, долепи устни до моите и ги разтвори с език.

Мислех си, че съм влюбена в него. Мислех, че и той е влюбен в мен.

Докато се целувахме, се разнесе първият писък.

Веднага след това се чуха пушките.

И кучетата.

— Изглеждаш много добре — казва Стивън. Дори и гласът му е различен сега. Няма как да не го сравня отново с татковия — нисък, излизащ сякаш от корема, глас на възрастен човек.

— Ти също — излъгвам бързо.

Той се потупва по главата и ми хвърля поглед, който означава едновременно „Благодаря ти“ и „Знам“. Неволно се отдръпвам назад. Не мога да повярвам, че миналото лято се целувахме. Не мога да повярвам, че рискувах всичко — заразата, инфекцията — заради този човек.

Но тогава той беше различен. Стив слага ръце в джобовете и се поклаща на пети.

— Е, кога ще бъде щастливото събитие? Разбрах, че е следващата събота, нали?

— Следващия петък. — Прочиствам гърло и питам: — Ами ти? Разбрах, че веднага са ти намерили партньорка.

Миналото лято изобщо не би ми хрумнало да питам за това.

— Да, разбира се. Силия Бригс. Познаваш ли Силия? Учи последна година в университета, затова изчакваме. Не можем да се оженим, докато не завърши.

Познавам Силия Бригс. Тя отиде да учи в „Ню Френдс Академи“, училище конкурент на „Света Ана“. Има извит като кука нос и висок дрънчащ смях; като го чуеш, веднага започваш да се притесняваш, че гърлото й е сериозно възпалено.

Сякаш прочел мислите ми, Стивън добавя:

— Може да не е най-красивата на света, но е прилична. Баща й е шеф на регулаторния орган, така че ще сме добре. Той ни осигури покана за тържеството — засмива се Стивън. — Което не е никак лошо, трябва да призная.

Въпреки че сме единствените останали на балкона, изведнъж получавам пристъп на клаустрофобия.

— Извинявай — казвам и си налагам да го погледна. — Трябва да се връщам вътре. Но ми беше приятно да те видя отново.

— Удоволствието е мое — казва той и ми намига приятелски. — Забавлявай се.

Успявам да кимна. Минавам през френския прозорец и закачам края на роклята си в една цепнатина на прага, но не спирам, дърпам силно и чувам плата да се къса. Без да поглеждам надолу, продължавам между гостите: най-богатите и най-важните членове на портландското общество, напарфюмирани, напудрени и облечени по последна мода. Проправяйки си път, дочувам части от разговори, звуци и движения.

— Знаете ли, че кметът Хардгроув има връзки в „Свободна от делириум Америка“?

— Но не го показва публично.

— Не още.

Нямам представа защо срещата със Стивън Хилт ме разстрои толкова много. Някой поставя чаша шампанско в ръката ми и без да мисля, я изпивам на един дъх. Мехурчетата дразнят гърлото ми, трябва да сложа ръце на устата си, за да спра кихавицата. Отдавна не съм пила алкохол.

Хората обикалят залата, поклащат се около музикантите в ритъма на степа и валса, заели подходящата стойка с изпъчени гърди, пристъпват грациозно и решително, правят фигури, после се връщат в начално положение и оглеждат с любопитство останалите. Две дами, и двете високи, с царствена осанка и поглед на хищни птици, ме оглеждат, докато минавам покрай тях.

— Много хубаво момиче. Изглежда и здраво.

— Не знам. Дочух, че точките й са нагласени. Мисля, че щеше да е по-добре за Хардгроув, ако…

Жените се отдалечават и аз изгубвам гласовете им сред всеобщата врява. Други разговори заглушават техните.

— За колко деца са предвидени?

— Не знам, но като я гледам, мисля, че ще се справи и с десетина.

Кръвта се качва в лицето ми. Става дума за мен. Говорят за мен.

Оглеждам се за мама, татко или госпожа Хардгроув, но не виждам никого. Не виждам и Фред, и за миг се поддавам на паниката — аз съм сама в стая с непознати.

Изведнъж ме застига друга мисъл. Вече нямам приятели. Защото се предполага, че ще се сприятеля с приятелите на Фред — хора от нашата класа, с нашето положение и сходни интереси. Хора като тези тук.

Вдишвам дълбоко и се опитвам да се успокоя. Не трябва да се чувствам така. Трябва да съм храбра, уверена и безгрижна.

— Имало някакви проблеми с нея миналата година, преди да я излекуват. Започнала да проявява симптоми…

— Толкова много момичета ги проявяват. Ето защо е толкова важно кметът Хардгроув да се договори със „Свободна от делириум Америка“. Нацапат ли гащите, да бъдат подложени на процедурата. Така мисля аз.

— Моля те, Марк, говори по-тихо.

Най-сетне зървам Фред. Той е в другия край на залата, заобиколен от група хора. От двете му страни има репортери. Опитвам се да си пробия път към него, но тълпата, нараснала двойно с напредването на вечерта, блокира пътя ми. Някой ме удря с лакът и аз отхвърчам към жена с голяма чаша червено вино в ръка.

— Извинете — измърморвам, докато отминавам.

Чувам ахкане и нервен коментар, но аз съм съсредоточила цялото си внимание да премина през тълпата и не обръщам внимание на врявата след себе си.

Мама ме пресреща и ме хваща здраво за лакътя.

— Какво е станало с роклята ти? — изсъсква в ухото ми.

Поглеждам надолу и виждам на гърдите си голямо червено петно. Изведнъж ми става смешно. Изглежда така, сякаш са стреляли по мен. Слава богу, успявам да потисна ненавременния смях, издърпвам ръката си и обяснявам:

— Една жена разля чашата си върху мен. Тъкмо отивах до банята.

Казвам го и веднага ми олеква. В тоалетната ще мога да се освежа, да дойда на себе си.

— Ами побързай тогава — подканя ме мама и поклаща глава, сякаш вината е моя. — Фред ще вдига тост всеки момент.

— Ще побързам — отвръщам и продължавам напред.

В коридора е доста по-хладно. Тръгвам към тоалетната, отправила поглед право напред, за да избегна контакта с очи с излезлите на хлад гости. Стъпките ми потъват в дебелия килим. Един мъж говори високо по мобилния си телефон, явно иска да привлече вниманието на другите с модерния си апарат. Тук всички имат такива джаджи. Въздухът ухае на рози и на скъпи пури.

Стигам до тоалетната, хващам бравата и спирам за момент. Отвътре се дочуват тихи гласове, после невъздържан смях. Една жена казва по-високо:

— От нея ще стане добра съпруга. Това е добре, като се има предвид какво стана с Каси.

— С коя?

— С Каси О’Донъл. Първия му избор. Не я ли помниш?

Оставам с ръка на бравата. Каси О’Донъл. Първата съпруга на Фред. Никой не ми е казвал нищо за нея. Притаявам дъх и се моля вътре да продължат разговора.

— Разбира се, че я помня. Кога беше това? Преди две години?

— Не, три.

Намесва се трети глас:

— Знаете ли, сестра ми учеше с нея в гимназията. Тогава тя използваше средното си име. Мелания. Тъпо име, нали? Сестра ми твърди, че била абсолютна кучка. Но накрая си получи своето.

— Божията мелница мели бавно, но сигурно.

Стъпките се приближават към мен. Отстъпвам назад, но не достатъчно бързо. Вратата се отваря. Една жена застава на прага. Сигурно е по-голяма от мен с не повече от няколко години, а вече е в напреднала бременност. Когато ме вижда, се стъписва и се връща назад, за да ми направи път.

— Влизахте ли? — пита ме учтиво, без да показва признаци на неудобство, въпреки че не може да не се тревожи, че може да съм чула разговора им. Очите й продължават да ме оглеждат най-безцеремонно и спират на петното на роклята ми.

На огледалото зад нея са се подредили другите две жени и ме наблюдават със същото любопитство.

— Не — казвам, обръщам се и продължавам надолу по коридора. Сигурна съм, че трите се споглеждат и тайничко ми се присмиват.

Завивам и тръгвам сляпо по друг коридор. Този е по-хладен и по-тих от предишния. Не биваше да пия онова шампанско. То ми замая главата. Подпирам ръка на стената и продължавам напред.

Никога не съм се замисляла за Каси О’Донъл, първото избрано за Фред момиче. Знам само, че са били женени повече от седем години. Трябва да се е случило нещо ужасно, защото хората отдавна не се развеждат. Няма нужда от това. А и на практика разводите са незаконни.

Навярно не е можела да има деца. Ако е била биологически дефектна, това е основателна причина за развод.

Припомням си думите на Фред: „Изплаших се, че вземам повредена стока“. В коридора е прекалено студено и аз потръпвам.

Виждам знак, който ме упътва към втора тоалетна. Трябва да сляза по следващите застлани с килим стълби. Тук е съвсем тихо, като изключим ниския шум от работещото електричество. Хващам се здраво за парапета, за да се задържа на високите токове, и поемам надолу.

Спирам на последното стъпало. На този етаж подът не е застлан с килим и по-голямата част от пространството тъне в мрак. Била съм в Харбър Клъб само два пъти, и двата пъти с Фред и майка му. Нашите не са негови членове, но татко мисли да се присъедини към зет си. Фред казва, че половината бизнес в страната се върти в подобни клубове и че неслучайно Консорциумът е обявил голфа за национален спорт. Това положение не се променя вече трийсет години.

При една перфектна игра на голф няма нито едно случайно движение. Редът, формата и ефективността са запазената й марка. Научих това от Фред.

Минавам през няколко широки коридора и най-после съзирам голямото кафене на клуба, където веднъж вечеряхме с Фред. Намирам дамската тоалетна — боядисано в розово помещение, напомнящо на гигантски напарфюмиран игленик — и влизам. Вдигам си косата и си избърсвам лицето с хартиени кърпи. Нищо не мога да направя за петното на роклята, затова свалям шарфа от кръста, намятам го на раменете и го завързвам хлабаво между гърдите си. Не е най-страхотната идея на света, но поне изглеждам прилично.

Възвърнала поне частично контрола си, осъзнавам, че мога да стигна по-лесно до балната зала, ако завия не надясно, а наляво и оттам се кача на асансьора. Тръгвам по коридора и чувам тих разговор и пращене на телевизор. Няколко сервитьори с разхлабени или свалени вратовръзки, разкопчани отпред ризи и захвърлени по металния плот престилки са се събрали около малък телевизор. Един от тях е качил крака на блестящия от чистота плот и ги поклаща леко.

— Увеличи го — казва една от работничките в кухнята.

Той изсумтява, навежда се напред, сваля краката си от масата и натиска копчето за звука. После се обляга отново назад и ми дава възможност да видя какво предават по телевизията: разлюляна зелена растителност, от която се издигат тънки струйки дим. Потръпвам, сякаш през мен преминава електричество, и неволно стягам мускули.

Пустошта. Трябва да е тя.

Говорителката казва:

В усилията си да унищожат и последните останки от болестта, регулаторите и правителствените военни части проникват в Пустошта…

На екрана войници, облечени в камуфлажни дрехи, шарят из междущатските пътища, махат с ръка и се усмихват на камерата.

Консорциумът се събира, за да обсъди бъдещето на тези области, а президентът направи извънредно изявление в пресата, в което се закле, че няма да се успокои, докато не освободи държавата от шепата останали невалидни и не ги види наказани или излекувани.

На екрана се появява президентът Собел в традиционната си не особено привлекателна поза — застанал като истукан на ръба на подиума, сякаш всеки момент ще се изтърколи върху главите на журналистите.

Операцията ще изисква много време и средства. И още храброст и търпение. Но ние ще победим в тази война…

И нов кадър — парченце от пъзел в зелено и сиво, дим и зеленина, и тънки огнени езици. После нов кадър: още трева и храсти, малка рекичка се вие между борови дървета и върби. Следващият кадър ни показва място, където дърветата са изгорели чак до червеникавата земя.

Виждате картини от цялата страна с местата, където нашите войски издирват последните свърталища на болестта…

За първи път ми минава през ума, че Лена може вече да е мъртва. Защо не съм се замисляла досега за това? Гледам издигащия се над гората дим и си представям как заедно с него към небето отлитат и малки парченца от бившата ми приятелка — нокти, коса, мигли — и всичко става на прах.

— Загаси го — казвам, без да се усетя.

Всички сервитьори — четирима на брой — се обръщат към мен. Веднага стават от столовете, затягат вратовръзките и загащват белите си ризи в черните панталони с високи колани.

— Какво можем да направим за вас, госпожице? — пита любезно един от тях, по-възрастен от останалите. Другият до него се протяга и изключва телевизора. Настъпилата тишина е неочаквана и за мен, и за тях.

— Не, аз… — поклащам глава, — просто се опитвах да намеря пътя до залата.

Възрастният сервитьор примигва. Лицето му е безизразно, крие успешно всички негови мисли и емоции. Той излиза в коридора и ми сочи към асансьора, който се оказва на не повече от десет крачки.

— Трябва да изкачите един етаж, госпожице. Залата е в дъното на коридора. — Вероятно си мисли каква идиотка съм, но продължава да се усмихва мило. — Искате ли да ви придружа?

— Не, благодаря — отвръщам бързо. — Ще се оправя и сама.

И тръгвам по коридора, едва се сдържам да не затичам. Очите на сервитьора пронизват гърба ми. Асансьорът идва бързо и аз си отдъхвам облекчено, докато вратите се затварят зад мен. Допирам чело о стената на кабинката, усещам хладната й повърхност и въздишам дълбоко.

Божичко, какво ми има?

Асансьорът спира, вратите се отварят и шумът от гласовете прекъсва несвързаните ми мисли. Разнасят се бурни аплодисменти. Още един завой и аз влизам под ярките светлини на балната зала точно в мига, когато хиляди хора скандират:

— За бъдещата ви съпруга.

Фред е на сцената, вдига чаша с шампанско с цвета на течно злато. Хиляди лица се обръщат към мен, едри, подпухнали, като пълни луни. Чаши, хора, шампанско — всичко плува пред очите ми.

Вдигам ръка. Махам. Усмихвам се.

Всички ръкопляскат.

След тържеството се качваме с Фред в колата, за да ме откара у дома. Той мълчи. Настояваше да остане насаме с мен, затова изпрати майка си и нашите преди нас с друг шофьор. Предположих, че иска да ми каже нещо, но до този момент не е обелил и дума. Ръцете му са скръстени в скута, брадичката е прибрана плътно до гърдите. Изглежда, сякаш е заспал, но аз познавам тази поза. Наследил я е от баща си. Тя означава, че обмисля нещо.

— Мисля, че вечерта премина много добре — казвам, когато тишината става нетърпима.

— Ммм — измънква Фред и разтърква очите си.

— Уморен ли си? — накланям се към него аз.

— Добре съм. — Той вдига брадичка. После рязко се навежда напред и почуква по стъклото, което ни отделя от шофьора. — Спри за малко, Том.

Том спира незабавно и изключва двигателя. Тъмно е и не мога да видя къде точно се намираме. От двете страни на пътя се издигат черни стени от дървета, фаровете угасват и става още по-тъмно. Единствената светлина идва от самотна улична лампа на сто и петдесет метра от нас.

— Защо… — започвам несигурно, но Фред се обръща към мен и ме прекъсва.

— Помниш ли, когато ти обяснявах правилата на голфа?

Стряскам се от напрежението в гласа му и от несвързания със ситуацията въпрос, и успявам единствено да кимна.

— Тогава ти наблегнах колко важна роля играе кадито в тази игра. То е винаги на крачка зад теб, невидим съюзник, тайното ти оръжие. Без добър помощник, без кади, дори и най-добрият играч може да затъне.

— Ясно.

Колата ми се струва прекалено тясна и вътре е ужасно горещо. Дъхът на Фред мирише на кисело, на алкохол. Протягам ръка да отворя прозореца, но напразно. Двигателят е спрян; прозорците са заключени.

Фред прокарва нервно ръка по косата си.

— Виж, опитвам се да ти обясня, че за мен ти си моето кади. Разбираш ли? Очаквам от теб… трябва да съм сигурен, че ти си напълно до мен.

— Аз съм — казвам, прочиствам гърлото си и повтарям: — Аз съм до теб напълно.

— Сигурна ли си? — Той се навежда още няколко сантиметра към мен и слага ръка на коляното ми. — Ще ме подкрепяш ли винаги, независимо от обстоятелствата?

— Да. — Изведнъж усещам вълна на несигурност, а под нея и прилив на страх. Никога не съм виждала Фред толкова напрегнат. Ръката му стиска бедрото ми толкова силно, че ме хваща страх да не ми остави белег. — Нали за това са съпругите?

Фред се взира в мен известно време. После изведнъж ме пуска.

— Добре — казва и почуква отново по стъклото, което е сигнал за Том да запали отново автомобила и да подкара. Фред се обляга назад, сякаш нищо не се е случило.

— Радвам се, че се разбираме. Каси никога не можа да разбере. Не ме слушаше. Това бе основната част от проблема.

Колата завива и излиза на пътя. Сърцето ми забързва ритъма си.

— Каси ли?

— Касандра. Първата ми съпруга — усмихва се кисело Фред.

— Не разбирам.

Той замълчава за момент. После казва с видимо нежелание:

— Знаеш ли какъв беше проблемът на баща ми? — Подозирам, че не очаква отговор, но въпреки това поклащам глава. — Той вярваше в хората. Вярваше, че ако покажеш на човек правилния път… здравословния път, изпълнен с ред и лишен от мъка… той ще направи своя избор и ще тръгне по него. Ще се подчини. Какъв наивник беше този човек! — Фред отново се обръща към мен. Лицето му тъне в мрак. — Не разбираше, че хората са глупави и упорити. Ирационални. И деструктивни. Това е, нали? Това е причината за лечението. Хората да не могат да съсипват собствения си живот. Да нямат възможност да го направят. Разбираш ли?

Замислям се за Лена и за онези кадри на горящата Пустош. Питам се какво би направила сега, ако бе останала тук. Сигурно щеше да си хърка в чистото легло, а на сутринта щеше да стане със слънцето и да посрещне новия ден.

Фред се обръща към прозореца. В гласа му се появява стоманена нотка.

— Бяхме небрежни. Дадохме им прекалено много свободи, допуснахме прекалено много случаи на публично недоволство. Това трябва да спре. Аз няма да го позволя нито минута повече. Няма да гледам със скръстени ръце как моята страна и моят град са превземани отвътре. Това трябва да приключи веднъж завинаги.

Между нас има поне трийсет сантиметра разстояние, но аз се разтрепервам от страх. Изплашена съм толкова, колкото и преди, когато ме стисна за крака. Никога не съм го виждала така твърд и толкова чужд.

— Какво мислиш да правиш? — питам прегракнало.

— Трябва ни система — казва той. — Ще възнаградим хората, които следват правилата. Ще работим по принципа за обучение на кучета.

В ума ми изникват думите на онази жена на тържеството: „Изглежда, може да се справи поне с десетина“.

— И ще наказваме хората, които не се приспособяват. Не физически, разбира се. Това е цивилизована страна. Планирам да предложа Дъглас Финч за министър на енергетиката.

— Министър на енергетиката ли? — зяпвам срещу него. Никога не съм чувала такова министерство.

Стигаме до светофар — един от малкото, които все още работят в града, Фред посочва навън без определена посока.

— Енергията не е безплатна. Тя трябва да се заслужи. Електричество, светлина, топлина — това ще се раздава само на заслужили хора.

В първия момент не мога да измисля никакъв отговор. Пускането и спирането на тока винаги са се редували през определени интервали и пускането става предимно през нощта, затова в по-бедните квартали, особено сега, семействата се отказват масово от перални и съдомиялни машини. Излиза им прекалено скъпо да ги държат като паметници в домовете си.

Но всеки има право на електричество и винаги е било така.

— Как така? — сещам се да попитам най-накрая.

Фред приема въпроса ми буквално.

— Всъщност е много просто. Мрежата си е на място и в днешно време цялата работа е компютризирана. Въпросът опира до следене на информация и натискане на няколко копчета. Едно щракване и пускаш тока. Още едно и го спираш, Финч ще има грижата за всичко. Ще преглеждаме системата на шест месеца, например. Трябва да сме честни с хората. Както казах, живеем в цивилизована страна.

— Ще има недоволство — предупреждавам аз.

Фред свива рамене.

— Предвидил съм протести в началото. Точно затова е толкова важно да си до мен. Но имаме ли зад гърба си точните хора — важните хора, — всички ще се наредят след тях. Няма начин.

Той взема ръката ми в своята и я стиска лекичко.

— Трябва да се научат, че бунтовете и демонстрациите само влошават нещата. Политиката ни трябва да е безкомпромисна.

Завива ми се свят. Без електричество означава без хладилник, без готварска печка, без фурна.

— А как ще се отопляват? — питам объркано.

Фред се изсмива кратко, снизходително, сякаш съм малко кученце, което се учи на циркови номера.

— Лятото вече чука на вратите — казва той. — Не мисля, че отоплението е такъв проблем.

— Но какво ще стане, когато застудее? — продължавам аз.

В Мейн зимата често започва през септември и свършва около май. Миналата зима имахме над метър сняг. Замислям се за мършавата Грейс с кокалестите лопатки, като зачатъци на пилешки крилца, и острите лакти. — Какво ще правят те тогава?

— Предполагам, че ще осъзнаят една истина: свободата не топли — отвръща той и аз долавям усмивката в думите му.

Фред се навежда напред и отново почуква по прозореца на преградата.

— Какво ще кажеш да пуснем малко музика? На мен ми се слуша. Да пуснем нещо весело, а?

ЛЕНА

Нощта идва бързо, а с нея и студът.

Изгубихме се.

Търсим следи от стари магистрали, надявайки се някоя от тях да ни отведе до Уотърбъри. Пайк е убеден, че сме отишли далече на север; Рейвън смята, че сме слезли на юг.

Вървим почти на сляпо, използваме компас и набързо нарисувани карти, предавани от ръка на ръка между пътуващи търговци и групи от невалидни, допълвани и доуточнявани с времето, с отбелязвани на посоки обекти — реки, стари пътища и ферми, бомбардирани по време на Прочистването; с приблизителни граници на големи затворени градове, за да знаем къде са и да можем да ги заобикаляме, с клисури и невъзможни за преминаване места. Посоката, както и времето, е общо понятие, без граници, без препятствия. Картографирането е безкраен процес на интерпретации и разчитане на интерпретациите, на отиване, на връщане и доуточняване на отбелязаното.

Изведнъж всички спираме, защото чуваме Рейвън и Пайк да се карат отпред. Раменете ме болят от тежката раница. Свалям я и сядам върху нея, вадя водата от закачената на колана ми бутилка и отпивам жадно. Джулиан е зад Рейвън, върви със завързано през кръста яке.

Лицето му е зачервено, а косата изглежда тъмна от потта. Виждам го да се надига над рамото на Рейвън и да поглежда към картата в ръцете на Пайк. Не мога да не забележа, че е отслабнал още повече.

Алекс е в края на групата, седнал е на раницата си като мен. Корал е направила същото, седи толкова близо до него, че коленете им се допират. За краткото време от няколко дни двамата станаха почти неразделни.

Не искам да го гледам, но не мога да отместя погледа си от него. Не разбирам какво толкова има да обсъжда с Корал. Двамата говорят непрекъснато, докато вървят и докато почиват, говорят и по време на обяд и вечеря, седнали в някой ъгъл плътно един до друг. В същото време той почти не говори с останалите, а след срещата ни с мечката не е разменил нито една дума с мен.

Сигурно Корал го пита нещо, защото го виждам да клати глава. И неочаквано, макар и само за миг, двамата ме поглеждат. Бузите ми пламват и аз бързам да се обърна настрани. Говорят за мен. Сигурна съм. Какво ли го пита тя?

„Познаваш ли това момиче? Непрекъснато ни зяпа.“

„Мислиш ли, че Лена е хубава?“

Стискам юмруци и не ги отпускам, докато не усещам, че ноктите ми се забиват в дланите, поемам си дълбоко въздух и се опитвам да прогоня мисълта. Алекс не ме интересува, нито ме интересува какво мисли.

Пайк се намесва:

— Казвам ти, трябва да тръгнем на изток, към старата църква. Отбелязана е на картата.

— Това не е църква — сопва се Рейвън и дърпа картата от ръцете му. — Това е дървото, покрай което минахме преди малко. Онова, разцепеното от мълния. Следователно трябва да продължим на север.

— Казвам ти, тук има кръст…

— Защо не изпратим съгледвачи? — прекъсва ги Джулиан.

Те замлъкват и се обръщат към него. Рейвън се намръщва, а Пайк впива очи в Джулиан с открита враждебност. Коремът ми се стяга и започвам да го моля наум: „Не се намесвай. Не прави глупости“.

Но Джулиан продължава кротко:

— В група се движим по-бавно и ще изгубим много време и сили, ако тръгнем в грешната посока. — За миг виждам как на повърхността излиза старият Джулиан, онзи от конференциите, митингите и плакатите, лидерът на младежкото крило на „Свободна от делириум Америка“, самоуверен и спокоен. — Предлагам двама души да тръгнат на север…

— Защо на север? — избухва нервно Пайк.

Джулиан не се замисля.

— Или на юг, няма значение. Да повървят половин ден и да потърсят магистрала. Ако не открият нищо, тръгваме в другата посока. Най-малкото ще проучим терена. Ще се ориентираме.

— Ние ли?

— Готов съм да тръгна — поглежда я Джулиан.

— Опасно е — скачам на крака, изплашена за него. — Знаем, че навсякъде сноват лешояди, а може да има и регулатори. Трябва да сме заедно. Иначе ще станем лесна плячка.

— Тя е права — обръща се към него Рейвън. — Опасно е.

— И преди съм срещал лешояди — възразява Джулиан.

— И за малко не умря — провиквам се към него.

— Но все пак не умрях — усмихва се той.

— Ще отида с него — казва Так, плюе гъста каша от тютюн на земята и избърсва устни с ръкав.

Извъртам се и се втренчвам в него, но той не ми обръща внимание. Не е тайна, че Так не искаше да спасим Джулиан, още по-малко да го вземем с нас. И съм сигурна, че и досега го смята за грешка.

— Знаеш ли как да стреляш с пушка?

— Не — намесвам се аз. — Не знае.

Всички погледи се насочват към мен, но изобщо не ме интересува. Не знам какво се опитва да докаже Джулиан, но не ми харесва.

— Знам — лъже той.

— Добре тогава — кима Так, вади нова щипка тютюн от торбичката около врата си и я пъхва в устата. — Изчакай да разопаковам част от багажа. Ще тръгнем след половин час.

— Добре — вдига ръце Рейвън в знак на примирение. — Останалите, ще направим лагера си тук.

Всички се спускат като един, започват да разопаковат и да вадят нещата от торбите, трупат ги на земята, изтърсват ги, както животното отърсва козината си. Грабвам ръката на Джулиан и го повличам далече от другите.

— Какво беше това? — Едва се сдържам да не се развикам.

Виждам, че Алекс гледа към нас. Явно се забавлява. Ако имах нещо подръка, щях да го метна по него.

Завъртам Джулиан така, че да закрие Алекс от погледа ми.

— Кое? — пита той, издърпва ръката си и пъхва и двете в джобовете си.

— Не се прави на интересен — изскърцвам със зъби аз. — Не трябваше да се предлагаш за тази работа. Това не е шега, Джулиан. Ние сме на бойното поле.

— Аз също не се шегувам. — Спокойствието му ме влудява. — Знам по-добре от всеки на какво са способни от другата страна. Забрави ли?

Прехапвам устни и свеждам поглед. Той има право. Ако някой познава тактиката на зомбитата, това несъмнено е Джулиан Файнман.

— Но ти все още не познаваш Пустошта — опитвам пак. — Ако те нападнат… ако се случи нещо и въпросът е кой да бъде спасен — ти или групата, Так ще те изостави като нищо. Няма да застраши нас.

— Лена. — Джулиан слага ръце на раменете ми и ме принуждава да го погледна. — Нищо няма да се случи, ясно?

— Няма откъде да знаеш — настоявам аз.

Знам, че прекалявам, но не мога да мълча. Изведнъж ми се доплаква. Чувам в себе си мекия му глас, когато ми каза „Обичам те“, усещам как гръдният му кош се издува и спада, докосвайки гърдите ми, докато спим.

„Обичам те, Джулиан.“ Но думите не стигат до езика ми.

— Другите не ми вярват — казва тихо той.

Отварям уста да възразя, но Джулиан не ми дава възможност.

— Не се опитвай да отричаш. Знаеш, че е така.

Преглъщам протеста си. Вместо това питам:

— Е, и какво? Искаш да се докажеш, така ли?

Той въздъхва и разтърква очите си.

— Искам да намеря своето място сред вас, Лена. Искам да съм един от вас. И разбирам, че трябва да го заслужа. Не става дума за доказване. Но ти сама каза, че сме във война. Не искам да стоя настрана.

Той се навежда и ме целува по челото. Преди да ме докосне, се поколебава за момент, сякаш все още му трябва време да се отърси от стария страх от зараза, от вътрешната си съпротива за близост.

— Защо се разстройваш толкова? Нищо няма да ми се случи.

„Защото ме е страх — искам да му кажа. — Имам лошо предчувствие. Защото те обичам и не искам да ти се случи нещо.“ Но думите отново не излизат, сякаш заровени като вкаменелости дълбоко под натрупаните от минали животи страхове, под слоеве от пръст и прах.

— Ще се върнем след няколко часа — уверява ме Джулиан и леко гали брадичката ми. — Сама ще видиш.

Но те не се връщат за вечеря, не се връщат и когато гасим огъня за през нощта. Не е добре, че го гасим, не само защото ще ни е студено, докато спим, но и защото Так и Джулиан ще ни открият по-трудно без светлината му, но Рейвън е непреклонна.

Предлагам да остана на пост и да ги чакам. Прекалено много се тревожа, за да заспя. Рейвън ми дава още едно яке от багажа. Все още нощем е много студено.

На стотина крачки от лагера започва лек наклон, на най-високата му точка има стара бетонна стена, нашарена с призрачни останки от графити, която ме предпазва от вятъра. Свивам се, опирам гръб в бетона и прегръщам чашата с топла вода, която Рейвън кипна за мен, за да си топля пръстите. Ръкавиците ми изчезнаха, или бяха откраднати, някъде след Ню Йорк и сега трябва да се оправям без тях.

Луната целува набързо стъкмения лагер с притихналите, изгърбили се като камили палатки. В далечината една водна кула, напълно запазена, се издига над дърветата като огромно стоманено насекомо, кацнало на дългите си тънки крака. Небето е ясно, безоблачно, мракът е наситен с хиляди и хиляди звезди. Някъде из гората се обажда бухал и глухият жален звук оглася нощта. От това късо разстояние лагерът изглежда спокоен, обвит в бяла мъглица, заобиколен от руините на стари къщи, паднали на земята покриви, преобърнати пейки и люлки, чиито пластмасови седалки все още стърчат над тревата.

Минават два часа и аз започвам да се прозявам толкова широко, че ме заболява ченето. Тялото ми натежава, сякаш са ме заровили в мокър пясък. Звездите над мен се сливат в едно, превръщат се в ярък слънчев диск… от него излиза Хана, разпуска косата си и казва: „Беше доста забавно, нали? Никога не съм имала намерение да се лекувам…“ Очите й гледат в моите. Тя пристъпва към мен и аз виждам, че ще стъпи в капан, опитвам се да я предупредя, но…

Щрак. Някаква вейка се счупи. Скачам на крака със сърце в гърлото и бързо се прикривам зад едно дърво. Гората отново утихва, но аз знам, че не си измислям, не съм сънувала онзи звук: беше нечия стъпка.

„Моля те, дано да е Джулиан — започвам да се моля наум. — Дано да е Так.“

Оглеждам лагера и съзирам една сянка да се движи между палатките. Свалям пушката и я вземам на мушка. Пръстите ми са подути от студа и действат непохватно. Оръжието ми се струва по-тежко от обикновено.

Сянката излиза на едно огряно от луната петно и аз си отдъхвам. Това е Корал. Кожата й е почти бяла на сребристата светлина. Облякла е два пъти по-голям от нея пуловер — веднага познавам, че е на Алекс. Изведнъж ми прилошава. Опирам пушката на рамото си, насочвам дулото към нея и мислено си казвам: „Бам“.

Но веднага смъквам оръжието, засрамена от себе си.

Онези от другата страна май са прави за някои неща. Любовта е форма на притежание. Тя е отрова. Алекс може да не ме обича вече, но аз не мога да понеса мисълта, че е влюбен в друга.

Корал изчезва в гората, сигурно по малка нужда. Краката ми се схващат, за това ги размърдвам лекичко. Много съм уморена, не мога повече да стоя будна. Ще сляза и ще събудя Рейвън. Тя ми предложи да ме смени по някое време.

Щрак. Още една стъпка върху суха вейка. Този път идва от източната страна на лагера. А Корал тръгна на север. Умората ми минава мигновено и аз заставам нащрек.

Този път го виждам. Движи се съвсем бавно, появява се от гъстия шубрак с готова за стрелба пушка. Веднага разбирам, че не е лешояд. Позицията му е перфектна, пушката — нова, а дрехите са съвсем по мярка.

Сърцето ми замира. Регулатор. Няма какъв друг да е. Това означава, че в Пустошта наистина има пробив. Въпреки всички доказателства част от мен все още се надява да не е така. В първия миг всичко потъва в тишина, после кръвта нахлува в главата ми, започва да бумти в ушите ми, да пълни съзнанието ми със страховити звуци. Нощта просветлява, изведнъж се насища с писъци и викове, чужди и диви, сякаш гладни хиени подгонват плячката си из гората. Гърлото ми пресъхва. Вдигам пушката с потни и треперещи ръце и се прицелвам в приближаващия се към лагера регулатор. Слагам пръст на спусъка. Паниката стяга гърдите ми. Не знам какво да правя, да стрелям или да изчакам. Никога не съм уцелвала нищо от такова разстояние. Никога не съм стреляла по човек. Нямам представа дали ще мога.

„По дяволите, по дяволите, по дяволите! Къде е Так?“

Толкова ми се иска Так да е тук!

„По дяволите!“

Налагам си спокойствие и се замислям. Какво щеше да направи Рейвън на мое място?

Той достига до първите палатки, навежда пушката си и аз махам пръст от спусъка на моята. Може да е просто разузнавач. Ще разучи положението и ще се върне да докладва. Това ще ни даде време да офейкаме оттук и да се подготвим за евентуално нападение. Дай боже да се измъкнем невредими.

В този момент Корал излиза от гората.

За част от секундата остава неподвижна и бяла, сякаш осветена от светкавицата на нечий фотоапарат. За част от секундата той също остава на място.

После тя ахва, а той насочва оръжието си към нея. Без да мисля или да съм го планирала предварително, отново слагам пръст на спусъка и натискам. Коленете на регулатора се подгъват, той извиква и се свлича на земята.

После всичко се обърква.

Пушката отскача, отхвърля ме назад и аз залитам. Опитвам се да се задържа на крака, но в същия момент едно откъртило се от бетонната стена парче ме удря в гърба и болката ме пронизва от ребрата до рамото като с нож. Чуват се още изстрели — един, два, — после викове. Хуквам надолу към лагера. За по-малко от минута мястото се променя, превръща се в гъмжило от хора и гласове.

Регулаторът лежи със зарито в пръстта лице и разперени встрани ръце и крака. Локва кръв се разстила като тъмна сянка около главата му. Дани стои до него с изваден пистолет. Сигурно тя го е застреляла.

Виждам Корал да притиска ръце към корема си, втренчена в трупа. В погледа й се чете ужас, но забелязвам и стаено чувство за вина, сякаш тя е извикала регулатора при нас. Но не е ранена, което е облекчение. Инстинктите ми я спасиха и това ме изпълва с гордост, в същия момент обаче си спомням как насочих пушката към нея и се изпотявам от срам. Никога не съм искала да бъда такъв човек, но омразата намери постоянно място в сърцето ми и постепенно издълба черна дупка, в която е толкова лесно да изгубиш себе си.

Омразата. Зомбитата ме предупреждаваха и за нея.

Пайк, Хънтър и Лу заговарят едновременно. Започват да се препират, а останалите се нареждат в полукръг около тях, бледи и изплашени, излезли от земята призраци с очи, които на лунната светлина изглеждат като черни дупки.

Само Алекс не е между тях. Виждам го клекнал малко по-встрани да подрежда багажа в раницата си.

— Добре — казва Рейвън. Говори тихо, но напрежението в гласа й привлича вниманието на всички. — Да погледнем фактите. Тук имаме мъртъв регулатор.

Някой изхлипва в тъмнината.

— Какво правим, хора? — избухва Гордо. Страхът изкривява лицето му. — Веднага трябва да се махнем.

— Къде? — пронизва го с поглед Рейвън. — Не знаем къде са те, не знаем от коя посока е дошъл този при нас. Може да попаднем направо в ръцете им.

— Шшшт — спира ни Дани.

За миг настъпва пълна тишина, чува се само ниският вой на вятъра в гората и викът на бухал. После всички долавяме далечното ехо от гласове. Идва от юг.

— Казвам ви, да останем и да се бием — настоява Пайк. — Това е наша територия.

— Няма да се бием, ако не се наложи — срязва го Рейвън. — Нямаме представа колко са регулаторите и какво оръжие имат. Те са по-добре въоръжени и повече от нас.

— Писна ми да бягам! — сопва й се Пайк.

— Ние не бягаме — отвръща тихо Рейвън. После се обръща към останалите. — Ще се разделим. Ще се пръснем наоколо. Ще се покрием. Част от нас ще тръгнат надолу към старото речно корито. Аз ще наблюдавам от хълма. Скали, храсти — използвайте всичко, което може да ви прикрие. Катерете се по дърветата, ако трябва. Само не се показвайте.

Тя оглежда всеки от нас поред. Пайк се инати, не иска да срещне погледа й.

— Вземете пушки, ножове, кой каквото има. Но помнете — няма да се бием, освен ако не ни принудят. Не предприемайте нищо, преди да дам сигнал. Никой да не мърда. Никой да не диша, кашля, киха и пърди, ясно?

Пайк плюе на земята, но никой не коментира.

— Добре тогава — отсича Рейвън. — Да тръгваме.

Групата се разпада бързо и безмълвно. Хората преминават покрай мен и се превръщат в сенки, а сенките се скриват в мрака. Приближавам към Рейвън, която коленичи до мъртвия регулатор и проверява за пари, оръжие и всичко, което може да ни влезе в употреба.

— Рейвън — викам я аз. Името й засяда в гърлото ми. — Дали…

— Ще се оправят — прекъсва ме, без да поглежда към мен. Знае, че искам да питам за Джулиан и Так. — Хайде, махай се оттук!

Изтичвам към палатките, намирам раницата си до огнището заедно с няколко други, натрупани една върху друга. Мятам я на дясното си рамо до пушката и презрамката й се врязва болезнено в кожата ми. Грабвам още две раници и ги слагам на лявото рамо.

Рейвън минава покрай мен и преди да изчезне в нощта, подвиква през рамо:

— Не се мотай, Лена.

Ставам и случайно забелязвам, че са изоставили превързочните материали. Ако се случи нещо, ако се наложи да бягаме и не можем да се върнем повече тук, откъде ще намерим други?

Свалям една от раниците и коленича.

Регулаторите идват насам, съвсем близо са. Вече различавам отделни гласове и думи. Оглеждам се и чак сега осъзнавам, че лагерът е изчезнал и мястото е съвсем голо. Само аз съм все още тук.

Разкопчавам ципа на раницата. Ръцете ми треперят. Издърпвам от нея някакъв пуловер и на негово място набутвам превръзките и няколко туби бацитрацин.

Една ръка ме хваща за рамото.

— Какво правиш, по дяволите? — Алекс. Сграбчва ме под мишницата и ме изправя на крака. Успявам да затворя ципа на раницата, преди да каже: — Тръгвай!

Опитвам се да издърпам ръката си от неговата, но той ме държи здраво и почти ме повлича към гората. В главата ми изниква картина от нощта на нападението в Портланд. Тогава Алекс ме влачеше по същия начин през лабиринта от стаи. Двамата се скрихме в една барака, седнахме на смърдящия на урина под и той превърза ранения ми крак. Още усещам нежните му ръце по кожата си.

Онази вечер Алекс ме целуна за първи път.

Бързо прогонвам спомена и се съсредоточавам в настоящето.

Спускаме се по стръмен насип към дълбокото, отдавна пресъхнало речно корито и потъваме в легло от гнили листа, над което стърчи издадена напред земя и образува естествена пещера. Алекс навежда главата ми и ме набутва в тясното тъмно пространство.

— Внимавайте.

Това е Пайк. Той също се е скрил тук, зъбите му проблясват в иначе плътния мрак, докато се смества, за да ни направи място. Успявам да седна. Алекс сяда до мен, вдига високо колене и ги опира в гърдите си.

Палатките са на не повече от петдесет метра от нас нагоре по хълма. Започвам да се моля наум регулаторите да решат, че сме избягали и че е безсмислено да претърсват района.

Чакането е истинска агония. Гласовете от гората отдавна са заглъхнали. Регулаторите сигурно крачат бавно към нас, приближават, оглеждайки всяко храстче.

Може би вече са стигнали до лагера и обикалят из палатките — мълчаливи смъртоносни сенки.

Скривалището ни се оказва прекалено малко, а тъмнината е непроницаема. Една мисъл идва неканена в главата ми — затворени сме в ковчег.

Алекс се размърдва до мен. Ръката му случайно докосва моята и гърлото ми пресъхва на мига. Заслушвам се в дишането му и чувам, че е по-учестено от нормалното. Притихвам на мястото си и оставам така, докато не отдръпва ръката си от моята. Сигурно е било неволно.

Отново настъпва мъчителна тишина.

— Това е тъпо — измърморва Пайк.

— Шшшт! — засича го Алекс.

— Седим тук като плъхове в капан…

— Млъквай, Пайк!

— И двамата млъкнете! — изсъсквам ядосано.

Отново се възцарява тишина. Минават няколко секунди и някой извиква. Алекс стяга мускули. Пайк сваля пушката от рамо и ме избутва с лакът към дъното. Преглъщам вика си на уплаха.

— Измели са се — достига до нас глас от лагера.

Значи са там. И след като са намерили палатките празни, не виждат защо трябва да пазят повече тишина. Опитвам се да разгадая предварителния им план. Явно са мислели да ни обградят и да ни избият, докато спим.

Колко ли са на брой?

— Мамка му! Бяхме прави за онзи изстрел. Бил е Дон.

— Мъртъв ли е?

— Да.

Чува се тъп звук, сякаш някой рита по стената на палатка.

— Виж само как живеят. Скупчени на едно място, валят се в прахта като животни.

— Внимавай. Тук бъка от зарази.

Дотук изброих шест гласа.

— Усещаш ли как мирише? Отврат.

— Дишай през устата.

— Копелета — просъсква Пайк.

— Шшт — казвам механично, въпреки че гневът изгаря и мен, но страхът го потиска. Мразя ги. Мразя всеки един от тях, за това, че се мисли за нещо повече от нас.

— Въпросът е накъде са се насочили.

— Накъдето и да е, не са отишли много далеч.

Общо седем гласа. Може би осем. Не съм сигурна. А ние сме над двайсет души. Но както каза Рейвън, не се знае с какво оръжие разполагат и дали наблизо не чакат още.

— Да разчистим тук, а, Крис?

— Само кажи.

Краката ми започват да изтръпват. Накланям се назад, за да им дам почивка, и се облягам на Алекс. Той не се отдръпва. Ръката му отново докосва моята и аз отново не разбирам дали е случайност, или иска да ме успокои. Въпреки всичко, въпреки страха, вътрешностите ми се нажежават до бяло. Всичко изчезва — Пайк, регулаторите, студът, — остава само рамото на Алекс до моето, гърдите му до моите и топлината на пръстите му.

Неочаквано замирисва на бензин.

Замирисва на огън.

Действителността се връща изведнъж. Бензин. Огън. Пожар. Те подпалиха палатките ни. Започва да пука, да пращи. Огънят заглушава гласовете на регулаторите. По хълма се спускат къдрави панделки дим, гърчат се като змии, пълзят към нас.

— Копелета — повтаря Пайк сподавено и тръгва напред, но аз го хващам и се опитвам да го задържа при нас.

— Недей. Рейвън каза да чакаме сигнала й.

— Не Рейвън командва тук.

Той заляга по корем и хваща пушката пред себе си като снайперист.

— Недей, Пайк!

Но той не ме чува или просто не ми обръща внимание. Запълзява нагоре по хълма.

— Алекс! — обръщам се за помощ към него. Паниката ме залива като поток. Димът, гневът и бученето на пламъците — всичко това блокира мислите ми.

— Мамка му! — измърморва Анекс и тръгва след Пайк, но от него се виждат само обувките. — Пайк, не ставай идиот.

Бам, бам!

Два изстрела. Ехото увеличава многократно звука. Запушвам ушите си.

И отново „бам, бам, бам“. Сега изстрелите са отвсякъде, разнасят се писъци. Залива ме дъжд от кал и пръст. Ушите ми писват, гърлото ми се изпълва с дим.

„Събери си мислите, Лена!“

Алекс вече е излязъл от дупката. Свалям пушката от рамо и тръгвам след него. В последната секунда захвърлям раниците. Само ще ме забавят.

Отвсякъде се чуват експлозии, изригват искри, огънят гълта гората с рев. Дим и огън. Между черните дървета — голи тъмни статуи, застанали неподвижно като замръзнали от ужас очевидци — се подават червените и оранжеви езици на пламъците. Виждам Пайк, прикрит зад едно дърво, стреля срещу нападателите. Лицето му е оранжево от огъня, устата му е отворена в яростен рев. Виждам Рейвън да се движи сред пушека. Въздухът оживява от куршуми, толкова са много, че си спомням за фойерверките в Източен Портланд в Деня на независимостта, когато двете с Хана сядахме на брега и гледахме картечния залп от ярки цветни ракети в небето. Тогава всичко около нас миришеше на дим.

— Лена!

Нямам време да видя кой ме вика. Един куршум профучава край мен и се забива в дървото зад главата ми, изпращайки наоколо дъжд от трески. Размърдвам се, скачам напред и се приземявам по корем до широкия дънер на един клен. Алекс също е залегнал зад дърво на няколко крачки пред мен. На всеки няколко секунди подава глава иззад ствола му, изстрелва няколко куршума и отново се прикрива.

Очите ми се насълзяват от дима. Надигам се леко и се опитвам да различа лицата на хората на светлината на пламъците. От това разстояние ми приличат на танцьори — поклащат се, подскачат и се въртят по двойки. Не успявам да разбера кой е от нашите и кой — регулатор. Примигвам, закашлям се и разтривам очи. Когато поглеждам отново, забелязвам, че Пайк е изчезнал.

Една от фигурите се обръща към огъня и аз разпознавам Дани. Един регулатор скача на гърба й и затяга ръцете си около врата й. Очите на Дани изскачат от орбитите, а лицето й посинява. Вдигам пушката, но размислям и навеждам дулото. Невъзможно е да уцеля от такова разстояние, особено когато мишената се движи. Дани се извива ту напред, ту назад, опитва се да се отърси от ездача си като бик.

В същия миг гръмва нов залп от куршуми. Регулаторът пуска Дани, притиска лакътя си с другата ръка и изкрещява от болка. Обръща се към светлината и аз виждам, че между пръстите му се стича кръв. Не знам кой стреля, не знам и дали куршумите бяха предназначени за него или за Дани, но стрелбата й дава възможност за действие. Тя бърка в колана за ножа си. Вижда се, че е изтощена от борбата, но тръгва напред с упорството на ранено животно. Мята ръка около врата на регулатора. Острието на ножа проблясва в другата й ръка и с един решителен жест го прокарва по врата му. Конвулсията е толкова силна, че регулаторът подскача в ръцете й. По лицето му се изписва изненада. Той се свлича на колене и бавно забива лице в земята. Дани коленичи до него, пъха крак под тялото, повдига го леко и измъква ножа от гърлото му.

Някъде зад стената от дим изпищява жена. Обхождам с насочено дуло целия лагер, от единия до другия му край, но виждам само мъгла. Трябва да се приближа. Не мога да помогна на никого оттук.

Тръгвам през откритото пространство колкото може по-приведена към земята и приближавам бавно към пламъците и хаоса от тела, минавам покрай Алекс, който наблюдава случващото се иззад едно смокиново дърво, и докато притичвам напред, го чувам да вика след мен:

— Лена!

Не отговарям. Цялото ми внимание е съсредоточено в ставащото наоколо ми. Въздухът е горещ и гъст, не се диша.

Огънят вече подскача по клоните на дърветата и се вие над нас като смъртоносно одеяло. Пламъците прегръщат стволовете им и ги превръщат в тебеширенобели стълбове. Небето едва прозира през пустия дим. Ето какво остана от нашия лагер, от събираните с толкова усърдие продукти, от набавяните с месеци дрехи, прани на реката и носени до скъсване; от непрекъснато поправяните и всекидневно кърпени палатки: остана само този гладен, поглъщащ всичко огнен змей.

На петнайсет крачки от мен един мъж с размерите на бик сваля Корал на земята. Тръгвам натам, но някой ме хваща за дрехите и ме дърпа рязко назад. Докато падам, замахвам силно зад себе си с приклада на пушката. Регулаторът изругава и залита няколко сантиметра назад, което ми дава възможност да се претърколя по гръб. Хващам пушката като стик за бейзбол и я засилвам към челюстта му. Тя достига до нея, чува се ужасен звук и мъжът се свлича на земята.

Так беше прав: регулаторите не са тренирани за подобни боеве. Досега винаги са ни нападали от въздуха, от кабината на бомбардировачите, от дистанция. И сега им е трудно.

Изправям се бързо и изтичвам при Корал, която все още лежи просната на земята. Не знам какво се е случило с оръжието на регулатора, но ръцете му са около врата й.

Вдигам приклада на пушката високо над главата си. Очите на Корал се обръщат към мен. Докато го стоварвам върху главата на нападателя, той се обръща към мен. Прикладът попада в рамото му, но аз губя равновесие от силата на удара, залитам и той използва момента да ме хване за крака и да ме свали на земята. При падането прехапвам горната си устна и устата ми се пълни с кръв. Искам да се обърна по гръб, но изведнъж нещо ме притиска към земята, заковава ме на място, изкарвайки въздуха от дробовете ми.

Не мога да си поема дъх. Лицето ми е заровено в пръстта. Нещо — коляно? лакът? — копае в гърба ми. Зад затворените ми клепачи изригват фойерверки.

Изведнъж чувам изстрел, после изохкване и тежестта я няма. Извъртам се и поемайки жадно въздух, се измъквам от хватката на регулатора. Той протяга ръка към мен, но застива така, със затворени очи. На челото му зейва рана и от нея се процежда струйка кръв. Поглеждам нагоре и виждам Алекс с пушка в ръце.

Той се навежда, хваща ме за лакътя и ме изправя на крака. После вдига и пушката ми и ми я подава. Огънят зад него продължава да беснее. Танцуващите фигури са станали огромни. Навсякъде виждам огнени езици и само няколко проснати по земята тела. Стомахът ми се свива. Не знам на кого са те, на нашите хора или на регулаторите.

Близо до нас Гордо вдига Корал и я мята на гърба си. Тя простенва, клепачите й потрепват, но не отваря очи.

— По-бързо! — извиква Алекс.

Ревът на пламъците е непоносим — всичко фучи, пука и свисти като мляскащо и смучещо чудовище.

Алекс ме повежда далече от огъня и с приклада на пушката разчиства пътя ни през гората. Следва пътеката към малкия поток, покрай който минахме вчера. Гордо пъшка след мен, аз едва се влача. Още не съм на себе си и краката ми са нестабилни. Погледът ми е прикован в гърба на Алекс, но умът ми е празен, не мисля за нищо, просто местя единия крак пред другия в устрема си да избягам възможно най-далеч от пожара.

— Ехоо! — дочуваме гласа на Рейвън, когато приближаваме потока.

Вдясно от нас един лъч от фенерче разкъсва мрака. Промъкваме се през гъста плетеница от сухи клони и излизаме на леко наклонена камениста местност, през която необезпокоявано тече поточе. Облаците над нас се разделят, луната наднича и обагря повърхността му в сребристо. Белите камъчета по бреговете му светват като слаби крушки.

Нашите хора ни чакат на стотина метра на отсрещния бряг. Най-после си отдъхвам. Оцеляхме. Всичките. И Рейвън не може да не знае какво става с Джулиан и Так. Все ще измисли нещо и ние ще ги намерим.

— Ехоо! — извиква отново тя и насочва фенерчето към нас.

— Видяхме ви! — изсумтява Гордо и минава пред мен.

Дишайки тежко, с хрипове, той навлиза в реката и тръгва към другия бряг.

Преди да стигне до останалите от групата, Алекс се обръща и прави две крачки към мен. Изплашвам се, като виждам колко е ядосан.

— Какво беше това, по дяволите? — пита през зъби.

Толкова се стряскам от промяната, че не мога да отговоря. Той продължава:

— Можеше да загинеш там. Ако не бях аз, сега щеше да си труп.

— Това ли е твоят начин да си изпросиш благодарност? — Чувствам се зле — изморена, трепереща, дезориентирана. — Що не вземеш да се научиш на малко обноски?

— Не се шегувам — тръска глава Алекс. — Трябваше да останеш на място. Нямаше нужда да се спускаш напред като супергерой.

Гневът ми се надига и аз избухвам.

— Извинявай, обаче, ако не се бях спуснала, новото ти… гадже щеше да загине.

Рядко използвам тази дума, затова ми трябваше известно време да си я спомня.

— Тя не е твоя грижа — казва равнодушно Алекс.

Вместо да ме зарадва, изявлението му неочаквано ме разстройва. Въпреки преживения ужас, не появата на регулаторите ме докарва до сълзи, а тъпият факт, че той не отрече. Не отрече, че му е гадже.

Преглъщам болката си и отново се хвърлям в битка:

— Аз също не съм твоя грижа, забрави ли? Не си ти този, който ще ми казва какво да правя. — Гневът отново се надига у мен. Този път се хващам здраво за него и тръгвам нагоре, едната ръка, после другата, като по въже. — Изобщо какво ти пука? Нали ме мразиш?

Алекс се вглежда в очите ми.

— Ти май наистина не разбираш — казва глухо той.

Скръствам ръце и ги стискам здраво в опит да задържа болката си, да я натикам под гнева.

— Какво не разбирам?

— Забрави — маха с ръка Алекс. — Все едно не съм казал нищо.

— Лена!

Обръщам се по посока на гласа. Так и Джулиан тъкмо излизат от гората от другата страна на потока и Джулиан се затичва към мен, прецапва през него, сякаш не вижда, че под краката му тече вода, минава покрай Алекс, грабва ме в прегръдките си, вдига ме и ме завърта. Заравям устни в ризата му и изхлипвам.

— Всичко е наред — прошепва ми в ухото и ме притиска до гърдите си толкова силно, че ми спира дъха. Но аз нямам нищо против. Не искам ръцете му да ме пускат. Никога.

— Толкова се страхувах за теб! — успявам да кажа.

Гневът към Алекс ме напуска и на негово място идват сълзите, надигат се от сърцето ми и стигат до гърлото. Не знам дали Джулиан разбира думите ми, защото устните ми са здраво притиснати към ризата му, но ме притиска още веднъж плътно до себе си, преди да ме пусне. После отмята косите от лицето ми.

— Когато не се върнахте с Так… помислих си, че ви се е случило нещо.

— Решихме да преспим в гората — поглежда ме виновно той, сякаш отсъствието му е предизвикало по някакъв начин нападението над нас. — Фенерчето на Так се изтощи и щом слънцето падна, вече не виждахме нищо. Изплашихме се да не се изгубим. Бяхме на не повече от километър от тук. — Джулиан поклаща глава. — Щом чухме стрелбата, хукнахме презглава насам.

Той допира челото си до моето и казва по-тихо:

— Много се изплаших за теб.

— Аз съм добре — казвам бързо. Ръката ми не слиза от кръста му. Колко е стабилен, колко е як! — Бяха регулатори, седем или осем. Може и повече. Но ги прогонихме.

Джулиан намира ръката ми и вплита пръсти в моите.

— Трябваше да остана с теб — казва сподавено той.

Притискам устни към ръката му. Простичкият факт, че мога да го целуна свободно, изведнъж ми се вижда истинско чудо. Опитват се да ни прогонят, да ни заровят в миналото. Но ние все още сме тук.

И с всеки ден ставаме все повече.

— Хайде, ела — казвам успокоена. — Да видим останалите дали са добре.

Алекс сигурно вече е прекосил реката и се е присъединил към другите. Преди да навлезем във водата, Джулиан се навежда, обвива едната си ръка около коленете ми, а с другата ме хваща през кръста. Отпускам се в ръцете му. Той ме вдига, аз го прегръщам през врата и отпускам глава на гърдите му. Сърцето му бие равномерно и успокояващо. Той прегазва потока и ме превежда на отсрещния бряг.

— Добре, че ни намерихте — чувам Рейвън да казва на Так, докато двамата с Джулиан си намираме място в кръга от хора. Облекчението в гласа й е явно. Въпреки че с Так се джафкат непрекъснато, просто е невъзможно да видиш единия, без да забележиш другия наоколо. Двамата са като две вплели се едно в друго дървета — задушават се взаимно, борят се за място и в същото време се подкрепят.

— Какво ще правим сега? — пита Лу — неясна сянка в тъмното.

Повечето от лицата в кръга представляват тъмни овални петна с отделни фрагменти от истинските им черти, огрени от лунната светлина. Някъде се вижда нос, другаде уста, на трето място приклад на пушка.

— Отиваме в Уотърбъри, както планирахме — отвръща твърдо Рейвън.

— С какво? — обажда се Дани. — Нямаме нищо. Нито храна, нито одеяла… Нищо.

— Можеше и да е по-лошо, нали? Все пак сме живи. А и не мисля, че сме далече.

— Не сме, наистина — обажда се Так. — С Джулиан открихме магистрала. На половин ден път е оттук. Стигнали сме далече на север, както каза Пайк.

— Е, Пайк, може и да ти простим, задето ни доведе тук, където за малко не ни убиха — захапва го Рейвън.

За първи път, откакто го помня, Пайк не намира какво да добави.

Рейвън въздъхва театрално.

— Добре де, признавам си. Сгреших. Това ли чакаш да чуеш?

Отново никакъв отговор.

— Пайк? — разкъсва тишината Дани.

— Да му се не види — измърморва Так и повтаря по-силно: — Да му се не види!

Отново тишина. Потръпвам леко. Джулиан ме прегръща и аз скланям глава на рамото му.

— Може да запалим малък огън — казва тихо Рейвън. — Ако се е изгубил, това ще му помогне да ни намери.

Решението й е просто малък подарък за нас. Тя знае, както дълбоко в себе си веднага разбираме и ние, че Пайк е мъртъв.

ХАНА

Господи, прости ми, защото съгреших. Очисти ме от страстите човешки, защото болните ще се валят в калта с кучетата и само чистите духом ще се въздигнат в небесата.

Хората не се променят. Ето какво е хубавото в определянето на партньор. Хората се разпределят по двойки така, че интересите им да се пресичат, а различията да са минимални.

Ето какво ни осигурява лечението.

Но се оказа чиста лъжа.

Фред не е Фред, поне не е този, за когото го мислех. И аз не съм Хана, каквато се предполага, че трябва да бъда. Каквато ми казваха, че ще бъда след процедурата.

Осъзнаването на този факт ми носи сериозно разочарование, но и още едно чувство — на облекчение.

На сутринта след церемонията по встъпване в длъжност на Фред се събуждам и си вземам душ, бодра и в отлична форма. Ярката крушка над главата ми, бръмченето на кафемашината на първия етаж и тракането на дрехите в сушилнята галят приятно слуха ми. Всичко наоколо пулсира, всичко живее благодарение на електричеството.

Господин Рот отново е тук да гледа новините. Ако се държи добре, може министърът на енергетиката да му върне тока. Тогава няма да го срещам у дома всяка сутрин. Може да поговоря с Фред за това.

Тази мисъл ме кара да се изхиля наум.

— Добро утро, Хана — поздравява ме той, без да отмества поглед от телевизора.

— Добро утро, господин Рот — отвръщам весело и отивам към килера. Оглеждам заредените рафтове, прокарвам пръсти по кутиите със зърнени закуски и ориз и еднаквите буркани с фъстъчено масло и конфитюр и избирам няколко неща.

Трябва да внимавам, да вземам всеки път по малко.

Тръгвам направо към Уайнууд Роуд, където вчера намерих Грейс да си играе с онази кукла. Зарязвам колелото нагоре по пътя и продължавам пеша, като се движа съвсем близо до дърветата. Напрягам слух да чуя гласовете. Последното нещо, което искам, е Уилоу Маркс да ме изненада пак.

Тежка като камък, раницата ми се забива болезнено в гърба и кожата под презрамките й е мокра от пот. Течността вътре се кандилка насам-натам и аз се моля наум да съм запушила здраво старата стъклена кана, пълна с бензина, който успях да свия от гаража.

И този път въздухът мирише на дим. Нямам представа колко от къщите са населени и кои други семейства са били прогонени тук да се чудят как да преживяват. Не мога да си представя как се оправят през зимата. Нищо чудно, че Грейс, Джени и Уилоу изглеждат толкова бледи и кльощави. Истинско чудо е, че изобщо са живи.

Спомням си какво каза Фред: „Трябва да се научат, че свободата не топли“.

С една дума, неподчинението ще ги убива бавно, всеки ден по малко.

Ако успея да открия къщата на семейство Тидъл, ще им оставя откраднатата от къщи храна и каната с бензин. Малко е, но все пак е нещо.

Щом излизам на Уайнууд — на две преки от „Брукс“, — отново виждам Грейс. Този път е клекнала на тротоара срещу една стара сива къща и хвърля камъни по тревата, както се хвърлят във водата, за да направят жабки.

Поемам си дълбоко въздух и излизам от защитата на дърветата. Грейс веднага замръзва на място.

— Моля те, не бягай — казвам тихо, защото виждам, че е готова да офейка.

Правя малка крачка към нея. Тя моментално скача на крака и аз спирам. Задържам погледа й с очи и бавно свалям раницата от гърба си.

— Може би не ме помниш — продължавам мило. — Аз бях приятелка на Лена. — Името засяда в гърлото ми и трябва да се прокашлям, за да продължа. — Обещавам ти, че няма да ти направя нищо лошо.

Оставям раницата на плочите, тя подрънква леко и момичето й хвърля бегъл поглед. Приемам го за добър знак и прикляквам до нея, все още вперила очи в нея в няма молба да не бяга от мен. После внимателно отварям ципа.

Очите на Грейс се стрелкат от мен към раницата. Виждам, че раменете й се отпускат мъничко.

— Донесох ти някои неща — казвам, пъхам бавно ръка в раницата и вадя откраднатото едно по едно — торбичка с овесени ядки, сметана, две кутии макарони със сирене, консервирана супа, зеленчуци и една консерва с риба тон, кутия с бисквити. Поставям внимателно всяко едно нещо на тротоара. Грейс пристъпва към мен, но веднага спира.

Най-накрая изваждам и каната с бензин.

— Това също е за вас — казвам. — За цялото семейство.

Виждам някакво движение през прозореца на втория етаж и изтръпвам. Но се оказва само стар прокъсан парцал, окачен вместо завеса и разклащан от вятъра.

Грейс се спуска неочаквано напред и измъква каната с бензина от ръцете ми.

— Внимавай — предупреждавам я. — Това е бензин. Той е много опасен. Може да го използвате за палене на огън… — завършвам плахо.

Грейс не отговаря. Опитва се да вземе в ръцете си всичката храна, която й донесох. Когато клякам до нея, за да й помогна, тя грабва кутията с бисквити и я притиска до гърдите си, за да я защити.

— Успокой се — казвам приятелски. — Просто искам да ви помогна.

Тя изсумтява, но ми позволява да й помогна да събере зеленчуците и консервите в малките си ръце. Сега сме на няколко сантиметра една от друга и аз долавям ясно гладния й възкисел дъх. Под ноктите й се е събрала мръсотия, а коленете й са ожулени от острата трева. По-рано никога не съм била толкова близо до Грейс. Откривам, че без да искам, търся по лицето й прилика с Лена. Носът на Грейс е по-остър, като на Джени, но има големите кафяви очи на Лена и нейната коса.

Изведнъж нещо у мен се размърдва, едно присвиване ниско в корема, ехо от други времена, чувство, което след процедурата би трябвало да е погребано завинаги.

Никой не знае, дори не подозира…

— Мога да ти донеса още — казвам бързо, когато тя се изправя, събрала всичко в ръцете си, дори и каната с бензина. — Ще се върна пак. Мога да нося по мъничко всеки път.

Тя мълчи, стои и ме гледа с очите на Лена.

— Ако не те намеря тук, ще оставя храната някъде на скришно място. Някъде, където няма да… се развали — успявам да спра навреме онова, което си мисля: „да я откраднат“. — Ти знаеш ли някое добро скривалище?

Тя се обръща рязко и изтичва покрай сивата къща през участък с висока трева и гъсти храсти. Не знам дали очаква да я последвам, но тръгвам след нея. Боята на къщата се лющи, един от капаците на прозорците на втория етаж виси надолу и похлопва на вятъра.

Минавам зад къщата и заварвам Грейс да ме чака до голяма дървена врата в земята. Сигурно води към мазето. Тя оставя внимателно храната на тревата, хваща ръждясалата метална дръжка на капака и го повдига. Вратата се отваря, зейва като пълна с мрак уста. Малка дървена стълба води до тясно и прашно помещение, абсолютно празно, ако не броим няколко разкривени рафта, на които виждам фенер, две бутилки вода и няколко батерии.

— Тук е добре — казвам аз и за секунда лицето на момичето светва в усмивка.

Помагам й да свали нещата долу и да ги нареди по рафтовете. Оставям бутилката с бензин в единия ъгъл. Тя притиска бисквитите до гърдите си, не иска да ги пусне. Помещението мирише лошо, като дъха на Грейс: на пръст и на кисело, и аз си отдъхвам облекчено, когато се връщаме горе на слънце. Сутринта оставя тежест в гърдите ми, която не ме напуска и сега.

— Ще дойда пак — обещавам й и продължавам напред. Преди да завия зад ъгъла, тя заговаря.

— Помня те — казва тихо, почти шепнешком.

Обръщам се изненадана, но Грейс вече тича между дърветата и изчезва, преди да й отговоря.

ЛЕНА

Зората е двойна: две идентични мъгляви светли петна, едното на хоризонта, другото зад нас, над дърветата, където пожарът продължава да тлее. Облаците едва се различават от черните валма от дим.

В хаоса и тъмнината не успяхме да разберем, че от групата липсват двама души: Пайк и Хенли. Дани иска да се върне и да потърси телата им, но това е невъзможно заради пожара. Не можем да се върнем дори да погледнем дали не са останали незасегнати от огъня консерви и провизии.

Затова изчакваме да просветлее и тръгваме напред.

Вървим мълчаливо, в права линия, със забити в земята погледи. Трябва да стигнем до лагера в Уотърбъри колкото може по-скоро. Без отклонения, без почивки, без обиколки из руините на стари градове, отдавна обрани от всяка полезна вещ. Тревогата и напрежението витаят във въздуха между нас.

Но за едно нещо извадихме късмет: за разлика от другите ни вещи картата на Рейвън беше с Так и Джулиан, затова остана непокътната.

Най-отпред вървят Так и Джулиан, рамо до рамо, и обсъждат бележките, които са нанесли върху картата. Въпреки тревогата, усещам и прилив на гордост, като гледам Так да се консултира с Джулиан, усещам зрънце отмъстително удоволствие, защото знам, че Алекс също забелязва промяната. Той, естествено, е най-отзад с Корал.

Денят е топъл, толкова топъл, че си събличам якето и навивам ръкавите на ризата си до лактите. Слънцето щедро сипе своята благодат над земята. Ако не бяха липсващите гласове на Пайк и Хенли в общата глъч, нямаше да мога да повярвам, че са ни атакували само преди няколко часа.

Джулиан е пред мен. Алекс — отзад. Аз вървя изморена и сама, с горчив вкус на дим в устата и с парещи гърди.

Лу ни каза, че Уотърбъри е началото на новия ред. Пред стената на града имало огромен лагер и много от валидните граждани били избягали в него. Някои части от Уотърбъри били евакуирани изцяло; на други места хората се барикадирали срещу евентуални нападения от страна на невалидните.

Каза още, че чула, че лагерът на невалидните там бил голям като град. Всеки помагал с нещо, поправял покриви и бараки, ходел на лов или носел вода. Досега мястото не било подлагано на репресии, може би защото не било останало кой да репресира. Полицейските градски части били разпуснати, а кметът и неговата администрация — прогонени.

Всички си представяме как ще си построим къщи от клони и откраднати тухли и най-после ще намерим свое местенце.

Стигнем ли Уотърбъри — всичко ще бъде наред.

Гората започва да оредява и от двете ни страни се явяват стари пейки, изрисувани с графити, подлези с плесенясали стени, един непокътнат покрив, легнал върху висока трева, сякаш земята е всмукала в себе си останалата част от къщата, останки от водещи заникъде пътища, станали част от общата главоблъсканица. Това е езикът на стария свят — свят на хаос, нещастия и отчаяние, съществувал, преди Прочистването да превърне улиците в мрежи от патрулки, градовете в затвори, а сърцата на хората в прах.

Промяната в пейзажа ни дава знак, че вече наближаваме.

Вечерта, когато слънцето започва да се крие зад дърветата, тревогата ни се завръща. Въпреки че засега отблъснахме регулаторите, никой от нас не иска да прекара още една нощ на открито в Пустошта.

Отпред се чува вик. По пътя Джулиан изостана от Так, намери си място в колоната до мен и през последните часове ние вървим един до друг мълчаливи.

— Какво е това? — обръщам се към него.

Толкова съм уморена, че едва отварям уста. Не мога да видя какво става пред мен.

Групата спира пред някаква бетонна площадка, най-вероятно някогашен паркинг. По-голямата част от настилката вече липсва. Две улични лампи, останали без крушки, са паднали на земята и Так и Рейвън са спрели до едната от тях.

Джулиан се повдига на пръсти и проточва врат.

— Мисля, че… пристигнахме.

Преди да довърши, аз вече си пробивам път напред, за да видя по-добре.

В другия край на паркинга земята изведнъж свършва и се спуска рязко надолу. Серия от зигзагообразно поставени железопътни релси води до гола, лишена от дървета местност.

Лагерът няма нищо общо с онова, което си представях. Мислех си, че ще видя истински къщи или поне солидни постройки, разположени между зелени дървета. Пред очите ми е просто едно обширно, гъмжащо от народ поле, шарения от одеяла, боклуци и стотици хора, почти залепени за градската стена и обагрени в червено от залязващото слънце. Тук-там из огромното тъмно пространство горят огньове, мигат като светлини на далечен град. Небето е тъмно, сковано от облаци, като капак, отделящ Земята от Космоса, но с метални отблясъци по линията на хоризонта.

За миг си спомняла за изродените подземни хора, при които попаднахме с Джулиан, докато бягахме от лешоядите, и техният мрачен и обвит в черен дим подземен свят.

Оглеждам се наоколо. Никога не съм виждала толкова невалидни на едно място. Всъщност никога не съм виждала толкова много хора на едно място.

Можем да ги подушим дори и оттук.

Нещо започва да гложди гърдите ми.

— Какво е това място? — прошепва Джулиан.

Искам да му кажа нещо утешаващо, да го уверя, че всичко е наред, но нямам сили, разочарованието тежи и на мен.

— Това ли е? — пита Дани и в гласа й се чете чувството, което сигурно всички изпитваме. — Това ли е мечтаният свят? Новият ред?

— Поне имаме приятели тук — казва бодро Ловеца. Но и той не успява да заблуди никого, дори и себе си. Заравя пръсти в косата си и тя щръква на всички страни над бялото му от умора лице. Цял ден сечеше клони, за да прокарва път дотук. Сега диша тежко, насечено и оглежда мрачно мястото. — А и нямаме друг избор.

— Можем да отидем в Канада, както предложи Гордо.

— Няма как да стигнем дотам без храна и вода — поклаща глава Ловеца.

— Ако бяхме тръгнали на север, можехме да си вземем запасите — изстрелва Дани.

— Но не тръгнахме. Сега сме тук. Не знам за вас, но аз съм жаден като смок — намесва се Алекс, излиза пред другите и тръгва надолу по склона към първата железопътна линия.

Стръмно е, маратонките му се пързалят и изпращат към лагера дъжд от камъчета.

Щом стига до пътеката, спира, обръща се към нас и маха с ръка.

— Идвате ли?

Очите му обикалят цялата група и щом спират на мен, сякаш ток разтърсва тялото ми и аз бързо свеждам поглед. За част от секундата ми заприлича на моя Алекс.

Рейвън и Так тръгват заедно надолу. Алекс е прав — нямаме друг избор. Няма как да издържим в Пустошта без капани, без храна и без съдове за преваряване на водата. Останалите сигурно също го разбират, защото тръгват един по един по прашната пътека след Рейвън и Так, стъпвайки настрани, за да не се търколят надолу. Дани измърморва нещо под носа си, но накрая и тя тръгва след нас.

— Хайде — казвам и хващам Джулиан за ръката.

Той обаче дърпа ръката си. Погледът му е прикован в широката задимена равнина под нас, с одеяла вместо сенници и направени с подръчни средства палатки. За миг решавам, че ще откаже. Но Джулиан тръгва рязко напред, сякаш прескача невидима бариера, и поема надолу след мен.

В последната минута забелязвам, че Лу продължава да стои на ръба. На фона на високата зелена трева зад гърба й ми изглежда дребна като джудже. Косата й е пораснала почти до кръста. Очите й гледат не лагера, а градската стена зад него, червения камък, слагащ началото на другия свят. Светът на зомбитата.

— Идваш ли, Лу? — викам я аз.

— Какво? — стряска се тя, сякаш се събужда от дълбок сън. Но веднага добавя: — Идвам.

Преди да тръгне, Лу хвърля още един поглед към стената. Лицето й е изопнато, погледът — изпълнен с тревога.

Уотърбъри изглежда мъртъв град, поне от тази дистанция. От комините на фабриките не се издига дим, в тъмните стъкла на кулите не светят лампи. Прилича на празна черупка от град, като руините, които срещаме по пътя си в Пустошта. Само че този път руините са от другата страна на оградата.

И аз се питам какво точно плаши Лу.

С приближаването миризмата става нетърпима, превръща се във воня от хиляди немити тела и хиляди гладни уста, от урина, въглен и тютюн. Джулиан се задавя.

— Боже мой! — измърморва между две кашлици.

Слагам ръкава на ризата пред устата си и се опитвам да дишам през него.

Периферията на лагера е оградена със стари метални бидони и ръждясали кофи за боклук, в които гори огън. Хората са се скупчили около огньовете, готвят или топлят ръцете си. Когато минаваме покрай тях, ни оглеждат подозрително. Веднага разбирам, че не сме добре дошли.

Дори и Рейвън изглежда разколебана. Не знаем къде трябва да отидем и с кого да говорим, нямаме представа дали лагерът е организиран по някакъв начин. Слънцето най-после се скрива зад хоризонта и тълпата се превръща в маса от сенки с гротескно изкривени от примигващите пламъци лица. Вижда се, че бараките са построени набързо от парчета ламарина и метални отпадъци. На друго място забелязваме навеси от стари прокъсани чаршафи. Има и хора, които лежат направо на земята и се притискат един в друг, за да прогонят студа.

— Е, какво ще правим сега? — пита високо Дани. В гласа й има предизвикателство.

Рейвън се обръща да й отговори, но в същия момент едно тяло полита към нея и за малко не я събаря. Так я хваща за ръката да не падне и извиква:

— Ей!

Момчето, което се приземи върху Рейвън — мършаво хлапе с издадена като на булдог долна челюст, — дори не поглежда към нея. Хвърля се към една раздърпана червена палатка, където се е събрала малка група хора. Един мъж — по-възрастен, с голи гърди, но с дълго зимно палто, разкопчано отпред — го чака със стиснати юмруци и изкривено от ярост лице.

— Ти, мръсна свиня! — изръмжава той. — Ще те убия.

— Полудя ли? — отвръща му булдогът. Гласът му е изненадващо писклив. — Какво, мамка му…

— Открадна ми шибаната консерва. Признай си! Откраднал си я.

В ъгълчетата на старческата му уста се събира слюнка. Очите му гледат диво, като че всеки момент ще изскочат от орбитите си. Той се обръща към събралата се тълпа и извиква драматично:

— Имах цяла консерва с риба тон, неотворена. Стоеше тук, при нещата ми. Той я открадна.

— Не съм я докосвал! Изгубил си си ума.

Булдогът се обръща с намерение да се отдалечи, но старецът с палтото изревава гръмогласно:

— Лъжец!

И се хвърля към него. За миг ми се струва, че литва във въздуха, полите на палтото му се вдигат зад него като големи кожени крила на прилеп. Приземява се върху гърба на момчето и го приковава към земята. Изведнъж тълпата се раздвижва, започва да крещи, да напира към тях, да окуражава единия или другия. Момчето се завърта, възсяда мъжа и започва да го налага. Но старецът се измъква и забива лицето на момчето в пръстта. Крещи нещо, но думите му са неразбираеми. Момчето се извърта, отхвърля стареца, запращайки го в един от металните бидони. Мъжът извиква. Огънят сигурно е горял дълго в бидона и металът е нажежен.

Някой ме блъска отзад и за малко не се пльосвам на земята. Джулиан успява да сложи ръка на раменете ми и да ме задържи на крака. Около мен всички кипят от възбуда. Гласовете и телата се сливат в едно, като мътна вода, в която беснее многоглаво и многоръко чудовище.

Не, това не е свободата. Не е новият свят, за който мечтаехме. Няма начин. Това е просто кошмар.

Тръгвам през тълпата след Джулиан, който продължава да стиска ръката ми. Все едно вървим срещу мощна приливна вълна. Изплашвам се, че може да изгубим другите, но след малко виждам Так, Рейвън, Корал и Алекс. Застанали малко по-назад, те търсят с поглед останалите. Дани, Брам, Ловеца и Лу си пробиват път към нас.

Събираме се и изчакваме останалите. Очите ми шарят из тълпата, търсят Гордо, търсят да видят дългата му до кръста брада, но всичко пред мен се слива в тъмна мъгла. Лицата се крият и се показват за миг иззад гъстите мазни облаци дим. Корал започва да кашля.

Другите не се появяват и ние приемаме, че сме разделени на две. Рейвън казва с половин уста, че те ще се досетят и ще ни настигнат. Трябва да намерим безопасно място за нощуване и някого, който е готов да сподели водата и храната си с нас.

Питаме четирима души, преди да намерим склонен да ни помогне. Едно момиче — не по-голямо от дванайсет или тринайсетгодишно, облечено в толкова мръсни дрехи, че приличат на твърда сива униформа — ни казва, че е най-добре да потърсим някоя си Пипа, и ни посочва една по-светла част от лагера.

Тръгваме натам, но аз усещам, че момичето продължава да ни гледа. Взирам се в нея. Тя е метнала едно одеяло на главата си и лицето й тъне в сенките му, но очите й са огромни и блестят в мрака. Спомням си за Грейс и в същия момент остра болка прорязва гърдите ми.

Доколкото мога да схвана, лагерът е разделен на по-малки части и всяка от тях е под опеката на различен човек или група от хора. Докато вървим към няколко по-малки огньове, очевидно бележещи царството на Пипа, през стените на другите „домове“ се чуват викове, псувни и караници. Една жена, също покрита с одеяло, стои в средата между огньовете и гледа към нас. Ние също се опитваме да видим лицето й.

Изведнъж Рейвън спира.

— Туиги! — извиква и се затичва към жената с одеялото.

Ръцете й обгръщат раменете й. За първи път виждам Рейвън да прегръща доброволно някой друг, освен Так. После се отдръпва и двете започват да говорят и да се смеят едновременно.

— Так, помниш ли Туиги? Тя беше с нас… кога? Преди три лета ли беше?

— Преди четири — поправя я жената със смях.

На възраст е около трийсетте и прякорът й сигурно е ироничен. Прилича ми на мъж — яка, с широки рамене и без талия. Косата й е подстригана съвсем късо. Смехът й също е мъжки, дълбок и гърлен. Веднага я харесвам.

— Сега имам ново име — казва тя и смига на Рейвън. — Тук хората ме наричат Пипа.

Пространството, обявено от Пипа за нейна собственост, е по-голямо и по-добре организирано от всички останали в лагера, поне от онези, които видяхме. Бараката й е истинска. Пипа, е построила — или е конфискувала — просторна постройка от дъски, затворена от три страни. Вътре има няколко грубо направени пейки, пет-шест лампи на батерии, купища одеяла и два хладилника — единият голям, кухненски, а другият — миниатюрен — завързани с верига и заключени с катинар. Пипа ни обяснява, че в тях държи храната и лекарствата, които успява да намери тук и там. Постепенно успяла да наеме няколко души да поддържат огньовете в бидоните и кофите, да преваряват вода и да държат под око всички, склонни да крадат.

— Няма да повярвате каква измет се навърта наоколо — разказва ни тя. — Миналата седмица един нещастник беше убит само заради една проклета цигара. Това е кошмар — поклаща глава Пипа. — Не е чудно, че зомбитата вече не си губят времето с нас. Чиста загуба на муниции. Ние сами ще се изтребим един по един.

Тя ни кани с жест да седнем на земята.

— Паркирайте се тук за малко. Ще ви намеря някаква храна. Обаче няма много, да знаете. Всеки ден очаквам ново зареждане. Съпротивата ни помага редовно, но напоследък трябва да е станало нещо, защото разредиха.

— Има патрули — обажда се Алекс. — На юг е пълно с регулатори. Натъкнахме се на една група.

Пипа не изглежда изненадана. Сигурно вече знае, че зомбитата са проникнали в Пустошта.

— Не е чудно, че изглеждате така — казва приятелски тя. — Хайде, кухнята ще отвори всеки момент. Вземете каквото намерите.

Джулиан мълчи през цялото време. Усещам вътрешното му напрежение. Непрекъснато се оглежда, сякаш очаква някой да изскочи от тъмните сенки. Сега, когато сме до огньовете, заобиколени от топлина и светлина, останалата част от лагера потъва в нощта и нейният мрак е жив, мърдащ, пълен с животински звуци.

Мога да си представя какво мисли за това място. Какво мисли за нас. Това е свят, за който цял живот е слушал лоши неща: „Заразеният свят е хаос и мръсотия, анархия и егоизъм“.

Изпълвам се с неоправдан гняв към него. Присъствието и безпокойството му ми напомнят, че между моя и неговия свят съществува дълбока пропаст.

Так и Рейвън заемат една от пейките. Дани, Лу, Ловеца и Брам се наместват на друга. Аз и Джулиан предпочитаме пода. Алекс остава прав. Корал сяда точно пред него и аз се мъча да не обръщам внимание, когато се обляга на краката му и главата й докосва неговите колене.

Пипа сваля от врата си един ключ и отключва големия хладилник. Вътре има няколко редици с консервирани храни, както и пликове с ориз. Долните шкафове са пълни с превръзки, антибактериален крем и шишета с ибупрофен. Докато се движи из кухнята, тя ни разказва за лагера и бунтовете в Уотърбъри, довели до създаването му.

— Всичко започна на улицата — обяснява тя и сипва ориз в голяма очукана тенджера. — Излязоха предимно деца. Неизлекувани. Някои от тях бяха привлечени от симпатизанти, ние пък пуснахме сред тях наши хора да подклаждат недоволство.

Пипа се движи пестеливо, без да хаби излишна енергия. От тъмното се появяват някакви хора, за да й помогнат. Тя нарежда с ловки движения най-различни съдове върху един от огньовете в периферията. Димът се смесва с парата и до нас достига ароматът на вкусна гозба.

Нещо в заобикалящия ни мрак се размърдва на секундата. Около нас се събира кръг, стена от гладни очи. Двама от хората на Пипа застават на пост до съдовете с ножове в ръце.

Потръпвам, но Джулиан слага ръка на раменете ми и това ме успокоява.

Вечеряме с ориз и боб, като гребем с ръце направо от общите тенджери. Пипа не спира да се движи. Ходи с издадена напред глава, сякаш очаква да срещне всеки момент бариера и да я разбие. Движи се и говори:

— Съпротивата ме изпрати тук — казва тя в отговор на въпроса на Рейвън как е попаднала в Уотърбъри. — След бунтовете в града решихме, че се отваря добра възможност да организираме протестна акция и да засилим съпротивата с помощ отвън. В момента в лагера има две хиляди души, плюс-минус десетина. Това е голяма сила.

— И как върви? — пита Рейвън.

Пипа кляка до огъня и плюе между краката си.

— На теб как ти се струва? Тук съм от месец и успях да намеря не повече от стотина човека, които ги е грижа за каузата и са готови да се борят. Останалите са прекалено изплашени, прекалено изморени или отчаяни. Или просто не им пука.

— И какво мислиш да правиш? — продължава Рейвън.

Пипа разтваря ръце.

— Какво да направя? Не мога да ги накарам насила да се включат, нито мога да им заповядвам какво да правят. Това не е Зомбиленд, нали?

Сигурно съм направила физиономия, защото жената ме пронизва с поглед и се сопва срещу мен:

— Какво?

Поглеждам Рейвън за подкрепа, но срещам напълно безстрастно лице. Пак поглеждам към Пипа.

— Трябва да има някакъв начин… — започвам колебливо.

— Така ли мислиш? — срязва ме тя. — И какъв е според теб? Не разполагам с пари, не мога да ги подкупя. Нито пък имам достатъчно хора, за да ги сплаша. Няма как да ги убедя, когато не искат да ме слушат. Добре дошла в свободния свят. Тук хората имат право на избор. Може да решат да минат на грешната страна. Супер, нали?

Тя става рязко и се отдалечава от огъня. След малко заговаря отново, но вече по-сдържано:

— Не знам докъде ще я докараме. Чакам указания отгоре. Може да се окаже по-мъдро да се махнем оттук и да оставим това място да потъне в прах и мръсотия. Но засега поне сме защитени.

— Не ги ли е страх от атака? — пита Так. — Не можеш ли да им втълпиш в главата, че градът може да отвърне с репресии?

Пипа поклаща глава.

— След бунтовете градът почти се опразни. — Ъгълчетата на устните й се повдигат в тъжна усмивка. — Страхуват се от епидемия. „Делириумът ще плъзне по улиците и ще ни превърне в животни“ — такива ги говорят. — Усмивката й угасва. — Казвам ви, такива неща съм виждала тук, че… се чудя, дали онези от другата страна не са прави.

Тя взема един куп с одеяла и ги подава на Рейвън.

— Ето. Свършете нещо полезно. Рейвън, разпредели ги, но трябва да внимавате. Одеялата се пазят по-трудно и от тенджерите. Лягайте веднага щом намерите място. Не се мотайте много нагоре-надолу. Тук има такива откачалки — неуспешни процедури, лунатици, престъпници, какви ли не. Сладки сънища, сладурчета.

Чак когато Пипа споменава за сънища, осъзнавам колко съм уморена. Не съм спала от трийсет и шест часа, но не обръщах внимание, защото се боях какво може да ни се случи. Сега усещам, че крайниците ми тежат като олово. Налага се Джулиан да ми помогне, за да стана. Тръгвам след него като лунатик, не виждам нищо, дори не знам какво става около мен.

Отдалечаваме се от заслона на Пипа и Джулиан спира до един догарящ огън. Той е в самото подножие на хълма и тук склонът е още по-стръмен от онзи, по който слязохме. От тази страна не се вижда пътека.

Твърдата земя изобщо не ме притеснява, нито хапещият студ, продължителните викове и крясъци от всички страни или изпълнената с живот нощ, наситена със сенки и загадки. Докато Джулиан разстила одеялата и ни завива, аз вече съм някъде другаде: пренасям се в старата ни къща, при Грейс, тя ми говори, повтаря името ми отново и отново, но гласът й изведнъж заглъхва от плясъка на черни крила. Поглеждам нагоре и виждам, че покривът ни е отнесен от бомба и вместо таван очите ми виждат нощно небе и хиляди прилепи, устремени към лунния диск.

ХАНА

Зората едва докосва хоризонта, когато отварям очи. Някъде отвън се обажда бухал, неясни сенки се носят из стаята.

След петнайсет дни ще съм омъжена.

Днес придружавам Фред на откриването на новата гранична стена — висока пет метра бетонна структура, укрепена с железни пръти. Тя ще замести всички електрифицирани огради, обкръжаващи Портланд досега. Фред е поканен да среже лентата.

Първият етап на строежа, завършен два дни след встъпването на Фред в длъжност кмет, покрива разстоянието от старото пристанище през Търки Бридж чак до Криптата. Вторият отрязък ще завърши след около една година и ще стигне до фор Ривър. Две години по-късно ще построят и последната част, тя ще свърже двете предишни и всичко ще завърши точно за преизбирането на Фред за кмет.

Церемонията започва, той пристъпва напред с една огромна ножица и се усмихва на събралите се пред стената журналисти и фотографи. Утрото е прекрасно, слънчево, обещаващо хубави и безоблачни часове, Фред вдига театрално ножицата към широката червена лента. В последната минута спира, обръща се и прави жест към мен.

— Искам бъдещата ми съпруга да бъде до мен в този ден — казва тържествено и от тълпата се разнасят одобрителни възгласи.

Аз тръгвам напред с пламнали от вълнение бузи и се опитвам несръчно да скрия изненадата, докато поемам предложената ми ножица.

Всичко това, разбира се, беше предварително репетирано. Той играе своята роля. И аз се старая да играя моята.

Измайсторената специално за случая ножица е тъпа, не иска да среже лентата и аз започвам да се боря с нея. След няколко секунди дланите ми се изпотяват. Усещам нетърпението на Фред зад дежурната усмивка, усещам и тежките погледи на приближените му и на членовете на комитета. Всички стоят на ограденото с кордон място близо до журналистите и ме гледат втренчено.

Кръц. Най-после успявам да срежа лентата, тя пада плавно на земята и всички приветстват високата гладка бетонна стена. Бодливата тел на върха й блести на слънцето като редица от метални зъби.

След това слизаме в приземната зала на местната църква за лека почерпка. Хората си вземат кифлички и сирене в салфетки и сядат на сгъваемите столове, като прикрепят пластмасовите чаши с газирани напитки в скута си.

Интимната атмосфера, добросъседските отношения, приземният етаж на църквата с неговите чисти бели стени и лек мирис на терпентин също са планирани предварително.

Фред получава поздравления и отговаря на въпроси за политиката на кметството и за заплануваните промени. Майка ми сияе, не съм я виждала толкова щастлива, и когато среща погледа ми сред другите, ми намига леко. Сега осъзнавам, че през целия си живот е искала именно това за мен, за нас.

Понасям се из залата, усмихвам се мило, разговарям любезно, подхвърлям по някоя дума, където е необходимо. Устните на хората зад мен шепнат едно име, то ме следва навсякъде:

„По-хубава е от Каси…“

„Каси беше по-стройна…“

Каси, Каси, Каси…

Потегляме към къщи. Фред е в отлично настроение. Разхлабва вратовръзката и разкопчава яката си, навива ръкавите до лактите и отваря прозореца. Вятърът влиза в колата и запраща един непослушен кичур в зачервеното му лице (в църквата беше много горещо, сигурно е от това).

Установявам, че с всеки ден заприличва все повече на баща си. Колкото и да го изучавам, не мога да не се страхувам за бъдещето: какъв ще бъде съвместният ни живот, кога ще пожелае да имаме бебе. Затварям очи и си представям залива, оставяйки образа на Фред да отплава с вълните.

— Захапаха — заговаря развълнувано той. — Подхвърлих тук-там по няколко думи… за Финч и за Министерството на енергетиката и всички се шашнаха от идеята.

Изведнъж преставам да слушам. Не мога повече да мълча.

— Ще ми кажеш ли какво стана с Касандра?

Усмивката му угасва.

— Ти слушаш ли ме изобщо?

— Да, чух много добре. Захапали са. Шашнал си ги. — Той примигва при думата „шашнал“, въпреки че цитирам самия него. — Но това ми напомни… виж, отдавна искам да те попитам. Никога не си ми казвал какво се е случило с нея.

От усмивката му вече няма и помен, Фред се обръща към прозореца. Следобедното слънце рисува по лицето му странни светли и тъмни петна.

— Какво те кара да мислиш, че с нея се е случило нещо?

Опитвам се да говоря спокойно:

— Просто се чудех… Интересно ми е как си се развел.

Той се обръща бързо и ме поглежда, очите му се присвиват, сякаш търсят в моите лъжата. Сдържам емоциите си и лицето ми остава напълно безизразно… Фред си отдъхва.

— Непреодолими различия — казва и усмивката му се завръща. — Сигурно са допуснали грешка, когато са я оценявали. Изобщо не беше за мен.

Поглеждаме се и се усмихваме един на друг, изпълняваме дълга си, грижливо крием тайните си.

— Знаеш ли какво харесвам най-много у теб? — пита той и хваща ръката ми.

— Какво?

Изведнъж ме дърпа силно към себе си, толкова грубо и неочаквано, че извиквам от изненада, Фред ме ощипва до лакътя, точно където кожата е най-нежна и болката преминава по нерва през цялата ми ръка. Очите ми се пълнят със сълзи. Поемам дълбоко въздух, за да ги спра.

— Че не задаваш много въпроси — добавя той и ме отблъсква грубо от себе си. — Каси задаваше прекалено много въпроси.

После се обляга назад и ние изминаваме останалия път в мълчание.

Някога късният следобед беше най-любимото ми време от деня — мое и на Лена. Още ли е така?

Не знам. Чувствата и старите предпочитания вече не ми принадлежат. Не са се изпарили напълно, както трябва да бъде, но витаят около мен като сенки и изчезват всеки път, когато се опитам да ги достигна.

Но аз не задавам въпроси. Просто вървя напред.

Пътуването до Диъринг Хайландс този път ми се струва по-лесно. Слава богу, не срещам никого. Складирам продукти и бензин в подземието, което ми показа Грейс.

После тръгвам към улица „Пребъл“, където чичото на Лена някога имаше малка бакалия. Както и подозирах, магазинчето е затворено и със спуснати капаци. На прозорците има решетки и по стъклата зад металните пръчки се виждат заличени от времето и дъждовете неразгадаеми графити. Сенникът отпред, някога в кралско синьо, е скъсан и наполовина свален. Един от тънките пръти, които поддържат плата, се е освободил от него и се поклаща като махало на вятъра. Малък плакат, прикрепен към една от металните решетки, ни обещава: „фризьорският салон ще бъде отворен скоро“.

Ясно е, че градът го е принудил да затвори магазина или клиентите са престанали да идват при него, изплашени, че ще ги набедят за негови съучастници. Майката на Лена, чичото на Лена, а сега и самата Лена…

Прекалено много лоша кръв. Прекалено много зараза.

Разбирам защо се крият в Диъринг Хайландс. Разбирам защо и Уилоу е там. Само не знам дали е било по тяхно желание, или са били принудени да отидат, били са заплашени или дори подкупени да напуснат по-добрия квартал.

Не знам какво ме подтиква да мина по тясната алея, която води до синята врата на складовото помещение в задната част на магазина. С Лена често киснехме тук, когато след училище тя идваше, за да зареди рафтовете в магазина.

Слънцето напича силно полегатите покриви на сградите около мен, но прескача алеята и я оставя хладна и тъмна. Около боклука жужат рояци от мухи, засилват се към богатата трапеза и се блъскат в металните кофи. Скачам от колелото и го подпирам на една от боядисаните в бежово стени. Тук звуците от улицата — виковете и разговорите на хората, случайното преминаване на автобуси — се чуват съвсем глухо.

Синята врата на склада е избеляла и опръскана с курешки на гълъби. Пристъпвам към нея. За миг ми се струва, че времето се свива, и си представям, че Лена ми отваря вратата със замах, както правеше винаги. Сядах на един кашон от бебешка храна или от зелен боб, двете отваряхме плик с чипс, грабвахме по една газирана вода от склада и говорехме…

За какво?

За какво си говорехме тогава?

Предполагам, че е било за училище. За другите момичета от класа, за състезанията, концертите в парка, коя на чий рожден ден е поканена. За нещата, които мислехме да правим заедно.

Никога не си говорехме за момчета. Лена не говореше за това. Беше много внимателна.

Но един ден нещата се промениха.

Спомням си отлично този ден. Още бях в шок от нападението на регулаторите на купона предишната вечер, от кръвта и палките, от писъците и крясъците на децата. Помня, че сутринта повърнах закуската си.

Отидох да споделя всичко с нея. Спомням си ясно лицето й, когато той почука на тази врата. Очите й се разшириха от страх, тялото й замръзна. Помня и как я гледаше Алекс, когато тя най-после го пусна при нас. Помня точно с какво беше облечен, помня разрошения му перчем и маратонките със сините връзки. Дясната беше развързана. Но той не забелязваше.

Не забелязваше нищо, освен Лена.

Помня как нещо ме преряза като с нажежен нож. Беше ревност.

Хващам дръжката, поемам въздух и натискам. Заключена е, разбира се. Нямам представа какво очаквах и защо се чувствам толкова разочарована. Нормално е да е заключена. И рафтовете зад нея да са покрити с прах.

Това е миналото. Откъртва се бавно от живота ти, събира се около теб и започва да те притиска. И ако не внимаваш, ще те погребе. Това е една от големите цели на процедурата: тя те прочиства; превръща миналото с цялата му болка в далечен спомен, като отдавна прекипяло пенливо вино.

Но лечението действа различно. И не помага на всеки.

Решавам твърдо да помогна на семейството на Лена. Отнели са им магазина и са ги изгонили от апартамента. И отчасти вината за това е моя. Аз бях тази, която я накара да отиде на първия си купон. Аз бях тази, която винаги я предизвикваше, разпитваше я за Пустошта и не спираше да повтаря колко много иска да се махне от Портланд.

Аз бях тази, която помогна на Лена да избяга. Занесох бележката на Алекс, в която тя му казваше, че са я заловили и са променили датата за процедурата й. Ако не бях аз. Лена щеше да е излекувана. И сега може би щеше да седи в една от залите на университета в Портланд или да се разхожда по улиците край старото пристанище със своя годеник. „Стоп ен сейв“ щеше още да работи и семейството й щеше да си живее в апартамента в Кимбърланд.

Но вината ми е много по-голяма. Дълбае в мен, наслоява се като дългогодишна прах.

Защото, ако не бях аз, никога нямаше да хванат Лена и Алекс.

Аз ги издадох.

От ревност.

„Господи, прости ми, защото съгреших.“

ЛЕНА

Събуждам се сред шум и врява. Джулиан го няма. Слънцето се е вдигнало високо в безоблачното небе и денят е топъл и тих. Изритвам одеялата и сядам, примигвайки сънливо. Устата ми мирише на дим.

Рейвън е приклекнала наблизо и подклажда с клонки един от огньовете.

— Колко е часът? — питам я сънливо.

— Мина обяд — казва тя и се изправя. — Готвим се да идем до реката.

— Ще дойда с вас.

Вода — ето какво ми трябва. Трябва да се измия и да пийна вода. Имам чувството, че цялото ми тяло е покрито с прах и мръсотия.

— Хайде по-бързо тогава — подканва ме Рейвън.

Виждам Пипа да седи на края на своето владение и да разговаря с една непозната жена.

— От съпротивата е — обяснява ми Рейвън, когато вижда, че ги гледам, и сърцето ми замира за момент. Моята майка е от съпротивата. Възможно е тази жена да я познава.

— Закъсня с една седмица. Идва от Ню Хевън с продукти, но я причакали патрули.

Преглъщам с мъка. Страх ме е да отида при онази жена и да питам за някакви новини. Ужасявам се от мисълта, че отново ще ме разочароват.

— Мислиш ли, че Пипа ще напусне Уотърбъри?

Рейвън свива рамене.

— Ще поживеем, ще видим.

— Къде отиваме? — продължавам с въпросите.

Тя ми се усмихва леко, протяга ръка и докосва лакътя ми.

— Не се притеснявай. Това е моя работа.

Усещам прилив на обич към нея. За известно време след откритието, че с Так са ме използвали — мен и Джулиан — в името на движението, отношенията ни се бяха променили. Но без нея съм изгубена. Всички сме изгубени.

Стиснали в ръце вместо кофи какви ли не съдове с различни размери, Так, Ловеца, Брам и Джулиан стоят на няколко метра и чакат Рейвън. Нямам представа къде са Корал и Алекс. Не виждам и Лу.

— Ето я нашата спяща красавица — посреща ме Ловеца. Виждам, че най-после се е наспал като хората. Изглежда милион пъти по-добре от вчера и вече не кашля.

— Нека шоуто да започне сега — казва Рейвън и всички тръгваме.

Напускаме относително безопасния лагер на Пипа и се гмурваме в морето от хора през лабиринт от саморъчно направени палатки и навеси. Опитвам се да дишам съвсем плитко, защото вонята от немити тела и още по-гадно — на клозет — е непоносима. Въздухът гъмжи от мухи и комари. Нямам търпение да вляза във водата и да измия цялата смрад и мръсотия от себе си. В далечината забелязвам тъмната панделка на реката да се къдри по южната граница на лагера. Всъщност не е толкова далече.

Редиците от палатки и заслони най-после оредяват и накрая изчезват. Земята тук прилича на огромна паяжина, насечена от линии на стар напукан и разкъртен паваж. Широки бетонни основи маркират местата на стари къщи.

Наближаваме реката и веднага забелязваме тълпите на двата й бряга. Хората викат, блъскат се и с лакти си пробиват път към водата.

— Сега пък какво става? — измърморва Так.

Джулиан вдига кофите високо, за да се размине с хората, смръщва чело, но не казва нищо.

— Нищо не става — отвръща Рейвън. — Хората си искат сутрешния душ.

Но гласът й е неуверен и напрегнат.

Пробиваме си път със сила през плътната стена от тела. Вонята е нетърпима. Повдига ми се, но няма достатъчно място, за да вдигна ръка към устата си. Не за първи път благодаря на Господ, че съм висока само един и петдесет и седем, това ми помага да се промъквам и през съвсем тесните пространства между хората. Ето че излизам първа пред люлеещата се и напираща напред тълпа и стигам до стръмния каменист бряг.

Нещо обаче не е наред. Нивото на водата е спаднало критично, реката прилича на вадичка, не по-широка от трийсетина сантиметра и още толкова дълбока, по-скоро кална локва, отколкото река. Бреговете по цялата й криволичеща дължина гъмжат от хора, които отчаяно се щурат напред-назад в желанието си да напълнят своите съдове. Отдалече ми приличат на мравуняк.

— Какво става, по дяволите?

Това е Рейвън, най-сетне е стигнала до брега и застава до мен, стъписана от гледката.

— Реката пресъхва.

Загледана в калната тясна панделка, усещам как сърцето ми се свива панически. Изведнъж ожаднявам както никога през живота си.

— Невъзможно — поклаща невярващо глава Рейвън. — Снощи Пипа ми каза, че реката тече с пълна сила.

— По-добре да си напълним колкото можем — казва Так.

Той, Ловеца и Брам най-после са си пробили път през тълпата и излизат на брега. Джулиан ги следва с червено и потно лице. Косата му е залепнала на челото. Сърцето ми се свива от жал за него. Не биваше да го карам да тръгва с нас. Не биваше да го моля да мине на наша страна.

Към реката прииждат все повече хора и все повече се мъчат да вземат нещичко от останалата вода. Нямаме избор, трябва да се борим с тях поне за няколко глътки. Нагазвам във водата и в този момент някой ме блъска отзад. Извъртам се, но не успявам да се задържа, падам и удрям гърба си в камъните. Болката пронизва целия ми гръбнак. Успявам да се изправя чак при третия опит. Море от хора ме повлича нанякъде, започват да ме блъскат от всички страни. Най-после Джулиан си пробива път до мен и ми помага да се закрепя на крака.

Успяваме да напълним само няколко съда, но по обратния път към лагера на Пипа губим и част от тях, защото един човек се блъска в Ловеца и разлива половината от неговата кофа. Водата е примесена с тиня, ще намалее още, когато я отстраним и преварим донесеното количество. Плаче ми се, но не си го позволявам, защото после ще трябва да се измия, а сега не мога да хабя вода за миене.

Заварваме Пипа и жената от съпротивата сред малък кръг от хора. Алекс и Корал са се върнали. Не мога да не се запитам къде ли са ходили тези двамата. Знам, че е тъпо да мисля за това, когато има сто и една други причини за тревога, но умът ми непрекъснато се връща към този въпрос.

Амор делириум невроза: „Тя засяга мозъка и човек не може да мисли ясно, нито да взема разумни решения за собственото си благополучие. Симптом номер дванайсет.“

— Реката… — започва Рейвън, когато приближаваме, но Пипа я прекъсва.

— Разбрахме — казва тя.

Лицето й е посивяло. На дневна светлина забелязвам, че е много по-възрастна, отколкото ми се стори вчера. Мислех си, че е в началото на трийсетте, но сега откривам, че по лицето й има дълбоки бръчки и косата й си вее по слепоочията. Може би това е ефектът от живота в Пустошта и войната, която води. — Реката не тече.

— Какво означава това? — пита Ловеца. — Една река не може да спре за една нощ.

— Може, ако й се препречи пътят — възразява Алекс.

За секунда настъпва тишина.

— Как така да й се препречи пътят? — обажда се пръв Джулиан. Той също се опитва да потисне паниката. Усещам го в гласа му.

Алекс се обръща към него.

— Да й се препречи — повтаря той. — Да се блокира. Да се отклони или да се изгради стена…

— Но кой, кой би го направил? — възкликва Джулиан. Не говори на Алекс, но именно той отвръща.

— Не е ли очевидно? — навежда се Алекс към Джулиан и изсумтява. Между тях прехвърчат искри, атмосферата се нажежава. — Хората от другата страна… — започва бавно, спира за момент и добавя: — Твоите хора.

Джулиан се владее чудесно. Отваря уста, затваря я, после изрича съвсем тихо:

— Какво каза?

— Джулиан — хващам го за ръката аз.

Пипа се намесва на мига.

— Уотърбъри беше почти евакуиран още преди аз да пристигна. Мислехме си, че е заради засилената дейност на съпротивата. Взехме го като доказателство за прогрес.

Тя се засмива рязко, невесело.

— Явно причината е била друга. Прекъснали са източника на вода в града.

— Значи се махаме оттук — обажда се Дани. — Ще намерим друга река. Пустошта е пълна с тях. Ще идем другаде.

Предложението й е посрещнато с мълчание. Дани поглежда с очакване Пипа, после премества поглед към Рейвън.

Пипа прокарва ръка по късата си рошава коса.

— Сигурно ще идем — заговаря жената от съпротивата. Акцентът й е смешен, като трептяща мелодия, като разтопено масло. — Трябва да съберем колкото може повече хора, да ги мобилизираме и да напуснем. Ще се разделим на групи, ще тръгнем по различни пътища и ще се върнем в Пустошта. Но там има патрули, сигурно ни очакват. Предполагам, че в момента събират силите си и се подготвят. За тях е по-лесно, ако сме на малки групи, защото надали ще ги надвием. Освен това, информацията ще звучи по-добре за пред пресата. Много по-трудно ще прикриеш масово избиване на големи групи.

— Откъде знаеш толкова много за тази работа? — пита някой.

Обръщам се по посока на гласа. Това е Лу, току-що присъединила се към нас. Диша тежко и лицето й е потно, сякаш е тичала. Сега се замислям, че не съм я виждала днес. Не знам къде е била през цялото време. Косата й е пусната и както обикновено, прилепнала плътно към темето и врата й. Странна прическа има напоследък тази Лу.

— Това е Съмър — отговаря с равен тон Пипа и сочи към непознатата жена. — Тя е от съпротивата. Благодарение на нея довечера ще има какво да вечеряте.

Подтекстът е ясен: „Внимавайте какво говорите“.

— Не, ние трябва да се махнем оттук — казва Ловеца. Гласът му реже въздуха като с нож. Преглъщам порива да стисна ръката му и да го успокоя. Ловеца никога не избухва. — Имаме ли друг избор?

Съмър дори не примигва.

— Можем да отвърнем на удара. Винаги сме търсели възможност да се сплотим и да направим нещо за тази бъркотия — казва тя и обикаля с жест редиците от палатки и заслони, проблясващи на хоризонта като огромни метални шрапнели. — Нали затова дойдохме в Пустошта? Да оправим нещата за всички нас. Нали не искаме повече да ни нареждат какво да правим?

— Но как ще се бием? — питам плахо. Не се чувствам удобно пред тази жена с нейния мек мелодичен глас и блестящи от вътрешен огън очи. Пред никой друг не ми е било толкова неудобно. Но събирам сили и продължавам: — Ние сме слаби. Пипа каза, че не сме организирани. Без вода…

— Не казвам да се втурнем надолу с главата — прекъсва ме жената. — Та ние не знаем с какво точно си имаме работа… колко души са напуснали града, дали и колко патрули кръстосват Пустошта. Предлагам само да си върнем реката обратно.

— Но ако е блокирана…

Тя ме прекъсва отново.

— Стените могат да се взривят — казва направо.

Отново настъпва мълчание. Рейвън и Так се споглеждат. По навик изчакваме някой от тях да заговори.

— Какъв е твоят план? — пита Так и изведнъж разбирам, че всичко е реално. Това наистина ще се случи.

Затварям очи. В главата ми изниква картина: с Джулиан излизаме от онзи микробус след бягството ни от Ню Йорк Сити, сигурни, че сме избегнали най-лошото и че животът ни ще започне отново.

Но той стана още по-труден.

Ще има ли край всичко това?

Усещам ръката на Джулиан на рамото си. Той го стиска лекичко и това ми действа успокояващо. Отварям очи.

Пипа кляка и начертава с палец фигура във формата на голяма капка.

— Да си представим, че това е Уотърбъри. Ние сме тук. — Тя слага кръстче в югоизточния край на широката част на капката. — Знаем, че когато смутовете започнаха, излекуваните се изтеглиха в западната част на града. Моето предположение е, че блокадата е някъде тук — заявява тя и слага още един кръст в източната част, там, където капката започва да се стеснява.

— Защо? — пита Рейвън.

Лицето й гори от вълнение. Заглеждам се в нея и изведнъж потръпвам от студ. Чак сега го виждам: тя живее за това — за борбата, за тази битка. И всъщност се наслаждава на ситуацията.

Пипа свива рамене.

— Просто така ми се струва. В по-голямата си част този район е парк. Предполагам, че са отклонили реката и са го наводнили. Бентът сигурно се пази, разбира се, че се пази, но ако имаха достатъчно ресурси и жива сила, досега щяха да ни нападнат. Колко хора могат да съберат за седмица-две?

Тя вдига поглед към нас, за да се увери, че следваме мисълта й, после очертава около основата на капката извита нагоре стрела.

— Регулаторите ще очакват да тръгнем на север, срещу течението. Или да се разпръснем. — Тя рисува няколко лъча, които тръгват от основата на капката и се разпространяват в различни посоки. Сега капката заприличва на усмихнато лице на побъркан. — Вместо това мисля, че трябва да атакуваме директно, да изпратим малка армия в града и те да съборят стената.

Тя прокарва черта от долната част към центъра на капката.

— Аз съм „за“ — обявява Рейвън.

Так плюе. Няма нужда да казва, че и той участва.

Съмър скръства ръце и оглежда диаграмата на Пипа.

— Ще ни трябват три отделни бойни групи — казва замислено. — Двете диверсионни, да създадат проблеми тук и тук — навежда се тя и отбелязва с кръстче две места в двата края — и една по-малка, която ще влезе, ще свърши работа и ще излезе по най-бързия начин.

— Аз съм „за“ — обажда се Лу. — Но искам да съм в главната група. Не ми се занимава с глупости.

Това ме изненадва. В стария лагер Лу никога не проявяваше интерес към съпротивата. Не поиска да й направят фалшивия белег на процедурата. Стоеше колкото може се настрана от борбата и се преструваше, че другият свят, онзи на излекуваните, не съществува. Очевидно нещо се е променило през месеците, докато бяхме разделени.

— Лу може да дойде с нас — ухилва се Рейвън. — Тя ни носи късмет. Нали затова получи името си? Лу е от Лъки, помниш ли?

Лъки не отговаря.

— Аз също искам да съм в атакуващата група — неочаквано се обажда Джулиан.

— Джулиан — прошепвам, но той ми обръща гръб.

— Аз отивам където кажете — намесва се Алекс.

Джулиан му хвърля поглед и за секунда виждам искрите на неприязънта между тях; те сгъстяват въздуха и ме блъскат като сляпа твърда сила.

— Аз също — присъединява се към него Корал.

— Брой ни и нас — обажда се Ловеца, явно има предвид себе си и Брам.

— Аз искам да драсна клечката — казва Дани.

Присъединяват се и други хора, предлагат себе си за различните групи. Рейвън ме поглежда.

— Ами ти, Лена?

Усещам погледа на Алекс върху себе си. Устата ми пресъхва; слънцето пече толкова силно, че ме заслепява. Поглеждам към стотиците хора, прогонени от домовете си в това мръсно и гнило място, хора с разбити животи само заради факта, че защитават правото си да чувстват, да мислят и да избират сами. Няма откъде да знаят, че дори и това е лъжа, че всъщност изборът не е наш, не напълно. Някой винаги ни насочва, винаги ни притиска да тръгнем по този или онзи път. И за нас не остава нищо друго, освен да направим крачка напред и после още една, и още една. И изведнъж се оказваме на път, който не сме избирали ние.

Но може би щастието не е в избора. Може би е в измислицата, във фантазията, че там, където отиваме, е мястото, до което цял живот сме искали да стигнем.

Корал пъхва ръка в ръката на Алекс.

— Аз съм с Джулиан — казвам и им обръщам гръб.

Това е моят избор.

ХАНА

Преди да се прибера, правя няколко кръгчета по улиците около старото пристанище. Искам да прочистя съзнанието си от мислите за Лена и от чувството си за вина, да забравя думите на Фред: „Каси задаваше прекалено много въпроси“.

Качвам се на тротоара и завъртам педалите колкото може по-бързо, сякаш движението на краката може да разсее тежките мисли. След две седмици няма да имам дори и тази свобода. Ще бъда прекалено известна, прекалено на показ, придружавана, следена. Потта се стича по скалпа ми. Една възрастна жена излиза от някакъв магазин и едва успявам да завия, да премина на улицата, за да не я ударя.

— Идиотка! — крещи след мен тя.

— Съжалявам — отвръщам през рамо, но вятърът отнася думите ми в друга посока.

И изведнъж едно огромно куче изскача на улицата сякаш отникъде. Черната топка скача към мен с лай. Завивам рязко надясно и губя равновесие. Падам от колелото, пльосвам се на паважа на дясната си страна и удрям жестоко лакътя си. Колелото ме захлупва, металът застъргва по бетона, някой се развиква, а кучето продължава да лае настървено. Единият ми крак се заплита в спиците на предното колело. Кучето обикаля около мен, оголва зъби.

— Добре ли сте? — пита един човек и пресича бързо улицата. — Ах, ти, лошо куче!

Той удря с всички сили кучето по главата. Животното изскимтява и се отдръпва.

Надигам се и освобождавам внимателно крака си. По дясната ръка и пищяла си виждам драскотини, но като по чудо няма нищо счупено.

— Добре съм.

Изправям се внимателно и раздвижвам рамене и китки. Вслушвам се в очакване да усетя някъде болка, но всичко се оказва наред.

— Трябва да внимавате — продължава мъжът. Изглежда ядосан. — Можехте да се пребиете.

После ми обръща гръб, подсвирква на кучето си и тръгва надолу по улицата. То поема след стопанина си с наведена глава.

Вдигам колелото и го качвам на тротоара. Веригата се е откачила и една от дръжките е изкривена, но другото си е на мястото. Докато се навеждам да оправя веригата, забелязвам, че съм се приземила точно пред Центъра за организация, изследване и образование. Сигурно съм обикаляла около него през последния час.

В Центъра за организация, изследване и образование се пазят основните архиви на Портланд — предимно корпоративните документи за бизнеса, договорите за държавни обекти, но също така и имената, рождените дати и адресите на всички граждани, копия от кръщелните, брачните и медицинските им свидетелства, зъбният статус, докладите за нападения срещу тях и резултатите от годишните прегледи, както и резултатите от оценяването и предложенията за партньори.

„Отвореното общество е здраво общество; прозрачността е необходимо условие за доверието“ — така пише в книгата „Ш-ш-т“. Майка ми го перифразираше така: „Само хората, които имат какво да крият, настояват за спазване на личното пространство“.

Без предварителна мисъл заключвам колелото към уличната лампа и изкачвам стъпалата на бегом. Бутам въртящата се врата и влизам в просторно фоайе със сиви плочки от линолеум и бръмчащи луминесцентни лампи на тавана.

Зад едно направено от имитация на дърво бюро седи жена и гледа в древен компютър. До нея има отворена врата, преградена с тежка верига. На веригата е закачена табела „Вход само за персонала и оторизираните органи“.

Жената ми хвърля бегъл поглед, когато доближавам до бюрото. Пластмасова табелка я идентифицира като „Таня Барн, охранител“.

— С какво мога да ви помогна? — пита незаинтересовано тя.

Слава богу, не ме разпознава.

— Надявам се да има с какво — казвам весело, слагам ръце на бюрото и я принуждавам да ме погледне в очите. Лена казваше, че този поглед може да купи цял мост. — Вижте, сватбата ми наближава, а аз напълно изключих за Каси, но вече нямам време да открия новия й адрес…

Жената въздъхва и се намества на стола си.

— … А Каси трябва да присъства, няма значение, че не сме се виждали оттогава. Тя ме покани на своята сватба и сега няма да е учтиво, ако… нали разбирате — изкисквам се аз.

— Госпожице… — започва уморено тя.

Изкисквам се отново.

— Ох, извинете! Бъбренето е лош навик. Просто съм малко напрегната, нали разбирате, заради сватбата и всичко около нея. — Спирам за момент, поемам си дъх и преминавам на въпроса. — Та, ще можете ли да ми помогнете?

Таня Барн примигва. Очите й са с цвят на кална вода.

— Какво?

— Ще ми помогнете ли с Каси? — Стискам юмруци и се надявам тя да не види. „Моля те, кажи да“. — Името й е Касандра О’Донъл.

Втренчвам се в Таня, но тя, изглежда, не разпознава името. Въздъхва драматично, става от стола, отива към една етажерка и взема оттам куп с документи. Връща се и го тряска върху бюрото. Купът е дебел и тежък, най-малко двайсет листа.

— Запитване за лични данни може да бъде направено и изпратено до отдел „Статистика“ на Центъра за организация, изследване и образование. Срокът за отговор е деветдесет дни…

— Деветдесет дни! — възкликвам аз. — Сватбата ми е след две седмици.

Устните й очертават тънка права линия. Не само очите, цялото й лице е с цвета на мръсна вода. Може би е от стоенето зад това бюро по цял ден, слабата луминесцентна светлина е започнала постепенно да я консервира. Тя подкарва отново със заучен тон:

— Формулярите за частна информация трябва да са придружени от лична молба…

— Вижте — притискам пръсти в плота и предавам раздразнението си на изкуственото дърво под тях. — Истината е, че Касандра е малка вещица. Не я харесвам.

Лицето на Таня се оживява.

Лъжите изригват като поток от устата ми.

— Все ми повтаряше, че ще се проваля на оценяването. Бяхме на осем години, а тя не спираше да ми натяква. И знаете ли какво стана? Получих по-висока оценка от нейната, партньорът ми е по-добър и сватбата ми също ще бъде по-хубава. — Навеждам се по-близо до Таня и снишавам глас: — Искам да дойде. Искам да види всичко това.

Таня ме изучава с поглед почти минута. После устните й бавно се разтягат в усмивка.

— Познавам една такава фукла — казва тя. — Ходи, сякаш райската градина е под краката й.

Тя се обръща към компютъра си.

— Как беше името й?

— Касандра. Касандра О’Донъл.

Ноктите на Таня потропват енергично върху клавиатурата. Тя се вглежда в екрана, смръщва вежди и поклаща глава.

— Съжалявам. Няма такова име в регистъра.

Червата ми се преобръщат.

— Сигурна ли сте? Имам предвид, дали го написахте правилно?

Тя обръща монитора към мен.

— Ето, има четиристотин души с фамилия О’Донъл. И нито един не се казва Касандра.

— Ами Каси?

Започвам да се боря с някакво ужасно чувство, за което не мога да намеря точно определение. Дори да беше мъртва, щеше да се появи в системата. Центърът за организация, изследване и образование пази документация за всеки — жив или мъртъв — в продължение на шейсет години.

Таня Барн отново извърта монитора към себе си и отново се разнася клик, клик, клик. Накрая поклаща глава.

— Не. Може би не знаете верния правопис.

— Може би.

Опитвам се да й се усмихна, но устните ми не ми се подчиняват. Не мога да си го обясня. Как може човек да изчезне напълно? Една мисъл изниква в ума ми. Може би е била обявена за невалидна. Това е единственото обяснение. Лечението не е проработило, пипнала е делириум и вероятно е избягала в Пустошта.

Това обяснява нещата. И е причина Фред да се разведе с нея.

— … майстора накрая.

Примигвам. Таня спира да говори и ме поглежда търпеливо, явно очаква някаква реакция от мен.

— Извинете… какво казахте?

— Казах, че не бива да се тревожите толкова много. Тези момичета винаги си намират майстора накрая. Всички разбират що за стока са. — Тя се засмива високо. — Машината на Господ не тръгва, ако всичките й части не са си на мястото. Нали ме разбирате? Вие намерихте своите части, тя нейните.

— Благодаря — отвръщам.

Докато вървя обратно към въртящата се врата, пак дочувам смеха й, той ме следва чак до улицата и звъни в ушите ми още няколко преки.

ЛЕНА

Небето е като разцепено на две. Хоризонтът е с цвят на тухла, останалата част е нашарена с тънки кървавочервени власинки.

Реката се сви до тънка струйка и съвсем естествено, започна бой за вода. Пипа ни предупреждава да не напускаме нейния периметър и изпраща охранители по периферията. Съмър вече е изчезнала. Пипа или не знае къде е отишла, или не иска да сподели с нас. След дълъг размисъл тя решава, че е по-добре да не въвлича много хора в акцията. Колкото по-малко хора знаят, толкова по-малка е вероятността за провал. Най-добрите от нас — Так, Рейвън, Дани и Ловеца — ще отговарят за главната задача: ще стигнат до бента, където и да е той, и ще го разрушат. Лу настоява да тръгне с тях, както и Джулиан, и въпреки че нито един от двамата не е трениран за такива акции, Рейвън се предава.

Иде ми да я убия.

— Ще имаме нужда от скаути — ми казва, когато й се озъбвам. — Някой трябва да ни пази гърба. Не се тревожи, ще ти го върна цял и невредим.

Алекс, Пипа, Корал и един от хората на Пипа с прякор Звяра — предполагам, че е заради дългата черна коса и буйната брада, която закрива цялата му уста — формират първата диверсионна група. Не знам как става, но аз заставам начело на втората. Брам ще ми помага.

— Исках да съм с Джулиан — казвам на Так, защото не желая да говоря направо на Пипа.

— Нима? Аз пък исках тази сутрин бекон с яйца — отвръща ми той, без да ме поглежда, вади тютюна и си свива цигара.

— След всичко, което направих за вас, продължавате да се отнасяте с мен като с дете — тропам ядосано с крак.

— Само когато самата ти се държиш като дете — срязва ме Так и аз си спомням онази караница с Алекс преди много време, когато разбрах за първи път, че мама през цялото време е била в Криптата. Не бях си спомняла този момент досега, нито внезапното избухване на Алекс тогава. Беше точно преди да ми каже за първи път, че ме обича. И преди аз да му отговоря със същото.

Мислите ми се объркват. Забивам нокти в дланите си и не спирам да натискам, докато болката става непоносима. Не мога да разбера как така всичко се променя и как човек погребва един по един пластовете от живота си, хвърляйки се към следващия. Просто е невъзможно. Няма как всичко това в даден момент да не експлодира.

— Виж, Лена — заговаря Так и най-после вдига поглед към мен, — молим те да направиш това, защото ти имаме доверие. Ти си лидер. И ние се нуждаем от теб.

Толкова се стъписвам от искреността в тона му, че не мога да измисля какво да отговоря. В предишния си живот бях далече от лидерското място. Тогава лидерът беше Хана. Аз просто я следвах.

— Кога ще свърши всичко това? — питам накрая.

— Не знам — вдига рамене Так.

Това е първият път, когато го чувам да казва, че не знае нещо. Гледам как се опитва да навие цигарата, но ръцете му треперят. Той спира и започва отново.

— Може би няма да спре — добавя тихо и явно отказал се, хвърля с отвращение цигарата на земята.

Двамата оставаме в мълчание за момент.

— С Брам имаме нужда от трети човек — казвам най-после. — Трябва да сме трима. Ако стане нещо с някой от нас, ще има кой да покрива гърба на другия.

Так отново ме поглежда. Изведнъж си спомням, че той също е млад. Веднъж Рейвън ми каза, че е на двайсет и четири. Сега, когато се вглеждам в него, забелязвам, че наистина е млад. Прилича на благодарно хлапе, на което току-що са му предложили помощ с домашните.

Моментът отминава и чертите на лицето му пак се изострят. Той прибира тютюна и листчетата и отвръща:

— Вземи Корал.

От цялата мисия най-много ме плаши пътуването ни през лагера. Пипа ни дава един от фенерите на батерии и Брайън го взема. На подскачащата му светлина хората около нас са като начупени на парчета. Тук виждаш да проблясва озъбено лице, там жена с голи гърди кърми бебе и ни следи със злобен поглед. Морето от хора се раздвижва лениво, за да ни пропусне, после се прегрупира и отново се затваря зад нас. Усещам физически нуждата им. Думата „вода“ се носи като шепот, като стон из целия лагер. Отвсякъде се чуват писъци, сподавени вопли и тъпи удари на юмруци в човешка плът.

Скоро достигаме до речния бряг. Сега той е зловещо тих. Вече няма хора, никой не джапа в реката, никой не се кара за вода. Защото ябълката на раздора, водата, вече я няма, има само вада, не по-широка от човешки пръст и по-черна от кал.

Разстоянието до стената е малко повече от километър, оттам поемаме на северозапад и вървим по периметъра на лагера още шест километра, преди да стигнем до една от по-добре охраняваните точки. При проблеми по границата вниманието ще бъде насочено именно тук и ще изтегли големите бойни части от мястото, където трябва да отидат Рейвън, Так и другите.

Преди да тръгнем, Пипа отвори малкия хладилник и пред нас се откриха пълни с оръжие рафтове, доставени от съпротивата. Так, Рейвън, Лу, Ловеца и Джулиан бяха снабдени с пушки. Ние трябваше да се задоволим с наполовина пълна бутилка с бензин, в която беше пъхнат стар парцал или, както го нарече Пипа, „просешка торба“. По негласно споразумение избраха мен да я нося. С времето тя натежава все повече в раницата и се удря болезнено в гърба ми. Не мога да не си представя какво би станало, ако при един по-силен удар експлодира.

Стигаме до мястото, където лагерът опира в южната гранична стена. В основата й са се сгушили хора и палатки. Градът зад този участък на стената е изоставен. Огромни тъмни прожектори протягат вратове над нея, но само един от тях работи. Той пръска ярка бяла светлина, очертава ясно нещата под себе си, оставяйки детайлите в мрак, като фар, изпращащ лъча си над тъмната вода.

Продължаваме на север все по стената и най-после оставяме лагера зад себе си и врявата на хората в него остава назад. Земята под краката ни изсъхва и килимът от борови иглички пука и се движи при всяка наша крачка. Но освен този шум, наоколо се възцарява пълна тишина.

Безпокойството не спира да човърка съзнанието ми. Не че се притеснявам за нашата работа. Ако всичко върви по план, няма да има нужда дори да преминаваме през стената. Страхът ми е за Джулиан. Ще се справи ли? Няма и най-малка представа с какво се е заел.

— Това е безумие — казва неочаквано Корал. Гласът й е толкова висок, че напомня за писък. Сигурно през целия път се бори с паниката. — Няма да успеем. Това е самоубийство.

— Можеше да си останеш в лагера — срязвам я аз. — Никой не те е молил да идваш с нас.

Но тя не ме чува.

— Трябваше да се махнем оттук — продължава да мърмори.

— И да оставим другите да се оправят сами, така ли? — настъпвам аз.

Корал не отговаря. Предполагам, че е толкова нещастна от факта, че се налага да работим заедно, колкото и аз самата, може би и повече, защото трябва да изпълнява заповедите ми.

Тръгваме между дърветата, следвайки лъча от фенерчето на Брам, който подскача пред нас като голяма светулка. От време на време пресичаме бетонни ленти, тръгващи от градската стена към Пустошта. Някога тези стари пътища са водели към други градове, но сега стигат доникъде, текат като сиви реки покрай израсналите дървета. Прикрити зад избуялия бръшлян знаци сочат посоката към отдавна несъществуващи театри, ресторанти и паркове.

Поглеждам към малкия пластмасов часовник, който Звяра ми даде назаем. Часът е единайсет и половина. Вървим вече час и половина. Ще ни трябва още поне половин час, докато запалим парцала и хвърлим бутилката от другата страна на стената. В същия момент трябва да последва експлозия от източната страна, на юг от мястото, където Рейвън, Так, Джулиан и другите ще преминат. Надеждата ни е двете експлозии да насочат вниманието на охраната далече от бента.

Колкото повече се отдалечаваме от лагера, толкова по-поддържана изглежда граничната ивица. Високите бетонни стени са чисти и цели. Прожекторите тук са повече и всички работят, приличат на огромни, широко отворени очи на разстояние двайсет-трийсет крачки едно от друго.

Зад прожекторите се очертават черните силуети на жилищни комплекси, покрити със стъкло и метал сгради и куполи на църкви. Това ме навежда на мисълта, че вече сме близо до градския център, място, което, за разлика от крайните жилищни квартали все още е населено.

Адреналинът ми се покачва и напрежението ме зарежда с енергия. Изведнъж осъзнавам, че нощта не е толкова тиха и спокойна, колкото си мислех в началото. Близо до нас преминават диви животни, стъпките на малки зверчета раздвижват листата и храстите наоколо.

Внезапно нещата се променят. Шумът на гората се смесва с приглушени човешки гласове.

— Брам — прошепвам в тъмното, — изключи фенера.

Той се подчинява. Всички спираме за момент. Щурците насищат въздуха със своите песни и ритъмът им отброява секундите. Дочувам плиткото затруднено дишане на Корал. Тя е изплашена, това е сигурно.

Отново се чуват гласове, разнася се смях. Ние оставаме на място, прикрити в гъстата гора между светлите петна от два прожектора, не помръдваме, дори спираме да дишаме. Очите ми постепенно свикват с тъмнината и аз различавам малка светла точка, като оранжева светулка, да подскача по бетонната стена. Припламва, после избледнява и отново се засилва. Като огънче от цигара. На охранител.

Нов пристъп на смях разкъсва тишината, този път по-висок, и един глас казва:

— Няма начин, мамка му!

Значи, охранителите са двама.

Следователно някъде наблизо има наблюдателен пункт. Това е и добра, но и лоша новина. Повече охрана означава повече хора, които да вдигнат тревога и да отклонят повече хора от главната ни цел. Но то означава още, че ще ни бъде по-трудно да се приближим до стената.

Давам знак на Брам да продължи напред. При изключен фенер се налага да забавим значително темпото. Отново поглеждам часовника. Остават двайсет минути.

В същия момент виждам голяма метална структура, извисяваща се над стената като гигантска клетка за птици. Сигнална кула. В Манхатън, където стената е подобна на тази, има същите кули. В телената клетка на върха лост задейства охранителните системи в целия град и събира полицията и регулаторите на границата.

За наш късмет сигналната кула се намира в едно от тъмните места между прожекторите, но мога да се обзаложа, че там е пълно с охранители, нищо че не ги виждаме. Горната част на оградата е масивна и тъне в сянка, може да скрие огромен брой регулатори.

Давам знак на Брам и на Корал и спирам на стотина крачки от стената. Скриваме се под короните на няколко дъба и оглеждаме обстановката.

— Трябва да метнем бутилката колкото може по-близо до кулата — прошепвам и свалям раницата от гърба си. — Ако експлозията не задейства алармата, охраната със сигурност ще го направи. Брам, искам да счупиш един от прожекторите напред. Но да не е много далеч оттук. Ако в кулата има охрана, счупеното трябва да ги извади оттам. Така ще мога да се приближа още малко, преди да метна бутилката.

— А аз какво ще правя? — пита Корал.

— Оставаш тук. Наблюдаваш и ме покриваш, ако нещо се обърка.

— Това са глупости — казва тя с половин уста.

Поглеждам часовника. Петнайсет минути. Времето напредва. Изваждам бутилката от раницата. Сега ми се струва по-голяма и по-тежка за носене. В първия момент не намирам кибрита, който Так ми даде, и се разтрепервам от ужас, че може да съм го изгубила по пътя. Но после си спомням, че го пъхнах за по-сигурно в джоба на дънките.

„Запали парцала и хвърли бутилката — ми каза Пипа. — Това е всичко.“

Поемам си дълбоко въздух и издишвам тихо. Не искам Корал да разбере, че ме тресат нервите.

— Добре, Брам, готова съм.

— Сега ли? — пита той тихо, но спокойно.

— Тръгвай. Но чакай да ти свирна.

Брам се надига и тръгва безшумно напред. Скоро тъмнината го погълва. Корал и аз чакаме мълчаливо. Лактите ни се допират случайно и тя отскача моментално назад. Аз също се отдръпвам и се взирам в стената, опитвам се да разбера дали сенките отгоре й са хора, или е просто игра на светлината.

Проверявам часа, после още веднъж. Изведнъж минутите хукват напред. Дванайсет без десет, дванайсет без седем, дванайсет без пет.

Сега.

Гърлото ми пресъхва като шкурка. Едва преглъщам и трябва да оближа устни, за да подсвирна.

Минават няколко мъчително дълги секунди, в които не се случва нищо. Няма смисъл да се преструвам, че не ме е страх. Сърцето ми започва да блъска като чук по гърдите и аз отварям уста, жадна за въздух.

В същия момент го виждам — само за секунда — да пресича светлото петно към прожектора. Всичко е като поредица от снимки с насечени движения и замръзване на образа след това; мракът го поглъща отново, след секунда се чува трясък, и прожекторът угасва.

Скачам мигновено на крака и спринтирам към стената. Чувам викове, но не мога да схвана нито една дума, не мога да се съсредоточа върху нищо, освен върху стената и сигналната кула зад нея. Прожекторът угасва и кулите се виждат по-ясно на фона на лунната светлина и пръснатите из града улични лампи. Спирам и се притискам о дънера на един млад дъб на трийсетина метра от стената, и слагам торбата на просяка между бедрата си, за да извадя кибрита. Първата клечка не се запалва.

— Давай, давай — прошепвам с разтреперани ръце. Втората и третата клечка не задържат пламъка.

Серия от картечни изстрели разкъсва тишината. Куршумите не са насочени към конкретна цел, явно стрелят на сляпо и аз отправям мълчалива молитва Брам да се върне невредим в гората и скрит в тъмнината, да следи за изпълнението на плана.

Излизам от прикритието на дърветата, поемам си дъх и хвърлям бутилката. Тя литва с въртеливо движение към стената, като пробива тъмнината с кръг от огън. Приготвям се за експлозията, само че не последва нищо.

Парцалът продължава да гори, но изскача от гърлото на бутилката и се приземява на земята. Проследявам безпомощно полета му, неспособна да направя каквото и да било. Той пада в основата на стената като птица с изгорени криле. Безполезната бутилка се разбива в бетона.

— Какво става, мамка му?

— Май че нещо се запали.

— Сигурно е от проклетата ти цигара.

— Стига си викал, ами ми намери маркуч!

Не забелязвам тревога в гласовете на двамата мъже. Явно са свикнали с вандалски прояви от страна на невалидните и нито счупеният прожектор, нито хилавият пламък на парцала успяват да ги притеснят. Провалът може и да не се окаже фатален, защото точката, която ще атакуват Алекс, Пипа и Звяра, е много по-важна и по-далечна от мишената, която трябва да атакува централната група, но аз се свивам от ужас, че може и тяхната „просешка торба“ да не избухне. Тогава градът ще си остане пълен с регулатори и полицаи, готови да посрещнат всяка атака.

Това ще означава сигурна смърт за Рейвън, Так, Джулиан и останалите.

Преди да обмисля следващия си ход, вече съм на крака и тичам към един растящ близо до стената дъб. Преценявам, че е достатъчно здрав да издържи тежестта ми. Нямам друг избор, трябва да прескоча стената и сама да натисна алармата. Вдигам крак до едно разклонение на дъба и скачам към стената. Оказвам се по-слаба от миналата есен, когато се катерех като катерица до гнездата във високите клони на онези дървета. Падам безпомощно на земята.

— Какво правиш?

Обръщам се и виждам Корал да излиза от дърветата.

— Ти какво правиш? — изсъсквам, обръщам се и опитвам пак, като избирам друг клон. Резултатът е същият. Няма време, няма време, няма време.

— Нали ми каза да те покривам? — казва тя.

— По-тихо — изшътквам, изненадана, че ме е последвала. — Трябва да прескоча стената.

— Защо?

Правя трети опит и успявам да докосна горния клон с върховете на пръстите си, преди краката ми да поддадат и отново да се окажа на земята. Четвъртият опит е по-лош от първите три. Започвам да губя контрол. Не мога да мисля логично.

— Лена, какво искаш да направиш? — настоява Корал.

Поглеждам към нея и казвам:

— Ела да ме повдигнеш.

— Какво да направя?

— Хайде, по-бързо!

Паниката стига до гърлото ми. Ако Рейвън и другите не са преминали още, ще го направят в следващата минута. Те разчитат на мен.

Корал вероятно усеща промяната в гласа ми, защото идва и без да задава повече въпроси, преплита пръсти и кляка, за да мога да стъпя в дланите й. После ме повдига, пъшкайки. Протягам се, успявам да се набера нагоре и да се захвана за един стърчащ от ствола на дървото като спица на скъсан чадър клон. Съседният клон стига чак до стената. Лягам по корем, пристискам се до кората му и тръгвам нагоре като гъсеница.

Клонът се привежда под тежестта ми. Още няколко сантиметра и усещам как се разклаща под мен. Не мога да продължа. С накланянето му разстоянието до стената се увеличава. Още едно движение и усилието ми ще отиде по дяволите.

Поемам си въздух и се приготвям за скок, здраво обвила с ръце люлеещия се под мен клон. Сега няма време за тревоги и съмнения. Скачам към стената. Клонът се задвижва с мен и освободен от тежестта, ме изтласква като трамплин.

За миг се оказвам в безтегловност. Но в следващия миг удрям корема си в бетонния ръб и силата на удара ми изкарва въздуха. Не знам как успявам да се хвана за стената и да се прехвърля отгоре. Падам на насипаната пътека, по която патрулират охранителите. Снишавам се в тъмния участък и изчаквам дишането ми да се нормализира. Но не мога да се бавя много. Изведнъж се разнася врява. Мъжете от охраната се викат един друг, тежки стъпки забързват към мен. След миг ще ме открият и всички шансове да си свърша работата пропадат.

Ставам и хуквам към сигналната кула.

— Хей, хей! Спри!

От тъмното излизат сенки и се материализират в човешки фигури. Един, двама, трима, всичките мъже. Нещо блести в ръцете им. Това са техните пушки.

Първият куршум звънва в една от стоманените подпори на кулата. Ставам и се хвърлям през малкия й отвор, въздухът около мен се тресе от последвалата кавалкада от куршуми. Влизам в металния тунел и вече не виждам нищо, освен слабия осветен отвор в края. Изстрелите също се чуват по-слабо. В главата ми изникват несвързани образи, като кадри от различни филми: куршуми, фойерверки, писъци, деца на плажа.

След миг всичко изчезва и единственото, което забелязвам и за което мисля, е лостът, осветен от самотна крушка, закачена на една тел. На лоста пише: „Сигнализирай при тревога“.

Времето спира за момент. Имам чувството, че ръцете, които плуват към дръжката на лоста, принадлежат на друг. Най-после я хващам. Металът е учудващо студен. Пръстите ми се увиват около нея съвсем бавно. Ръката ми натиска.

Още изстрели, звън на метал в метал, вибрация с висока честота.

И изведнъж един писък пронизва нощта, жален вой, след който времето тръгва с нормалната си скорост. Звукът е толкова ужасяващ, че го усещам със зъбите си. Един голям прожектор на върха на кулата светва и започва да се върти, изпращайки червени светлинни сигнали към града.

Нечии големи и космати като на паяк ръце се протягат към мен през металното скеле. Един от охранителите се докопва до китката ми. Протягам другата си ръка, хващам го за врата и дърпам рязко. Той полита напред и главата му среща стоманената подпора. Войникът пуска ръката ми и полита назад, докато изплюва едно „кучка“.

Веднага изхвърчам от кулата. Две стъпки, после прехвърлям стената и съм свободна. Брам и Корал сигурно чакат в гората… ще успеем да избягаме в мрака, ще се скрием…

Мога да го направя…

Корал се показва от другата страна на стената. Толкова се изплашвам, че спирам на място. Това не е по план. Преди да имам време да попитам какво прави, една ръка ме хваща през кръста и ме дърпа назад. Подушвам миризма на пот и горещ дъх във врата си. Забивам лакът в корема на охранителя, но той не ме пуска.

— Да не си мръднала! — изръмжава и ме стиска за гърлото.

Всичко се завърта пред очите ми. Но в следващия миг виждам Корал пред себе си, бледа и прекрасна, с разпилени назад коси и вдигнати ръце — като картина.

В ръцете си държи камък.

Ръцете се извиват грациозно към мен и в главата ми звънва една мисъл: „Ще ме убие“.

Неочаквано мъжът зад мен изохква и ръцете около кръста и врата ми се свличат надолу. Безжизненото му тяло рухва на земята.

Но сега те вече са навсякъде. Алармата продължава да вие и прожекторът осветява околността в червено през определени интервали. Виждам двама мъже отляво. И двама отдясно. Трима други, рамо до рамо, облегнати на стената блокират пътя ни към Пустошта.

Чувам механичен звук и лъчът отново е върху стената, осветявайки една метална стълба точно зад нас. Успявам да видя, че води към едно кръстовище на две градски улички.

— Натам — казвам почти на себе си, хващам Корал за ръката и я повличам надолу по стълбата.

Маневрата ми е неочаквана и минава известно време, докато охранителите се окопитят и реагират. Те стигат до стълбата чак когато двете с Корал сме вече на улицата. Всеки момент, призовани от алармата, ще пристигнат още регулатори. Но ако успеем да намерим някое тъмно ъгълче… някъде, където можем да се скрием и да изчакаме…

По улиците светят съвсем малко лампи. Градът е тъмен, навсякъде се чува стрелба, но е ясно, че се стреля напосоки.

Завиваме надясно, после наляво и пак надясно. Изведнъж чуваме срещу нас да приближават стъпки. Патрул. Спирам, обзета от колебание. Замислям се дали няма да е по-добре да се върнем там, откъдето дойдохме. Корал ме хваща за ръката и ме повлича към един тъмен триъгълник — прикрито зад висок сводест вход място, напоено с миризмата на котешка урина и цигарен дим. Скриваме се в сенките му. Минута по-късно по улицата преминават тичащи регулатори, чуваме шум от радиостанции и тежко дишане.

— Сигналът за тревога продължава. Двайсет и четвърти пост докладва, че има пробив.

Изчаквам да преминат и се обръщам към Корал.

— Какво правиш, мамка му? — изсъсквам ядосано. — Защо ме следваш?

— Нали каза, че трябва да ти пазя гърба? — отвръща тя. — Побърках се, когато чух алармата. Реших, че може да имаш нужда от помощ.

— А Брам?

Корал поклаща глава.

— Не знам нищо.

— Не биваше да рискуваш — отсичам аз, но веднага добавям по-меко: — Благодаря, все пак.

Понечвам да се изправя, но Корал ме връща обратно.

— Почакай — прошепва и слага пръст на устните си.

Заслушвам се и разбирам защо. Отново стъпки, този път се движат в обратната посока. Две забързани фигури влизат в полезрението ни. Единият от тях, мъж, казва:

— Не знам как си могла да живееш с тази измет толкова дълго време. Аз нямаше да издържа.

— Не ми беше лесно — отвръща вторият глас, женски и странно познат.

Те се скриват от погледа ни и Корал ме сръчква в ребрата. Трябва да се махнем оттук, защото мястото скоро ще се напълни с патрули. Вероятно ще включат всички улични лампи, за да улеснят издирването.

Преценявам, че трябва да тръгнем на юг. Така по-лесно ще се прехвърлим оттатък и ще стигнем до лагера.

Тръгваме бързо, в мълчание, като се придържаме близо до сградите, където по-лесно можем да се скрием в някоя алея или вход. Усещам същия задушаващ страх, като в тунелите, когато с Джулиан трябваше да намерим път под земята.

Изведнъж всички лампи се включват. Сякаш сенките са океан, отливът настъпва изведнъж и открива тъжен пейзаж от празни улици. С Корал инстинктивно се прикриваме в един тъмен вход.

— Да му се не види — измърморва тя.

— Точно от това се страхувах — прошепвам аз. — Не трябва да излизаме от алеите. Ще търсим най-тъмните места между сградите.

Корал кима.

Тръгваме напред, пълзим като плъхове. Притичваме от сянка на сянка, крием се в тесни места: незабележими пътечки, дупки, тъмни входни алеи и боклукчийски кофи. Още два пъти чуваме стъпки на патрули, скатаваме се в сенките и чакаме пращенето на радиостанциите и стъпките им да затихнат.

Не след дълго градът се променя и сградите оредяват. Сирената на сигналната кула продължава да реве, но вече се чува само като далечен вой. Слава богу, скоро навлизаме в район, където уличните лампи не работят. Тръгваме, водени от светлината на издигналия се високо над нас лунен диск. Апартаментите от двете ни страни са празни, приличат ми на изоставени от родителите си деца. В главата ми гъмжи от въпроси: колко далече сме от реката, дали Рейвън и другите са успели да вдигнат във въздуха бента, ще чуем ли звука от експлозията, или трябва да гадаем. Замислям се за Джулиан и сърцето ми се свива от тревога и чувство за вина. Държах се лошо с него, а той толкова се старае.

— Лена — извиква ми Корал, спира и посочва встрани от пътя ни. Вървим покрай някакъв парк и центърът му се спуска амфитеатрално надолу към нещо като дере. В първия момент се обърквам, вземам онова, което блещука между камъните, за нефт, защото луната превръща неспокойната му повърхност в нагъната черна коприна.

Но изведнъж осъзнавам — вода.

Половината от стръмното дере е пълно с вода. По нея се носят нападали листа и насичат отражението на луната, звездите и дърветата по повърхността й. Толкова е красиво! Несъзнателно правя крачка напред. Тревата шумоли под краката ми и се смесва със звука от жвакането на калта под обувките ми.

Пипа се оказа права. Запречена от бента, водата е излязла от коритото си и е наводнила някои от ниските части на града. Това означава, че сме стигнали до един от евакуираните след протестите квартали.

— Хайде, търси стената — казвам развълнувано. — Оттук ще прекосим по-лесно.

Продължаваме по периферията на парка. Тишината около нас е дълбока, пълна и успокояваща. Духът ми се завръща. Успяхме. Направихме каквото трябваше и с малко късмет целият ни план ще сработи.

В един ъгъл на парка виждаме малка ротонда, заобиколена от тъмни дървета. Ако не беше старомодната лампа в единия й край, нямаше да забележа седналото на каменните пейки момиче. То се е навело и е скрило главата си между коленете, но аз разпознавам дългата коса и лилавите, опръскани с кал маратонки. Лу.

Корал я вижда едновременно с мен.

— Това не е ли… — започва тя, но аз хуквам напред, без да й отговоря.

— Лу — викам я и продължавам към нея.

Тя вдига глава и се оглежда изплашено. Не познава гласа ми, но щом ме вижда, лицето й пребледнява от страх, като на мъртвец. Падам на колене пред нея и слагам ръце на раменете й.

— Добре ли си, Лу? — питам, останала без дъх. — Къде са другите? Да не е станало нещо?

— Аз… — започва тя и поклаща глава.

— Ранена ли си? — Изправям се, все още с ръце върху раменете й. Никъде не виждам кръв, но усещам, че трепери цялата. Тя отваря уста, но веднага я затваря. Очите й са огромни и празни. — Лу, кажи нещо, моля те!

Вдигам ръка от рамото към лицето й и я разтърсвам лекичко, опитвайки се да я извадя от вцепенението. Пръстите ми случайно напипват кожата зад лявото й ухо.

Сърцето ми спира. Лу извиква лекичко и се опитва да се освободи. Но аз я държа здраво за врата. Тя започва да се извива, да се гърчи и отбранява.

— Махни се от мен — изкрещява и гласът й трепери от страх и омраза.

Не отговарям. Нямам сили. Съсредоточавам цялата си енергия в ръцете и пръстите си. Тя е силна, но изненадата действа в моя полза. Успявам да я вдигна на крака и да я притисна до една каменна колона. Набивам лакът във врата й и я принуждавам да се обърне наляво. В същия миг чувам изненадания глас на Корал:

— Какво правиш, Лена?

Повдигам косата на Лу и оголвам красивото й бяло вратле.

Виждам пулсът й да повдига нервно кожата, а с тях и трите знака зад ухото.

Белегът на процедурата. Истинският.

Лу е излекувана.

Връщам се мислено към последните три седмици. Тя беше много мълчалива, темпераментът й се промени. Пусна косата си дълга и всеки ден я решеше, приглаждайки я старателно по темето.

— Кога? — питам прегракнало. Лакътят ми все още е на гърлото й. От дъното на душата ми се надига нещо старо и черно. Предател.

— Остави ме — проплаква тя. Лявото й око се извърта, за да ме погледне.

— Кога? — повтарям и притискам лакът в гърлото й. Лу извиква сподавено.

— Добре, добре — казва хрипливо и аз охлабвам леко хватката си, но я оставям прикована към камъка. — През декември. В Балтимор.

Започвам да разсъждавам трескаво. Разбира се! Думите на регулатора се връщат и сега имат ново, отвратително значение: „Не знам как си могла да живееш с тази измет толкова дълго време. Аз нямаше да издържа“. И нейният: „Не ми беше лесно“.

— Защо, Лу? — питам сподавено, но тя не ми отговаря. Навеждам се и извиквам в лицето й. — Защо?

Лу заговаря бързо:

— Те са прави, Лена. Сега го разбирам. Помисли си за онези хора в лагерите… в Пустошта… Те са като животни. Това не може да бъде щастлив живот.

— Това е свободата — казвам аз.

— Наистина ли? — поглежда ме тя с едно око. То е огромно, ирисът му е тъмен и заема почти цялото пространство. — Ти наистина ли си свободна, Лена? За такъв живот ли си мечтаеше?

Не мога да отговоря. Гневът ми се надига като гъста кал и се разлива на талази в гърдите ми.

Лу снишава глас до едва доловим шепот, приличащ на шумолене на пълзяща из тревата змия.

— Не е късно и за теб, Лена. Няма значение какво си правила от другата страна. Ще прочистим спомените ти. Ще започнеш на чисто. Това е важното. Ще махнем цялата тази гадост от теб — спомените, болката, всичките ти тревоги. Ще започнеш живота си наново.

За миг двете се споглеждаме мълчаливо. Лу диша тежко.

— Цялата докрай ли?

Лу се опитва да кимне и кокори окото си към лакътя ми.

— Цялата ти тревога. Цялата мъка. Можем да прогоним всичко.

Отпускам лакът и тя си поема голяма благодатна глътка въздух. Навеждам се съвсем близо до нея и казвам нещо, което Хана често повтаряше:

— Човек може да бъде щастлив в моментите, когато не е нещастен.

Чертите по лицето на Лу се стягат. Давам й достатъчно място да помръдне и когато се отмества от мен, хващам лявата й ръка и я извъртам зад гърба й, принуждавайки я да се превие на две. Бутам я на земята, забивам коляно между плещите й и я прилепвам о земята.

— Лена! — вика Корал, но аз не й обръщам внимание. В главата ми пулсира една-единствена дума: предател, предател, предател.

— Какво стана с другите? — питам през зъби. Думите излизат пискливо и слабо, задушавани от гнева ми.

— Късно е за тях, Лена — отвръща Лу.

Лицето й е притиснато в пръстта, но тя успява да извие устните си в ужасна злобна усмивка.

Добре, че нямам нож в себе си, иначе щях да го забия във врата й. До дръжката. Спомням си усмивката на Рейвън. „Лу може да дойде с нас. Тя носи късмет.“ Спомням си как Так раздели порцията си на две и подаде по-голямата половина на Лу, когато тя се оплака, че е гладна. Сърцето ми се втвърдява, започва да се рони като тебешир и на мен ми се приисква да крещя и да плача едновременно. „Ние ти вярвахме.“

— Лена — обажда се отново Корал, — виж…

— Млъкни! — прекъсвам я грубо, съсредоточена в Лу. — Казвай какво стана с тях, или ще те убия.

Тя се бори под мен и продължава да ми се хили нагло в лицето.

— Късно е — повтаря доволно. — Те ще дойдат преди полунощ.

— За какво говориш?

Смехът гъргори в гърлото й.

— Нали не си си въобразявала, че това ще продължи вечно? Че ще ви оставим да се разполагате в скапания ви лагер, да се въргаляте в онази мръсотия…

Извивам ръката й още няколко сантиметра към плешката. Лу извиква, но това само засилва потока от думи.

— Десет хиляди войници, Лена. Десет хиляди срещу хиляда гладни, жадни, болни неорганизирани невалидни. Ще ви смажем. Пуф, и повече никой няма да чуе за вас.

Усещам, че ми се повдига. Главата ми олеква и ми се завива свят. Чувам, че Корал продължава да ми говори, но минава време, докато думите й пробият гъстата мъгла и смисълът им достигне до съзнанието ми.

— Някой идва, Лена!

Още не е завършила изречението, когато един регулатор — сигурно същият, когото видяхме по-рано с Лу — завива от ъгъла с думите:

— Извинявай, че се забавих толкова. Беше заключено…

Но спира по средата, когато вижда мен, Корал и Лу на земята. Корал изревава и се хвърля срещу него, но скокът й е тромав и непремерен. Регулаторът я посреща с юмрук и я блъска назад. Чувам главата й да се удря в една от каменните колони на портика. Регулаторът се навежда напред и замахва с фенерчето към лицето й. Корал успява да избегне удара, фенерчето се разбива с трясък в каменната колона и стъклото му се пръска в нощта.

Замахът сигурно е бил непремерено яростен, защото регулаторът губи равновесие и това дава достатъчно време на Корал да се отдалечи от опасната колона. Виждам, че залита. Щом се отделя от камъка, тя се обръща с лице към него, но се държи за главата. Регулаторът възвръща равновесие и бърка в колана за пистолета си.

Скачам на крака. Нямам друг избор, трябва да освободя Лу. Спускам се към мъжа и го хващам през кръста. В устрема си го повличам напред и двамата падаме на земята, претъркулваме се веднъж, вплели ръце и крака в стегнат възел. Миризмата на потта му навлиза в ноздрите ми, устните ми опитват вкуса на униформата му, а пистолетът му се забива в плътта на бедрото ми.

Чувам зад себе си вик и някой пада на земята. Моля се това да е Лу, а не Корал.

Регулаторът се освобождава от хватката ми, изблъсква ме и се изправя. Диша тежко, лицето му лъщи от пот. По-едър е от мен и много по-силен, но в лоша форма. Отново посяга към колана, но преди да успее да извади пистолета от кобура, аз вече съм на крака. Хващам го за ръката, докопвам се до пистолета и регулаторът изръмжава от яд.

Бам.

Пистолетът подскача в ръката ми. Изстрелът е толкова неочакван, че ме разтърсва цялата и зъбите ми изтракват. Отскачам назад. Регулаторът изписква от болка и рухва на земята. Под десния му крак се появява голямо черно петно, той хваща с две ръце бедрото си и ляга по гръб. Мокрото му от пот лице се изкривява болезнено. Пистолетът все още е в кобура.

Навеждам се и го измъквам. Регулаторът не се съпротивлява, продължава да стене и да повтаря, потръпвайки: „Мамка му, мамка му!“

— Какво направи, идиотко?

Обръщам се на мига. Лу стои и гледа втренчено в мен. Корал лежи настрани на земята зад нея, едната й ръка е под главата й, краката й са свити чак до гърдите. Сърцето ми замира. „Моля те, нека да живее!“. В същия момент виждам клепките й да потрепват и свободната й ръка да помръдва. Тя простенва слабо. Господи, благодаря ти!

Лу пристъпва към мен. Вдигам пистолета и се прицелвам в нея. Тя спира.

— Хайде сега — казва приятелски. — Не върши глупости. Ела на себе си, Лена.

— На себе си съм и много добре знам какво правя — отвръщам й. Не мога да се начудя колко стабилна е ръката ми. Ръка, пръст, пистолет — всичко това принадлежи на мен, готово да изпълни командата ми. Удивително.

Лу се усмихва фалшиво.

— Помниш ли старата база, Лена? — казва със същия лек напевен тон. — Помниш ли, когато с Блу намерихме онези боровинки?

— Да не си посмяла да ми говориш за миналото! — изревавам, готова да се изплюя в лицето й. — И не споменавай името на Блу!

Натискам петлето и тя потръпва. Усмивката й избледнява. Толкова е лесно! Дръпни. Освободи. И после „бум“.

— Лена… — започва Лу, но аз не й позволявам да завърши. Пристъпвам към нея, увивам ръка около врата й и опирам цевта на пистолета в меката част на брадичката й. Очите й се извъртат нагоре, като на изплашен кон. Започва да трепери, опитва се да се бори с мен.

— Не мърдай! — казвам с чужд за мен глас.

Лу се свлича надолу, всичко в нея се отпуска, освен очите й, които гледат ужасено нагоре към мен.

Съвсем просто — дръпни и освободи. После „бум“.

Усещам дъха й — горещ и кисел.

Отблъсквам я от себе си. Тя пада по гръб и отваря широко уста, сякаш я душа.

— Махай се! Вземай го — соча към стенещия регулатор, притиснал раненото си бедро — и се разкарай!

Тя облизва нервно устни. Очите й се стрелкат към мъжа на земята.

— Да те няма, преди да съм размислила — добавям аз.

Съмненията й изчезват на мига. Лу се навежда, премята ръката на регулатора на врата си и му помага да се изправи на крака. Тъмното петно на бедрото му се е разширило чак до капачката на коляното. Надявам се кръвта му да изтече, преди да намерят помощ.

— Хайде, тръгвай — прошепва в ухото му Лу, без да ме изпуска от очи.

Изпращам ги с поглед, докато куцукат надолу по улицата. Всяка стъпка на мъжа е белязана с болезнен стон. Скоро мракът ги скрива от погледа ми и аз въздъхвам облекчено. Обръщам се към Корал и я виждам да седи и да си разтрива темето.

— Добре съм — казва, когато отивам да й помогна, изправя се колебливо на крака и примигва няколко пъти, сякаш се опитва да проясни погледа си.

— Сигурна ли си, че ще можеш да вървиш? — питам и тя кима. — Тогава да тръгваме. Трябва да намерим начин да минем от другата страна.

Лу и регулаторът ще ни предадат при първия удобен случай. Всяка минута очаквам да бъдем обградени, затова трябва да побързаме. Отново си спомням как Так раздели вечерята си с Лу преди няколко дни и тя прие, без да й мигне окото, и омразата прорязва корема ми.

За наш късмет стигаме до стената, без да срещнем патрул. Намираме ръждясалата стълба, която води до насипа с охранителните постове, и като по чудо той също се оказва празен. В момента трябва да сме в най-южния край на града, съвсем близо до лагера, а охраната сигурно се е съсредоточила към по-оживените и населени райони на Уотърбъри.

Корал изкачва стъпалата с треперещи крака. Тръгвам след нея с ръка на гърба й, за да я подкрепя, ако залитне, но тя отказва помощта ми и избързва напред. Трябва да призная, че за тези няколко часа уважението ми към личността й скача до десетката. Добираме се до алеята тъкмо когато алармата най-после спира. Настъпилата тишина е злокобна, като мълчалив писък, и аз настръхвам.

Прехвърлянето от другата страна на стената е доста по-трудно. Между върха и земята има петстотин метра стръмен нестабилен насип от камъни и чакъл. Тръгвам първа, стиснала здраво стойката на един от неработещите прожектори. По средата на пътя го пускам, скачам на земята и последните няколко метра се спускам като по пързалка. Най-после се приземявам на лакти и колене. Едно камъче пробива дънките на дясното ми коляно. Корал ме следва с бледо от напрежение лице и скоро тупва до мен със сподавен вик.

Не знам какво очаквах — сигурно съм си мислела, че танковете вече са пристигнали, че ще намерим лагера обхванат от пламъци и хаос, но той се открива пред нас спокоен, както преди — обширно равно място с гъсто подредени палатки и всякакъв род заслони. Зад него, от другата страна на равнината, се издигат високи скали, покрити с неравна черна маса от дървета.

— Колко време имаме, според теб? — пита Корал.

Няма нужда да питам, знам, че има предвид времето, преди да дойдат полицейските части.

— Не достатъчно — отвръщам тъжно.

Тръгваме мълчаливо покрай лагера. Обхождането му по периферията ми се струва по-бързо, отколкото да лавираме из лабиринта от хора и палатки. Реката все още е суха. Планът очевидно се е провалил. Рейвън и хората й не са успели да разрушат стената, не че при новото положение това има голямо значение.

Всички тези хора… жадни, изтощени, слаби… ще бъдат лесна хапка за въоръжените до зъби зомбита.

И естествено, лесна мишена.

Докато стигнем лагера на Пипа, гърлото ми пресъхва дотолкова, че вече не се и мъча да преглъщам. Джулиан се спуска към мен, но в първия миг не го разпознавам. Възприемам лицето му не като човешко, а като случаен сбор от сенки и неясни форми.

Зад него виждам Алекс, тъкмо се отдалечава от огъня. Той среща погледа ми и тръгва към мен с отворена уста и протегнати ръце. В същия момент светът спира да се върти. Разбирам, че ми е простено, протягам ръце към него и…

— Лена! — взема ме в прегръдките си Джулиан и аз идвам на себе си, притискам буза в гърдите му и затварям очи.

Алекс сигурно е отивал при Корал; чувам го да й шепне нещо. Отдръпвам се от Джулиан и хвърлям едно око към тях. Алекс повежда Корал към един от огньовете. Бях сигурна, поне за част от секундата, че протяга ръце към мен.

— Какво стана? — пита ме Джулиан, хваща лицето ми в ръце и се навежда мъничко, за да бъдат очите ни на едно ниво. — Брам ни каза…

— Къде е Рейвън? — прекъсвам го аз.

— Ето ме. — Тя излиза от тъмното и в следващия момент цялата група ни наобикаля — Брам, Ловеца, Так и Пипа, всички заговарят вкупом, засипват ни с въпроси.

Джулиан задържа ръката си на гърба ми. Ловеца ми подава почти празна пластмасова кана с вода. Поемам я с благодарност.

— Корал, добре ли си?

— Кървиш, Лена.

— Божичко! Какво е станало?

— Няма време. — Водата помага, но думите все още засядат в гърлото ми. — Трябва да се махаме оттук. Да вземем колкото може повече хора и…

— Успокой се — вдига ръце Пипа.

Половината й лице е осветено от огъня, другата половина тъне в мрак. Сещам се за Лу и ми се повдига: половин човек. Предател с две лица.

— Я започни отначало — подканя ме Рейвън.

— Трябва да се бием — казвам задъхано. — Да влезем вътре и да се бием.

— Помислихме, че може да са те хванали — обажда се Так. Виждам, че едва стои на мястото си от тревога, както всички тук. Цялата група е заредена с лоша енергия. — След засадата…

— Засада ли? — поглеждам го слисано. — Каква засада?

— Не можахме да стигнем до бента — подхваща Рейвън. — Алекс и Звяра сложиха експлозивите си. Бяхме вече на двайсетина метра, когато срещу нас изникна група регулатори. Изглеждаше, като че ли са ни чакали. Щяха да ни окошарят, ако Джулиан не бе забелязал движението и не бе дал навреме сигнал за тревога.

Алекс се присъединява към групата. Корал застава до него и аз виждам, че едва се държи на краката си. Устата й оформя идеално права тъмна черта. Не мога да не си призная — сега изглежда по-красива от всякога. Сърцето ми се свива от завист. Разбирам защо Алекс я харесва.

Може дори да е влюбен в нея.

— Върнахме се тук — поема топката Пипа. — После се появи Брам. Тъкмо спорехме дали да не отидем да огледаме…

— Къде е Дани?

За първи път забелязвам, че не е в групата.

— Мъртва е — отвръща кратко Рейвън, избягвайки погледа ми. — Лу е арестувана. Не можахме да стигнем навреме до тях. Съжалявам, Лена — добавя тихо тя, намерила сили да ме погледне.

Отново ми се повдига. Притискам корема си с ръце, сякаш мога да задържа разочарованието и мъката там.

— Лу не е арестувана — казвам дрезгаво. Гласът ми прилича на кучешки лай. — Регулаторите са ви чакали на място, да, наистина е било капан.

Настъпва мъртвешка тишина. Рейвън и Так се споглеждат. Алекс се отърсва пръв.

— За какво говориш? — пита той.

Това е първият път след онази нощ край реката, нощта, в която регулаторите опожариха лагера ни, когато ме заговаря.

— Лу не е онази, за която я мислехме. Била е подложена на процедурата.

Отново тишина. Остра, наситена с крясък тишина.

Този път я нарушава Рейвън.

— Откъде знаеш?

— Видях белега — отговарям аз. Силите внезапно ме напускат. — Тя самата ми разказа.

— Това е невъзможно! — отсича Ловеца. — Аз бях с нея… Пътувахме заедно до Мериленд.

— Не е невъзможно — отвръща замислено Рейвън. — Тя ми каза, че се е откъснала за известно време от групата. Пътувала сама между базите.

— Нямаше я само няколко седмици — уточнява Ловеца и търси с поглед потвърждение от Брам. Брам кима.

— Това е достатъчно — заговаря тихо Джулиан.

Алекс го поглежда скептично. Но Джулиан е прав. Две седмици са достатъчни.

— Какво друго знаеш, Лена? — пита сподавено Рейвън.

— Повикали са военни — казвам и смисълът на думите ми действа като ритник в корема.

Този път тишината е заредена с тревога.

— Колко са извикали? — пита Пипа.

— Десет хиляди.

Настъпва всеобща суматоха. Пипа вдига ръка и продължава с въпросите:

— Кога ги очакват?

— След по-малко от двайсет и четири часа.

— Ако ти е казала истината — добавя Брам.

Пипа прокарва ръка по косата си и тя щръква във всички посоки.

— Не вярвам — казва накрая, но мигновено добавя: — Имах предчувствие, че може да се случи нещо такова.

— Ще я убия със собствените си ръце! — изръмжава Ловеца.

— Какво ще правим сега? — пита Рейвън и поглежда към Пипа. Въпросът й явно е адресиран до нея.

Загледана в огъня, Пипа мълчи известно време. После става и ни оглежда.

— Няма да правим нищо — казва твърдо и мести бавно поглед от един на друг, от Так и Рейвън към Ловеца и Брам, от Звяра през Алекс и Корал до Джулиан.

Най-накрая очите й се спират на мен и аз неволно свеждам поглед. Имам чувството, че някаква врата вътре в нея се затваря. Като никога, Пипа не крачи около нас, а стои твърдо на краката си.

— Рейвън, ти и Так ще заведете групата в една защитена къща до Хартфорд. Съмър ми обясни как се стига до нея. В следващите няколко дни съпротивата ще се свърже с вас. Ще трябва да ги изчакате там.

— А ти какво ще правиш? — пита я Звяра.

Пипа напуска групата и стъпва на една триъгълна платформа в центъра на лагера до стария хладилник.

— Аз ще остана тук. Ще направя каквото мога.

Всички заговарят изведнъж.

Звяра заявява:

— Аз оставам с теб!

— Това е самоубийство, Пипа! — избухва Так.

— Няма да се справиш с десет хиляди войници. Ще те свалят веднага… — намесва се и Рейвън.

Пипа вдига ръка.

— Нямам намерение да се бия. Ще се опитам да кажа на всички какво се задава. Ще се опитам да опразня лагера.

— Няма време! — извиква Корал пискливо. — Войската вече е тръгнала. Нямаме време да евакуираме всички, нямаме време и да ги уведомим…

— Казах, че ще направя каквото мога. — Гласът на Пипа реже като бръснач. Тя сваля ключа от врата си, отключва катинара на хладилника и започва да вади храна и медицински принадлежности от потъмнелите му рафтове.

— Няма да тръгнем без теб — упорства Звяра. — Ще останем и ще ти помогнем.

— Ще направите каквото ви казвам — отвръща Пипа, без да се обръща. Навежда се и издърпва купчина одеяла изпод пейката. — Ще отидете до защитената къща и ще чакате връзка със съпротивата.

— Не! — извиква Звяра. — Аз не тръгвам.

Очите им се срещат. Между тях се провежда безмълвен диалог и след миг Пипа кима.

— Добре. Но останалите заминават.

— Пипа… — опитва се да възрази Рейвън.

Пипа се изправя.

— Без повече приказки — отсича тя.

Сега разбирам откъде се е научила Рейвън да води хората и да бъде толкова твърда. Пипа продължава по-кротко:

— Корал е права за едно — няма никакво време. До двайсет минути трябва да сте тръгнали.

Тя оглежда отново наредените в кръг около нея лица.

— Рейвън, вземи каквото смяташ, че ще ти е нужно. До къщата има един ден път, но може да стане и повече, ако войниците своевременно пристигнат и се наложи да маневрирате. Так, ела с мен. Ще ти начертая карта.

Кръгът се разпада. Може би е от умората или от страха, но всичко ми се струва като насън. Так и Пипа клякат един до друг, говорят нещо, жестикулират. Рейвън увива храна в одеялата и завързва вързопите със старо проядено въже. Ловеца ми нарежда да взема още вода и най-неочаквано Пипа става и казва:

— Тръгвайте.

Луната оцветява прорязващите хълма сухи пътеки в ръждиво и те изглеждат, сякаш напоени с кръв. Отправям последен поглед назад към лагера, към морето от движещи се сенки, към всички тези хора, които нямат никаква представа, че с всяка минута въоръжените с пушки и бомби войници приближават все повече към тях.

Рейвън сигурно си мисли същото, усеща напрежението във въздуха и близостта на смъртта, както я усеща хванатото в капан диво животно, защото се обръща и извиква към Пипа:

— Моля ти се, Пипа!

Думите й се изтърколват по голия склон. Пипа застава в началото на пътя и ни изпраща с поглед. Звяра е до нея. Тя държи лампа, която осветява лицето й отдолу, дълбае в него като в камък и вае маска от светлини и сенки.

— Върви — казва тя, — не се тревожи за мен. Ще се видим в къщата.

Рейвън остава няколко секунди загледана в нея, после се обръща и продължава пътя си напред.

След миг чуваме гласа на Пипа:

— Ако не дойда до три дни, не ме чакайте.

Гласът й е спокоен и уверен, както винаги. Изведнъж разбирам онзи неин поглед, с който ме погледна по-рано, в кръга. Това не беше спокойствие. Беше примирение. Поглед на човек, който знае, че ще умре.

Оставяме Пипа зад себе си сред тъмните сенки и огньовете в боклукчийските кофи и продължаваме напред. Слънцето вече хвърля своите отблясъци по небето. Пушките пъплят към нас, обграждат ни от всички страни.

ХАНА

В събота сутринта правя поредното си посещение в Диъринг Хайландс. Вече ми става навик. Радвам се, че успявам да избегна срещата с Грейс — улиците са тихи и празни, обвити в ранна утринна мъгла, — радвам се също, че рафтовете в килера у дома все още изглеждат отрупани с продукти.

Прибирам се, влизам в банята и оставам под горещата струя, докато кожата ми порозовее. Внимателно изтърквам всяка част от тялото си, дори и под ноктите, сякаш миризмата на Хайландс и живеещите там хора може някак си да залепне завинаги по мен. Но не е възможно да съм нащрек всяка минута. Ако Каси е била обявена за невалидна, защото е пипнала болестта или защото Фред си е помислил така, мога да си представя какво ще направи с мен и със семейството ми, ако разбере, че действието на лечението не е достатъчно.

Трябва да разбера веднъж завинаги какво се е случило с Касандра.

Фред ще прекара деня в игра на голф с няколко десетки спонсори и сподвижници, един от които е и баща ми. Мама има среща с госпожа Хардгроув в клуба за обяд. Махам им весело за довиждане и се заемам да изпълня плана си. Трябва да убия някак половин час, но съм твърде възбудена, за да седна да гледам телевизия или да правя нещо друго, затова започвам да измервам стаите с крачки.

Изчаквам да мине достатъчно време, после вземам крайния списък с гостите за сватбата и картата с местата за сядане и ги слагам в една папка. Няма смисъл да крия къде отивам, затова викам Рик, брата на Тони, и излизам на верандата да изчакам да дойде с втората кола.

— Закарай ме до семейство Хардгроув — казвам мило и сядам на задната седалка.

Опитвам се да не шаря много с ръце и очи. Не искам Рик да разбере, че съм нервна, защото веднага ще започне да разпитва. За мой късмет той изобщо не ми обръща внимание. Не откъсва поглед от пътя. Подаващата се от яката на ризата му плешива глава ми заприличва на голямо розово яйце.

На кръговата алея пред Хардгроув липсват и трите коли. Засега всичко върви по план.

— Чакай ме тук — казвам на Рик. — Няма да се бавя.

Едно момиче от прислугата ми отваря вратата. Надали е много по-голямо от мен, най-много с две-три години, но на лицето си има постоянен израз на скрито недоверие, като куче, ритано прекалено много пъти по главата.

— Ох! — възкликва тя, когато ме вижда, и застава мирно, видимо смутена, защото не знае какво да направи — да ме пусне ли вътре, или не.

Веднага започвам да дърдоря.

— Дотичах възможно най-бързо. Можеш ли да си представиш? Мама е забравила да вземе картата с местата за сядане, а госпожа Хардгроув също трябва да ги погледне и да даде одобрението си.

— Ох! — повтаря момичето и смръщва вежди. — Но госпожа Хардгроув не е тук. Тя е в клуба.

Сега изохквам аз и изигравам огромна изненада.

— Мама ми каза, че ще обядват заедно, но аз предположих, че…

— Те са в клуба — повтаря притеснено момичето. Прилепва се за сигурната информация, сякаш е въпрос на живот и смърт.

— Колко глупаво от моя страна! — казвам аз. — И естествено, нямам време да отида до клуба. Може би ще е най-добре просто да й ги оставя…

— Аз мога да й ги предам, ако желаете — предлага тя.

— Не, не, няма нужда — възразявам бързо и облизвам устни. — Ако мога да вляза за момент, бих й написала бележка. Може би ще се наложи да сменим хората на шеста и осма маса, а и не съм сигурна къде да сложа господин и госпожа Кимбъл…

Момичето се отдръпва, за да мина.

— Разбира се, госпожице — казва то и отваря по-широко вратата.

Минавам покрай него. Въпреки че съм била у семейство Хардгроув милион пъти, къщата ми изглежда различна без своите собственици. Повечето стаи са тъмни и навсякъде е толкова тихо, че чувам поскърцването на пода от нечии стъпки в стаята над нас и шумоленето на рокля по втората площадка на стълбата. Кожата на ръцете ми настръхва. В коридора е хладно, но не е само това: атмосферата е плашеща, сякаш цялата къща сдържа дъха си в очакване на някакво нещастие.

Вече съм вътре, ала нямам представа откъде да започна. Фред сигурно пази документите от сватбата и развода с Каси. Досега не съм влизала в кабинета му, но той ми го показа при първото ми посещение тук и логиката ми подсказва, че цялата му документация трябва да е там. Първата ми задача обаче е да се отърва от момичето.

— Много благодаря — казвам, докато ме води към хола, и показвам ослепителната си усмивка. — Ще седна тук и ще й напиша всичко. Ще предадеш на госпожата, че картата е на масичката до телефона, нали?

Решавам, че това е достатъчно мил начин да й покажа, че съм приключила с нея и може да ме остави сама, но тя кима и остава на мястото си, тъпо загледана в мен.

Трябва да импровизирам, да си намеря някакво извинение.

— Би ли ми направила една услуга? След като съм вече тук, защо не изтичаш в стаята на госпожа Хардгроув и не ми донесеш мострите с платовете, които й оставихме преди време? Тя ми каза, че ги е оставила в спалнята си… Предполагам, че са на бюрото.

— Мострите ли? — опулва се тя срещу мен.

— Да, цял албум — обяснявам и понеже продължава да стои и да се кокори, добавям: — Ще изчакам тук да ми ги донесеш.

Най-после тя ме оставя сама. Изчаквам стъпките й да заглъхнат и се връщам в коридора.

Кабинетът на Фред е затворен, но за мой късмет — отключен. Вмъквам се вътре и затварям безшумно вратата. Устата ми пресъхва, сърцето ми препуска бясно. Трябва да си напомня, че не правя нищо лошо. Не още. На практика тази къща е и моя, или ще бъде съвсем скоро.

Опипвам за ключа на осветлението по стената. Рисковано е да светвам лампата, някой може да види светлината под вратата, но ако започна да ровя в тъмното, мога да блъсна някой стол и тогава със сигурност ще стане по-лошо.

В средата на стаята има огромно бюро и кожен стол с тапицирана облегалка и седалка. Разпознавам един от трофеите на Фред по голф и сребърната тежест за хартия, оставена на иначе празен шкаф. В единия ъгъл на стаята има голям метален контейнер за документи, до него на стената е окачен портрет на мъж, ловец, сред трупове на различни животни. Поглеждам го само за миг и бързо извръщам поглед.

Отивам до контейнера, който също се оказва отключен. Преглеждам набързо купа с финансови документи — банкови извлечения, бележки за внесени пари и договори за депозити, — обхващащи период почти от десет години, и започвам да ровя из чекмеджетата. В дъното на най-долното чекмедже намирам една ненадписана папка. Вътре са удостоверението за раждане на Каси и брачното им свидетелство. Не намирам решение за разтрогване на брака, само писмо, сгънато на две и напечатано на дебела канцеларска хартия.

Бързо прокарвам поглед по редовете:

Изпращам ви това писмо във връзка със запитването за физическото и менталното здраве на Касандра Мелания Хардгроув, по баща — О’Донъл, която бе предадена на моите грижи…

Чувам бързи стъпки в посока към кабинета. Оставям папката на мястото й, затварям шкафа с крак и скривам писмото в задния си джоб, благодарна, че реших да си обуя дънки. Грабвам една химикалка от бюрото и когато Елинор отваря вратата, победоносно я тикам в лицето й, преди да й дам шанс да си отвори устата.

— Намерих — казвам доволно. — Оказа се, че не си нося химикалка. Днес изобщо не съм във форма.

Тя определено не ми вярва, вижда се от километър, но няма как да ме обвини директно.

— В стаята на госпожата няма албум с мостри — казва тя. — Погледнах и в другите стаи. И там няма.

— Странно.

Една вадичка от пот намира път между гърдите ми. Виждам как очите й шарят из цялата стая в търсене на нещо разбъркано, нещо не на място.

— Явно днес не ми е ден за работа. Извини ме — казвам и трябва да я блъсна, за да мина през вратата.

Едва навън си спомням, че трябва да оставя бележка на госпожа Хардгроув. Написвам набързо: „Оставям за вашето одобрение“, въпреки че изобщо не ме интересува мнението й. Елинор кръжи около мен през цялото време, сякаш подозира, че може да открадна нещо.

Нека кръжи. Вече е късно.

Цялата работа ми отнема само десет минути. Рик ме чака със запален двигател.

Сядам отзад и казвам разсеяно:

— Вкъщи.

Докато обръща, за да излезе на пътя, ми се струва, че мяркам Елинор да ме следи от прозореца.

По-безопасно би било да изчакам, докато се прибера, и тогава да дочета писмото, но пръстите ми сами бъркат в джоба, вадят го и го разгъват. Прочитам внимателно подателя: Шон Пърлин, главен хирург на лабораториите в Портланд.

Писмото е кратко:

До всички заинтересовани:

Напращам ви това писмо във връзка със запитването за физическото и менталното здраве на Касандра Мелания Хардгроув, по баща — О’Донъл, която бе предадена на моите грижи в срок за девет дни.

Професионалното ми мнение е, че госпожа Хардгроув страда от остър пристъп на делюзия, провокиран от ментална нестабилност; мислите й са фиксирани върху мита за Синята брада, който свързва със страха си от преследване. Неврозата й е много силна и по мое мнение няма вероятност да бъде овладяна.

Състоянието й е от дегеративен тип и най-вероятно е било причинено от определен химически дисбаланс, резултат от процедурата, въпреки че няма как да се докаже със сигурност.

Прочитам писмото няколко пъти. Значи съм била права. Имало е нещо сгрешено при нея. Може би е откачила след процедурата, както стана с Уилоу Маркс. Странно е, че никой не го е забелязал преди сватбата, но понякога нещата се развиват постепенно.

Но възелът в стомаха ми не се разплита. Зад загладените думи на лекаря има скрито послание и то буди страх.

Припомням си мита за Синята брада. Имало едно време един красив принц, който държал вратата на една стая в прекрасния си дворец заключена. Когато се оженил, казал на съпругата си, че може да влиза във всяка стая, но не и в тази. Един ден обаче любопитството на жената надделяло и тя влязла в стаята. Там открила убити жени, закачени по стените с главата надолу. Когато съпругът се върнал и разбрал, че не се е подчинила на нареждането му, прибавил и нейния труп към колекцията си.

Приказката ме ужасяваше, когато бях дете, особено ме плашеше образът на закачените по стените жени с бледи лица и отворени невиждащи очи.

Сгъвам внимателно писмото и го връщам в задния си джоб. Колко глупава съм била! Каси е била дефектна, както си мислех, и Фред е имал пълното основание да се разведе с нея. Само защото вече не се явява в системата, не значи, че й се е случило нещо лошо. Може да е просто административна грешка.

Но през целия път до дома не мога да изтрия от съзнанието си странната усмивка на Фред, когато каза: „Каси задаваше прекалено много въпроси“.

И не мога да потисна един нетърсен и нежелан въпрос, който набира сили у мен: Имала ли е Каси основание да се страхува от нещо?

ЛЕНА

През първата половина на деня не виждаме никакви доказателства за наличието на военни части и започвам да си мисля, че Лу ме е излъгала. Това събужда надеждите ми. Може пък да не атакуват лагера и с Пипа всичко да бъде наред. Естествено, проблемът със запречената река продължава, но тя ще се справи с това. Пипа е като Рейвън — родена да побеждава.

Но след обяда до нас достигат далечни гласове. Так вдига ръка и ни дава знак да замълчим. Всички притичваме и по негови указания се пръскаме из гората. Джулиан вече се е приспособил към Пустошта и знае как да се прикрие. В един момент стои до мен, в следващия вече е приклекнал зад малка група дървета. Останалите изчезват от поглед също толкова бързо.

Скривам се зад стара, наполовина разрушена — явно от бомбардировката — бетонна стена и се замислям на каква ли сграда е принадлежала. Изведнъж се сещам за една история, която Джулиан ми разказа, докато бяхме затворени в онова подземие. Беше за момиче на име Дороти, чиято къща била запратена във въздуха от торнадо и се приземила на вълшебна земя.

Гласовете стават все по-отчетливи и шумът от тракането на оръжия и тежки военни обувки нараства до барабанен ритъм. Започвам неволно да си фантазирам, че ние — всички невалидни, всички прогонени от нормалното общество хора — ще бъдем пометени от торнадо, ще изчезнем във въздуха и ще се събудим на съвсем различно място.

Но това не е вълшебна приказка. Това е Пустошта през април и мокрите ми маратонки пръскат черна кал около мен.

Военните са на няколкостотин метра от нас, по полегатия склон от другата страна на реката. Мястото, където сме ние, е разположено по-високо, затова виждаме ясно редицата от войници, като дълга лента от униформи, виеща се около дърветата. Променящият се рисунък на листата се смесва идеално с движещата се маса от мъже и жени в камуфлажни дрехи, картечници в ръце и газови маски. Броят им сякаш няма край.

Най-после потокът от войници отминава. По мълчаливо споразумение се прегрупираме и тръгваме отново. Тишината трепери от напрежение и страх. Опитвам се да не мисля за останалите в лагера, хванати в капана на онези димящи бидони. В ума ми изниква старата поговорка — като риба в рибарник — и ме обзема безумно желание да се засмея. Ето на какво ми приличат всички невалидни: с големи очи и бели, обърнати към слънцето кореми. На мъртви риби.

Стигаме до защитената къща за малко повече от дванайсет часа. Слънцето извървява целия си небесен път и сега потъва зад дърветата, насичайки водата с жълти и оранжеви лъчи. Гледката ми напомня за рохките яйца, които мама ми вареше като малко дете, когато бях болна. Помня как жълтъкът капеше и оставяше в чинията живи златни капки и изведнъж ми става мъчно за дома. Не знам за какво тъгувам повече: за мама или за стария си живот, за училището и ясните правила, които ми даваха сигурност, за онзи свят на граници и стени, на точно време за къпане и полицейски режим. Тогава всичко беше толкова просто и ясно.

Защитената къща е белязана с малка дървена барака, не по-голяма от външна тоалетна, затворена с грубо скована врата. Цялото място е затрупано с различни боклуци и метални останки, явно останали след бомбардировките. Так повдига леко вратата на ръждясалите и провиснали панти и влиза. Ние пристъпваме след него, но той вече е потънал в тъмната дупка.

— Чакайте — спира ни Рейвън, кляка и вади фенерче от един от пакетите, които ни даде Пипа. — Аз ще тръгна напред.

Вътре е влажно и мирише на нещо сладникаво, което не мога да определя. Тръгваме след Рейвън по стръмните стъпала. Тя шари с фенерчето по стените на стаята, която се оказва изненадващо просторна и чиста. Виждаме рафтове, няколко сгъваеми маси, керосинова печка. Зад нея още един тъмен коридор води към втора стая. Гледката стопля гърдите ми. Напомня ми за базата до Рочестър.

— Тук някъде трябва да има лампа — казва Рейвън и пристъпва вътре. Лъчът от фенера рисува зигзагообразни ивици по бетонния под. Две малки червени очи върху топка от сива козина примигват към нас. Мишка.

Рейвън намира в един ъгъл купчина прашни лампи на батерии. Три лампи се оказват достатъчни, за да прогонят сенките в стаята. Обикновено Рейвън настоява да пестим енергията, но ми се струва, че сега усеща — както и всички ние — че тази нощ ще ни е нужна колкото може повече светлина. Иначе мисълта за лагера ще ни сграбчи за сърцето с острите си нокти и образът на онези хванати в капан безпомощни хора ще ни побърка. По-добре да насочим цялото си внимание към тази ярко осветена малка подземна стая със светли ъгли и дървени рафтове.

— Надушваш ли нещо? — обръща се Так към Брам. Взема една от лампите и отива в другата стая. След миг го чуваме да възкликва. — Бинго!

Рейвън вече рови из раниците и вади продуктите. На един от ниските рафтове Корал открива големи метални кани, пълни с вода, навежда се и отпива блажено. Но останалите от нас последват Так.

— Какво има тук? — любопитства Ловеца.

Так вдига високо лампата, за да видим стената. Цялата е облицована от горе до долу с дървени рафтове.

— Това е стара винарска изба — казва той. — Надушвам голяма пиячка. Останали са две бутилки вино и една с уиски.

И моментално отваря тази с уискито, отпива голяма глътка, после я предлага на Джулиан, който след миг на колебание приема. Отварям уста да възразя, сигурна съм, че никога досега не е пил алкохол, мога да се закълна, че е така, но преди да кажа нещо, той надига бутилката и като по чудо успява да преглътне, без да повърне.

Так ми хвърля една от редките си усмивки и потупва Джулиан по рамото.

— Браво, моето момче — казва доволно.

Джулиан избърсва устни с опакото на ръката си.

— Не беше лошо — признава задъхано и това разсмива Так и Ловеца.

Алекс взема мълчаливо бутилката от Джулиан и я надига.

Цялото изтощение от последните два дни се стоварва изведнъж върху плещите ми. На стената срещу рафтовете има няколко нара и аз буквално пропълзявам до един от тях.

— Мисля, че… — опитвам се да кажа нещо, докато лягам, но се свивам на кълбо и притичвам.

По наровете липсват одеяла и възглавници, но въпреки това имам чувството, че потъвам в нещо тежко и меко, като облак или перушина. Не, перото се оказвам аз и се понасям далеч оттук. „Ще дремна малко“, искам да довърша, но заспивам, преди да намеря думите.

Събуждам се в пълна тъмнина. В първия миг на паника решавам, че съм в онази подземна килия с Джулиан. Сядам на нара с разтуптяно сърце и чак когато виждам Корал да похърква до мен, си спомням къде съм. Стаята мирише лошо и до леглото на Корал виждам кофа. Сигурно е повръщала.

През отворената врата се процежда лъч светлина, дочува се приглушен смях. Някой е метнал одеяло върху мен, докато съм спяла. Избутвам го в дъното на нара и ставам. Нямам никаква представа колко е часът.

В другата стая са седнали Ловеца и Брам, притискат се един о друг и се смеят. Изглеждат запотени, очите им са изцъклени като на пияни. Почти празна, бутилката с уиски стои между тях до една чиния с остатъци от храната, която трябва да е била сервирана за вечеря — боб, ориз и фъстъци. Щом влизам в стаята, те утихват, явно са се смели на нещо лично.

— Колко е часът? — питам и посягам към каната с водата. Повдигам я до устните си и пия, без да търся чаша. Коленете, ръцете и гърбът ми са подути от умората, ако ме претеглят сега, сигурно ще тежа сто килограма.

— Предполагам, че е около дванайсет — отвръща Ловеца.

Значи съм спала само два-три часа.

— Къде са другите?

Ловеца и Брам си разменят бързи погледи. Брам се опитва да скрие усмивката си.

— Рейвън и Так отидоха на среднощен лов — вдига едната си вежда той.

Това е отколешна наша шега. Измислихме я в старата база. Рейвън и Так успяват да пазят любовната си връзка в тайна вече година. Но една нощ Брам не могъл да заспи, излязъл да се разтъпче и ги засякъл. Когато ги попитал какво правят, Так смънкал:

— Малко на лов.

Въпреки че вече било два часът през нощта и всички капани били проверени по-рано вечерта.

— Къде е Джулиан? — продължавам да питам. — И Алекс?

Отново настъпва мълчание. Сега идва ред на Ловеца да прикрие усмивката си. Определено е пиян, виждам го по зачервените бузи.

— Отвън — отвръща Брам и като не може повече да се стърпи, изгрухтява от смях.

Ловеца също избухва.

— Отвън ли? Заедно ли са? — поглеждам ги объркано и усещам как започвам да се ядосвам. Никой не ми отговаря, но аз настоявам: — Какво правят заедно?

Брам се бори със смеха.

— Джулиан искаше някой да го научи да се бие…

Ловеца завършва вместо него:

— И Алекс предложи да му стане учител.

Двамата отново изпадат в истеричен смях.

Залива ме гореща вълна и веднага след това — студена.

— Как, мамка му… — избухвам и гневът ми най-после им затваря устата. — Защо не ме събудихте? — въпросът ми е отправен преди всичко към Ловеца. Не очаквам Брам да ме разбере, но Ловеца е мой приятел и е достатъчно чувствителен, не може да не е забелязал напрежението между Алекс и Джулиан.

Ловеца ме поглежда сконфузено.

— Стига, Лена. Не е кой знае какво…

Толкова съм бясна, че не отговарям. Грабвам едно фенерче от рафта и тръгвам към стълбата.

— Не се ядосвай, Лена…

Краката ми заглушават последните му думи. Глупак, глупак, глупак!

Навън небето е ясно, осеяно с малки блестящи точици. Стискам здраво фенерчето и се опитвам да съсредоточа целия си гняв в пръстите. Не знам каква игра е замислил Алекс, но ми призлява от мисълта какво може да стане.

Гората е тиха. Няма следа нито от Рейвън и Так, нито от някой друг. Докато стоя в сенките и се ослушвам, ми идва наум, че е прекалено топло. Сигурно сме в средата на април. Лятото скоро ще бъде тук. За миг в главата ми нахлуват спомени, предизвикани от топлата нощ и аромата на орлов нокът: Хана и аз изстискваме лимони върху косите си, за да ги изрусим; Хана и аз крадем газирана вода от хладилника в магазина на чичо Уилям и я носим в Бак Коув; аз, Грейс, чичо Уилям и леля Каръл вечеряме на старата дървена веранда, защото вътре е прекалено топло; аз въртя педалите на колелото след тротинетката на Грейси, която лети надолу по улицата, но държа спирачката, защото не искам да я задмина.

Както винаги спомените предизвикват сърбеж по цялото ми тяло. Но вече съм свикнала и чакам търпеливо чувството да отмине. И то отминава.

Включвам фенерчето и обхождам гората пред себе си с лъча му. На бледожълтата светлина мрежата от дървета и храсти изглежда белезникава, нереална. Изгасям фенерчето. Ако Джулиан и Алекс са отишли заедно някъде, надеждата ми да ги намеря, е минимална.

Тъкмо решавам да се върна, когато чувам вик. Страхът разтърсва цялото ми тяло. Гласът е на Джулиан.

Хвърлям се в храсталака вдясно от мен и се спускам по посока на гласа, като разчиствам с фенера листата и боровите клонки по пътя си.

След минута излизам на широка поляна. В първия момент губя ориентация, имам чувството, че съм на ръба на голямо сребристо езеро. После виждам, че съм в края на някакъв паркинг. Качвам се на една купчина камъни, която вероятно някога е била сграда.

Алекс и Джулиан стоят на няколко метра от мен, дишат тежко, забили поглед един в друг. Джулиан се държи за носа, а между пръстите му се стича кръв.

— Джулиан! — извиквам и тръгвам към него.

Той продължава да гледа Алекс.

— Добре съм, Лена — измънква. Гласът му е глух и неясен.

Слагам ръка на гърдите му, но той ме избутва нежно. Дъхът му мирише на алкохол.

Обръщам се към Алекс:

— Какво му направи?

Очите му ме докосват за част от секундата.

— Беше случайно — отвръща спокойно. — Завъртях се прекалено силно.

— Глупости — изсъсквам, отново се обръщам към Джулиан и казвам по-меко: — Хайде, ела да влезем вътре. Трябва да го почистим.

Джулиан сваля ръце от носа си и избърсва останалата по устните му кръв с ръкава на ризата. Попилите в плата петна изглеждат почти черни на слабата нощна светлина.

— В никакъв случай — отвръща той, без да ме поглежда. — Ние току-що започнахме. Нали, Алекс?

— Джулиан — започвам умолително, но Алекс ме прекъсва.

— Лена е права — казва с подчертано приятелски тон. — Става късно. Вече не се вижда добре. Може да продължим утре.

Джулиан отвръща със същия тон, но зад него усещам стаен гняв и някаква горчивина, която не познавам.

— Хората са казали: не изпускай момента.

Настъпва тишина, заредена с електричество, със заплаха.

— Моля те, Джулиан! — посягам към ръката му, но той ме отблъсква.

Отново се обръщам към Алекс и го призовавам безмълвно да погледне към мен, да остави очите на Джулиан. Напрежението между тях ескалира с всяка секунда, нещо черно и смъртоносно излиза на повърхността и насища въздуха. „Алекс!“

Най-после той ме поглежда и в очите му за миг проблясва изненада, сякаш чак сега разбира, че съм тук, чак сега ме вижда. Изненадата отминава, появява се сянка на разкаяние и изведнъж напрежението се разсейва и аз отново дишам свободно.

— Не тази вечер — казва лаконично той, обръща се и тръгва обратно през гората.

В същия момент, преди да мога да извикам или да реагирам, Джулиан се спуска и го блъска отзад. Алекс се пльосва на цимента и двамата се вкопчват един в друг, ръмжат и пъшкат, търкалят се и се бият като за последно. Започвам да крещя имената и на двамата, и още: „Спрете!“ и „Моля ви!“…

Джулиан е върху Алекс. Вдига юмрук и след миг го стоварва върху бузата му. Чува се тъп звук. Алекс плюе в лицето му, хваща го за брадичката и бута главата му нагоре и назад. Струва ми се, че дочувам викове в далечината, но не мога да се съсредоточа, мога само да крещя неистово, докато прегракна. Виждам и светлини, проблясват в периферията на полезрението ми, сякаш са ударили мен и светлините експлодират пред очите ми.

Алекс успява да надвие, сега той е отгоре и притиска Джулиан към земята. Замахва два пъти с всички сили и аз чувам ужасяващ звук. Кръвта руква и окъпва цялото лице на Джулиан.

— Алекс, моля те, Алекс! — крещя. Искам да го дръпна, да освободя Джулиан, но страхът ме е приковал на място и аз стоя, сякаш съм пуснала корени.

Но Алекс не ме чува или не ми обръща внимание. Никога не съм го виждала такъв: лицето му е изкривено от гняв, лунната светлина го превръща в лице на страшен, безмилостен звяр. Повече нямам глас да крещя, не мога да направя нищо, освен да плача, да се треса в конвулсии. Храната се надига в гърлото ми. Всичко пред очите ми започва да се движи бавно, като на филм.

Изведнъж между дърветата проблясва лъч и Так и Рейвън излизат от гората. И двамата държат по една лампа, изникват запотени, задъхани. Рейвън ме хваща за раменете и започва да вика името ми, Так се опитва да откъсне Алекс от Джулиан — „Какво правите, мама му стара?“ — и всичко започва да се движи с нормална скорост. Джулиан сяда на бетона и започва да кашля. Отскубвам се от Рейвън и след миг съм на колене до него. Веднага разбирам, че носът му е счупен. Лицето му е черно от кръвта, очите му приличат на две цепки, но въпреки всичко се опитва да ме отблъсне.

— Хей — докосвам го по гърдите и преглъщам сълзите си, — по-спокойно.

Джулиан се отпуска отново. Сърцето му бие безумно и толкова силно, че ми се струва, че го държа в дланта си.

— Какво стана? — крещи Так.

Алекс застава на известно разстояние от нас. Гневът му се е изпарил. Изглежда шокиран, ръцете му са увиснали кротко от двете му страни. Гледа озадачено Джулиан, сякаш не знае какво прави той тук.

Ставам и тръгвам към него с тръпнещи от ярост пръсти. Ще ми се да ги забия във врата му и да го удуша.

— Какво ти става, по дяволите? — питам тихо, избутвам с мъка думите, за да преминат през запречилата гърлото ми буца от гняв.

— Аз… съжалявам — прошепва той и поклаща глава. — Не исках… не знам как стана, Лена. Много съжалявам.

Ако продължи да ме гледа така — умоляващо — знам, че ще му простя.

— Лена — повтаря Алекс и пристъпва към мен.

Аз отстъпвам назад. За миг оставаме загледани един в друг. Усещам силата на погледа му, усещам и чувството му за вина. Но не искам да приема извинението. Не мога.

— Съжалявам — повтаря той съвсем тихо, така че Рейвън и Так да не чуят. — Съжалявам за всичко.

После се обръща, тръгва към дърветата и изчезва от погледа ми.

ХАНА

Сънят се процежда от заспалото ми подсъзнание, разширява се и придобива форма.

Лицето на Лена изплува от сенките. Не, не са сенки. Лицето й изниква от дълбока, пълна с черни въглени яма, и си пробива път през пепелта. Очите й са затворени.

Тя крещи. Крещи името ми.

„Хана!“ Пепелта влиза като пясък в отворената й уста и аз разбирам, че отново ще бъде погребана, завлечена в царството на тишината и вечния мрак. Разбирам също, че не мога да стигна до нея навреме, за да я спася.

„Хана!“, продължава да вика тя. Аз стоя неподвижно на разстояние от нея.

„Прости ми“, казвам без глас.

„Хана, помогни!“

„Прости ми, Лена.“

— Хана.

Отварям очи и виждам мама на вратата. Сядам в леглото, ужасена и объркана. Гласът на Лена продължава да ехти в главата ми. Сънувах. А не трябва да сънувам.

— Какво има? — пита ме мама.

Тъмно е и фигурата й е по-скоро силует, заел пространството на прага, отколкото плът и кръв. Зад нея има светлина и аз се сещам, че сигурно е запалила малката нощна лампа в банята ми.

— Да не си болна?

— Не, добре съм — отвръщам и прокарвам ръка по челото си. То е мокро. Цялата плувам в пот.

— Сигурна ли си? — Сред кратко колебание тя явно решава да дойде при мен, прави крачка напред, но в последната минута размисля и остава на прага. — Чух те да викаш.

— Всичко е наред, не се притеснявай — отвръщам, но виждам, че очаква някакво обяснение, затова добавям: — Предполагам, че е на нервна почва. Заради сватбата.

— Няма причина да се тревожиш — казва майка ми леко раздразнена. — Всичко е под контрол. Върви като по ноти.

Знам, че няма предвид само сватбената церемония, а бракът като цяло. Всичко е нагласено и координирано, направено така, че да работи перфектно, замислено е да бъде ефикасно и съвършено.

Мама въздъхва.

— Опитай се да поспиш. В девет и половина трябва да сме със семейство Хардгроув в църквата до лабораториите. Последната проба за роклята е в единайсет. А имаш и интервю за „Хауз енд хоум“.

— Лека нощ, мамо — отвръщам и тя си тръгва, без да затвори вратата.

За нас личното пространство вече няма такова значение, каквото имаше преди. Това е друго предимство или страничен ефект от процедурата. То означава по-малко тайни.

По-малко тайни в повечето случаи.

Отивам в банята и наплисквам лицето си с вода. Вентилаторът работи, но на мен ми е горещо. Поглеждам в огледалото и виждам за миг Лена да ме гледа с моите очи. Образ от погребаното минало.

Примигвам.

И нея вече я няма.

ЛЕНА

Аз, Джулиан, Рейвън и Так се връщаме в къщата, но Алекс го няма там. Джулиан се съвзе и настоя да върви сам, но Так сложи ръка на рамото му за всеки случай. Джулиан е нестабилен и продължава да кърви. Щом влизаме в къщата, Ловеца и Брам ни посрещат развълнувано, любопитни да разберат какво става, но аз ги смразявам с най-злобния поглед, на който съм способна. Корал се появява приведена, тя държи корема си с ръце и ни поглежда сънено.

Почистваме лицето на Джулиан. Алекс още го няма.

— Счупен е, нали? — пита сподавено Джулиан и потръпва, когато Рейвън прокарва пръст по носа му.

Алекс го няма и когато най-после лягаме, увиваме се в тънките одеяла и заспиваме. Дори Джулиан успява да заспи, като диша шумно през устата си.

Събуждаме се и разбираме, че е идвал и е изчезнал отново. Вещите му ги няма, липсва и една кана с вода, както и един от ножовете.

Не е оставил нищо, освен една бележка. Намирам я сгъната под маратонката си. Там пише:

Единственият начин, по който мога да обясня всичко, е с легендата за Соломон.

И отдолу с по-малки букви:

Прости ми.

ХАНА

До сватбата остават тринайсет дни. Подаръците вече започнаха да пристигат: купи за супа и щипки за салата, кристални вази, планини от чаршафи, покривки и кърпи с монограм, както и неща, на които досега не съм знаела името: рамекини, зестери, хаванчета. Това е езикът на семейния живот, съвсем непознат за мен.

Дните стават дванайсет.

Сядам пред телевизора и започвам да пиша благодарствени картички. Баща ми винаги оставя поне един телевизор включен и той работи денонощно. Тайно се питам дали не го прави, за да демонстрира, че вече можем да си позволим да пилеем електричеството.

Остават десет дни. Сутринта на екрана се появява лицето на Фред. То е оранжево, в цвета на фондацията. Звукът е намален, но аз знам какво казва. Всички телевизии предават и препредават новината за създаването на Министерство на енергетиката и плана на Фред за Черната нощ.

В навечерието на нашата сватба една трета от домовете на семействата в Портланд — всички заподозрени във връзка със симпатизантите и съпротивата — ще потънат в мрак.

Светлината ще бъде ярка за тези, които се подчиняват; останалите ще живеят в мрак до края на живота си (псалм 17 от Книгата „Ш-ш-т“).

Фред използва цитата в своята реч.

„Много ви благодаря за салфетките с бродирана дантела. Точно такива бих искала за себе си.“

„Много благодаря за кристалната захарница. Ще изглежда перфектно на масата в трапезарията.“

На вратата се позвънява. Чувам мама да отваря и от коридора се разнасят тихи гласове. Миг по-късно влиза в стаята със зачервено лице.

— Фред е тук — съобщава тя и Фред влиза след нея.

— Благодаря, Ивлин — казва рязко той и майка ми приема думите му като знак да се оттегли. Излиза от стаята и затваря вратата след себе си.

— Здравей — скачам да го посрещна, притеснена, че съм облечена със стара тениска и широки шорти.

Фред е с черни дънки и бяла риза с навити до лактите ръкави. Усещам очите му да ме оглеждат, да се спират на рошавата ми коса, после на шортите и на лицето, възмутени, че съм без грим.

— Не те очаквах.

Той не отговаря. Сега усещам погледа на двама фредовци. Онзи от телевизора и истинският. Онзи от телевизора се усмихва, навежда се напред, спокоен, ведър. Истинският стои пред мен наежен и присвива очи.

— Случило ли се е… нещо? — питам след няколко наситени с мълчание секунди. Прекосявам стаята и изключвам телевизора, просто не издържам погледа му, не мога да понасям и двойния му образ.

Обръщам се и рязко си поемам въздух, Фред се е преместил съвсем тихо и безшумно до мен и сега лицето му — побеляло от гняв — е на десетина сантиметра от моето. Никога не съм го виждала толкова бесен.

— Как-во — започвам, но той ме прекъсва.

— Какво е това, по дяволите?

Бърка във вътрешния джоб на сакото си, вади сгънат на две плик и го хвърля на стъклената масичка. Пликът се отваря и от него се плъзгат няколко снимки.

На снимките съм аз, камерата ме е увековечила в определени пози. Щрак: минавам с наведена глава край рушаща се сграда — къщата на семейство Тидъл в Диъринг Хайландс — с преметната през рамо празна раница. Щрак: тук съм в гръб, пробивам си път през гъста растителност, протегнала ръка, за да махна от пътя си един увиснал клон. Щрак: поизвърната, изненадана оглеждам гората зад себе си, търся източника на шум. Спомням си онова леко шумолене и щракването.

— Ще ми обясниш ли какво си търсила в Диъринг Хайландс в събота? — почти крещи той.

Едно зрънце гняв си намира благодатна почва у мен и започва да расте, но с него нараства и нещо друго. Страх. „Той знае.“

— Следиш ли ме?

— Не се ласкай, Хана — казва Фред със същия равен тон. — Хюго Брадли ми е приятел. Работи за „Дейли“. Бил е на работа и те е видял да отиваш към Хайландс. Естествено, го е загризало любопитството. — Очите му потъмняват. Сега са с цвета на цимент. — Та какво правеше там?

— Нищо — отговарям бързо. — Изследвах.

— Изследвала си? — запъва се Фред. — Хана, не разбираш ли, че Хайландс е заразен квартал? Имаш ли и най-малка представа какви хора живеят там? Престъпници. Инфектирани. Симпатизанти и бунтовници. Те гнездят в тези сгради като хлебарки.

— Не правех нищо нередно — настоявам аз. Не искам да стои толкова близо до мен. Противно на всяка логика решавам, че може да усети страха и лъжите ми, да ги надуши като куче.

— Но си била там! — контрира ме Фред. — Това е достатъчно лошо.

Въпреки че ни делят само няколко сантиметра, той отново пристъпва напред.

Неволно правя крачка назад и се удрям в конзолата на телевизора.

— Тъкмо направих изявление, че повече няма да толерираме гражданското неподчинение. Не разбираш ли как ще изглежда постъпката ти, ако хората разберат, че моята годеница се мотае из Хайландс?

Фред отново пристъпва напред. Няма къде да се оттегля, затова си налагам да остана на място. Той присвива очи.

— Но може би твоята цел е именно тази? Опитваш се да ме злепоставиш. Да осуетиш плановете ми. Да направиш така, че да изглеждам смешен пред хората.

Краят на конзолата се забива в бедрата ми.

— Съжалявам, ако това те разочарова, Фред, но не всичко, което правя, е свързано с теб. Всъщност повечето неща са свързани с мен самата.

— Колко мило! — отвръща той.

За миг кръстосваме погледи. В главата ми се ражда велика глупост: къде е бил акълът на тези от центъра, когато са ни определяли един за друг? Защо не са записали този студен поглед в характеристиката му?

Фред отстъпва няколко сантиметра и аз си позволявам да си поема въздух.

— Нещата ще станат много по-лоши, ако пак отидеш там.

Заповядвам си да срещна погледа му.

— Това предупреждение ли е, или закана?

— Това е обещание. — Устните му се изкривяват в грозна усмивка. — Ако не си с мен, значи си против мен. И толерантността не е сред добродетелите ми. Каси би го потвърдила, но се страхувам, че напоследък не е в състояние да приема гости — добавя Фред и се изкисква злобно.

— Ка-кво искаш да кажеш? — питам аз, като се опитвам да спра потреперването на гласа си.

Той присвива очи. Притаявам дъх. За миг ми се струва, че ще си признае какво е направил с нея и къде е тя сега.

Но Фред казва само:

— Няма да ти позволя да съсипеш онова, за което съм работил толкова усърдно. Ще ме слушаш и това е.

— Аз съм твоя партньорка — говоря бавно, — не куче.

Нещата се развиват светкавично. С една крачка Фред затваря пространството между нас, хваща ме за врата и ме оставя без въздух. Паниката — тъмна и тежка — притиска гърдите ми. Не мога да си поема дъх.

Непроницаеми и твърди като камък, очите на Фред започват да плуват пред погледа ми.

— Права си — казва той съвсем спокойно, докато затяга пръсти около врата ми.

Вече не виждам нищо, освен тези очи. Останалото потъва в мрак. Примигвам и ето го пак, заговаря кротко, напевно:

— Не си куче. Но ще трябва да се научиш да сядаш по команда и да даваш лапа. Ще се научиш да се подчиняваш.

— Ехо! Има ли някой? — отеква един глас от фоайето.

Фред ме пуска на мига. Поемам си въздух и започвам да кашлям. Очите ми се насълзяват. Дробовете ми се свиват и разпускат болезнено в опит да си поема въздух.

— Ехо?

Вратата се отваря и в стаята влиза Деби Сайър, фризьорката на мама. Бузите й пламват, когато ни вижда с Фред.

— Кмете Хардгроув — заеква тя, — не исках да ви прекъсвам…

— Не ни прекъсвате — прекъсва я Фред. — Тъкмо си тръгвах.

— Имахме уговорен час, затова… — обяснява Деби смутено и ме поглежда.

Аз изтривам с ръка бликналите от очите ми сълзи.

— Искахме да обсъдим прическите за сватбата… Нали не съм объркала нещо?

Сватбата. Сега тя ми изглежда пълен абсурд, някаква лоша шега. Такъв, значи, ще бъде моят живот: с това чудовище, което в един момент ти се усмихва, а в следващия те сграбчва за гушата. Сълзите отново напират в очите ми и аз притискам клепачите си с юмруци, за да ги спра.

— Не, не си — отвръщам прегракнало. — Всичко е наред.

— Добре ли си, Хана? — поглежда ме разтревожено Деби.

— Хана има алергия — отговаря спокойно Фред, преди да отворя уста. — Сто пъти й казвам да отиде на лекар… — Той хваща ръката ми и я стиска, силно, но не дотолкова, че Деби да забележи. — Голям инат е.

После ме пуска. Скривам парещите от болка пръсти зад гърба си и ги разтривам, борейки се със сълзите.

— Ще се видим утре — усмихва ми се Фред. — Нали не си забравила за коктейла?

— Не съм — отвръщам, без да го погледна.

— Много добре.

Той прекосява стаята и излиза в коридора. Чувам го да си подсвирква.

Деби започва да бъбри веднага щом Фред напуска къщата.

— Такава късметлийка си, Хана! Хенри — моят партньор — изглежда, сякаш някой е хвърлил камък по лицето му и го е улучил точно в средата. — Тя се изкисква. — Но иначе е добър избор. И двамата сме големи почитатели на съпруга ти… на бъдещия ти съпруг, де… Голеееми почитатели.

Затварям очи. Може би всичко е само един сън: Деби, сватбата, Фред… Може би скоро ще се събудя и ще бъде миналото лято или по-миналото, или преди пет лета и нищо от това няма да е реално.

— Знаех си, че ще е чудесен кмет. Нямах нищо против стария Хардгроув, сигурна съм, че направи каквото можа, но според мен беше малко по-мек от необходимото. Като че ли искаше Криптата да се срути… — тя поклаща глава. — Ако питаш мен, погреби ги там и ги остави да изгният.

Думите й внезапно привличат вниманието ми.

— Какво каза?

Деби вкарва четката в косата ми, започва да дърпа и да разресва.

— Не ме разбирай погрешно. Харесвах Хардгроув-старши. Но мисля, че грешеше за определени хора.

— Не, не — преглъщам аз. — Преди това. Какво каза преди това?

Тя ме дърпа за брадичката, навежда главата ми и ме оглежда от всички страни.

— Ами… мисля, че престъпниците и болните хора трябва да изгният в Криптата — повтаря Деби, вдига един кичур с четката и го оставя да падне надолу, експериментирайки с косата ми.

Колко глупава съм била! Как не се сетих?

— И после, помисли си как умря. Умря на дванайсети януари, в деня, когато започнаха Инцидентите, след като бомбите паднаха над Криптата. Цялата източна част беше разрушена. Затворниците изведнъж се оказаха в килии без стени и дворове без огради. Започнаха метежи. Бащата на Фред пристигнал там с полицията и умрял, докато се опитвал да възстанови реда.

Мислите ми валят бързо, като дебел сняг, издигат бяла стена, която не мога да разбия или да прескоча.

Синята брада имал в двореца си заключена стая, тайно място, където криел своите съпруги… Заключени врати, дебели болтове, гниещи в каменни затвори жени…

Напълно възможно. Всичко съвпада. Това обяснява писмото на онзи специалист, обяснява и защо Каси не е в системата. Сигурно е обявена за невалидна. Самоличността на невалидните, историята им, целият им живот се заличават. Достатъчно е да натиснеш един-единствен клавиш — и пуф, — една метална врата се затваря зад тях и край, сякаш никога не са съществували.

Деби продължава да бъбри:

— Прав им път, ще кажа аз, и да се благодарят, че не ги разстрелваме на място. Чу ли какво е станало в Уотърбъри?

Тя се изхилва, смехът й отеква прекалено силно в тихата стая и ужасна болка пронизва главата ми.

— В събота сутринта бил заличен от лицето на земята огромен лагер с бунтовници близо до стените на Уотърбъри. Всичко станало за един час. От нашите войници имало само няколко ранени.

Деби става сериозна.

— Знаеш ли какво? Мисля, че горе в стаята на майка ти светлината е по-добра. Нали?

Съгласявам се като на сън и преди да се усетя, вече се качвам с нея. Нося се към стаята на мама, сякаш сънувам. Или съм мъртва.

ЛЕНА

Алекс ни напусна и в лагера се настанява мрачно настроение. Той създаваше проблеми, но беше един от нас, един от групата, и мисля, че всички, освен Джулиан чувстват загубата.

Обикалям наоколо като в мъгла. Въпреки всичко, присъствието му ми носеше спокойствие, беше ми добре да го виждам около себе си, да знам, че е в безопасност. Кой знае какво може да се случи с него сега, когато е сам? Алекс не е мой, затова не чувствам лична загуба, но нещо у мен продължава да ме гложди, да не вярва, че това е така.

Корал ходи бледа, с широко отворени очи. Не плаче. Но и не яде много.

Так и Ловеца имаха идея да тръгнат след него, но Рейвън ги разубеди. Преднината му е голяма, освен това е много по-трудно да проследиш сам човек, отколкото цяла група. Само ще пилеят време, сили и запаси.

— Нищо не можем да направим — казва тя, като избягва погледа ми. — Трябва да го оставим да си тръгне.

И ние го оставяме.

Изведнъж светлината от лампите вече не успява да прогони сенките, които често пълнят пространствата между нас, сенки на хора, изгубили живота си в Пустошта заради тази глупава война, заради изкуствено разделения на две свят. Не мога да спра да мисля за лагера до Уотърбъри, за Пипа и за онези войници, които видяхме в гората.

Пипа каза, че до три дни ще се свържем със съпротивата, но третият ден вече е към края си, а няма знак отникъде.

С всеки ден ставаме все по-нервни. Не сме точно обезпокоени. Имаме си храна, а Так и Ловеца намериха наблизо поточе и водата също е достатъчно. Пролетта е тук. Животните излизат от леговищата си и капаните започват да се пълнят.

Но не получаваме новини. Не знаем какво е станало в Уотърбъри и какво се случва в останалата част на страната. С всяка сутрин, която ни посреща с шума на старите дъбови дървета наоколо, става все по-лесно да си представим, че сме единствените оцелели хора на този свят.

Вече не ми се стои под земята. След обяда винаги ни остава малко свободно време и аз се измъквам навън, избирам си посока и тръгвам, като се старая да не мисля за Алекс и за последните му думи към мен. Толкова се старая да не мисля, че накрая се улавям, че не мисля за нищо.

Днес решавам да тръгна на изток. Това е любимото ми време от деня — този съвършен момент между активните часове, когато светлината става почти течна и се лее бавно като сироп. Но дори и това не може да намали тежестта в гърдите ми. Не мога да се отърся от мисълта, че от сега нататък животът ни може да се превърне в едно безкрайно бягство, криене и непрекъснато губене на хора и неща, които обичаме. Следващият етап е да се заровим под земята и да започнем да грабим и убиваме за вода и храна.

А оттам няма обратен път. Никога няма да се върнем триумфално в градовете и да приветстваме победата си по техните улици. Просто ще преживяваме някак си тук, докато вече няма да има нищо за преживяване.

Легендата за Соломон. Странно е, че Алекс избра именно тази от всички написани в книгата „Ш-ш-т“.

Точно към нея се привързах, след като разбрах, че той е жив. Дали е разбрал някак си? Дали е схванал, че се чувствах като онова нещастно дете между двете майки?

Или се опитва да ми каже, че и той се чувства така?

Не. Нали ми заяви, че миналото ни и онова, което имаше между нас, е свършено? И че никога не ме е обичал?

Продължавам да бродя между дърветата, без да гледам накъде вървя. Въпросите текат през съзнанието ми като бърза река, отвеждайки ме отново и отново към едни и същи места.

Легендата за Соломон. Присъдата на царя. Бебе, разкъсано на две, кръвта му се лее по пода…

Спирам и се оглеждам. Нямам представа колко дълго съм вървяла и колко съм се отдалечила от скривалището. Не обърнах внимание и на пътеката, по която дойдох. Груба грешка. Дядо, един от най-старите невалидни от лагера в Рочестър, често разказваше истории за духове, които живеели в Пустошта. Те променяли местата на дърветата, скалите и реките, за да объркват хората. Никой от нас не вярваше в тези приказки, но посланието беше вярно: Пустошта е неконтролируема, променящ се лабиринт, който може да те върти в кръг цяла вечност.

Тръгвам обратно по стъпките си, търсейки отпечатъци от подметки в калта и знаци от счупени клонки. Прогонвам всички мисли за Алекс от главата си. Толкова е лесно да се изгубиш в Пустошта! Ако не внимаваш, може да те погълне завинаги.

Един слънчев лъч проблясва между дърветата. При вчерашната си разходка минах покрай потока. Стигна ли до него, оттам със сигурност ще се оправя до скривалището. Но първо ще се изкъпя набързо. Цялата съм в пот.

Излизам от храсталаците на широк бряг от светлозелена трева и дребни камъни, спирам и се оглеждам.

Някой вече е заел мястото. Една жена е приклекнала на отсрещния бряг, стотина метра по-надолу от мен, и е потопила ръцете си във водата. За миг решавам, че може да е регулатор или войник. Главата й е наведена и забелязвам само тъмната й коса, нашарена с бели кичури. Веднага отчитам, че не носи стандартната униформа. Раницата до нея е кърпена многократно и е стара, а по блузата й се виждат жълтеникави петна от пот.

Скрит от погледа ми мъж извиква нещо неразбираемо и тя отговаря, без да вдигне глава:

— Още минутка.

Всичко у мен се стяга и замира. Познавам този глас.

Тя изважда от водата парче плат, явно пере някаква дреха, и се изправя. Дъхът ми спира. Жената извива дрехата между двете си ръце, после бързо я развива и я изтръсква, изпращайки водни пръски навсякъде около себе си.

Изведнъж отново съм петгодишно момиченце, стоя в пералното помещение в Портланд и слушам гърления звук, с който сапунената вода се оттича бавно от мивката. Виждам я да прави същото с нашите ризи и бельо, а водните капчици да се стичат по облицованите с плочки стени. Виждам да се обръща и да защипва дрехите на кръстосващите тавана въжета, после да се обръща към нас и да ни се усмихва, тананикайки си някаква песен…

Сапун с аромат на лавандула. Белина. Мокри тениски, от които се стича вода. Това се случва сега и аз съм там.

А тя е тук. Вдига глава, забелязва ме и се вцепенява. В първия момент не казва нищо и аз имам време да видя колко е различна от спомена ми за нея. Сега е много по-заякнала, чертите на лицето й са се изострили, врязват се дълбоко в челото и около устните й. Но под това лице виждам друго, то се гъне и люлее като образ под вода. Виждам засмени устни, кръгли високи скули и искрящи очи.

Най-после тя проговаря:

— Магдалена!

Издишвам. Отварям уста и промълвявам:

— Мамо.

Вглеждаме се една в друга. Минава цяла вечност, настояще и бъдеще се сливат и разделят, сливат и разделят: мама тогава и мама сега.

Тя отваря уста да каже нещо, но в същия момент от гората излизат двама мъже и тръгват към нас. Между тях тече оживен разговор, ала щом ме забелязват, замлъкват и вдигат пушките си.

— Спрете — вдига ръка мама. — Тя е с нас.

— Коя си ти? — пита единият от тях, с лъскава червена коса с вплетени в нея бели нишки. Прилича на огромна тигрова котка. — С кого си тук?

— Казвам се Лена. — Цяло чудо е, че гласът ми не трепери.

Мама примигва. Винаги ме е наричала Магдалена и мразеше съкратеното ми име. Не знам дали след толкова много време това продължава да я дразни.

— Идвам от Уотърбъри с още няколко души.

Изчаквам да видя дали мама ще покаже, че се познаваме… че съм й дъщеря… но тя не го прави. Само разменя погледи с двамата мъже.

— Пипа с вас ли е? — пита ме червенокосият.

Поклащам глава.

— Остана в лагера. Тя ни упъти да дойдем тук в една защитена къща. Увери ни, че от съпротивата ще се свържат с нас.

Другият мъж, кестеняв и кльощав, се засмива кратко и мята пушката на рамо.

— Точно там отивахме — казва той. — Аз съм Кап, а това е Макс — сочи с пръст рижата котка. — А това е Бий — кима към мама той.

Бий. Мама се казва Анабел. Името на тази жена е Бий. Мама винаги се движеше. Ръцете й миришеха на сапун и усмивката й изпълзяваше по устните като слънчев лъч по поляна в ранна утрин.

Не знам коя е тази жена.

— Към къщата ли отиваш? — пита ме Кап.

— Да — отвръщам.

— Ще те последваме — казва той с лек поклон, което предвид мястото, където се намираме, си е чиста подигравка.

Усещам погледа на мама върху себе си, но когато се обръщам към нея, тя извърта очи.

Тръгваме към къщата в пълно мълчание, но Кап и Макс си разменят няколко неразбираеми за мен думи, вероятно закодирани, за да не ги разбера. Мама… Анабел, Бий… мълчи. Вече наближаваме и аз откривам, че без да искам, забавям ход, искам мама да каже нещо, да покаже, че сме близки.

Скоро стигаме до онази барака и стълбата, която води под земята. Оставам назад и давам път на Кап и Макс да минат първи. Надявам се мама да използва възможността и също да се забави, но тя влиза след тях.

— Благодаря — казва ми тихо, когато минава покрай мен.

„Благодаря.“

Дори не успявам да се ядосам. Толкова съм шокирана, толкова объркана от внезапната й поява… от появата на тази жена мираж с лицето на майка ми, че се чувствам като изпразнена, с огромни като балони ръце и крака, които сякаш принадлежат на друг. Тръгвам, загледана тъпо в тези ръце, които търсят опора в стената, докато слизам надолу, и в краката, които тропат по металните стъпала.

Стигам долу и спирам в подножието на стълбата, напълно объркана. Докато ме е нямало, всички са се върнали. Так и Ловеца заговарят един през друг, задават въпрос след въпрос, Джулиан става от стола веднага щом ме вижда, Рейвън започва да снове из стаята, организира хората, раздава команди.

И в средата на всичко това мама сваля раницата си, придърпва един стол и сяда. Всяко нейно движение е белязано с несъзнателна грация. Останалите пърхат с криле около нея като молци около пламък в един общ, гъмжащ от гласове облак. Дори и стаята изглежда различна, след като тя влезе в нея.

Това трябва да е сън. Няма начин. Сънувам мама, която всъщност не ми е майка, а друга жена.

— Хей, Лена — вика ме Джулиан, хваща ме за брадичката и се навежда да ме целуне.

Очите му все още са подути и с лилави петна. Подавам устни и му връщам механично целувката.

— Добре ли си? — отстъпва назад той и ме оглежда.

— Добре съм — казвам и закривам очите си. — Ще ти обясня по-късно.

В гърдите ми нещо ври и кипи, затруднява дишането и говора ми.

Той не знае. Никой, освен Рейвън и може би Так не знае. Те са работили и преди с Бий.

Мама изобщо не поглежда към мен. Приема чаша вода от Рейвън, допира я до устните си и този малък жест кара кръвта ми отново да кипне от гняв.

— Днес застрелях елен — казва Джулиан. — Так го забеляза на просеката. Не съм си представял, че ще мога…

— Да натиснеш спусъка — довършвам аз. — Браво на теб.

Джулиан ме поглежда обидено. От дни се държа гадно с него. Ето къде е проблемът: махни лечението, границите и кодовете, и край на правилата. Любовта идва и си отива като светкавица, прави с нас каквото си иска.

— Това е храна, Лена — отвръща тихо той. — Ти самата винаги си ми казвала, че това не е игра. Аз го направих, за да има храна. — Джулиан спира за момент и добавя още по-тихо: — За да останем.

Изрича го така, че аз разбирам: има предвид Алекс, иска да каже, че само така няма да си тръгнем и ние. И въпреки че става дума за друго, мислите ми неволно политат към Алекс.

Трябва да направя нещо, да намеря вътрешния си баланс, да се махна от тази задушна стая.

— Лена — вика ме Рейвън. — Помогни ми за храната.

Такова е правилото й: прави нещо. Движи се, действай.

Отварям една консерва. Сипвам вода.

Правя нещо.

Следвам я автоматично до мивката.

— Има ли новини от Уотърбъри? — пита Так.

За момент всички замлъкват. Мама нарушава тишината:

— Всичко отиде — казва кратко тя.

Рейвън реже сушено месо. Чула думите на мама, натиска прекалено силно с ножа, порязва пръста си, изохква и изсмуква потеклата кръв.

— Какво искаш да кажеш с това „всичко отиде“? — пита сърдито Так.

— Лагерът е заличен напълно. — Този път отговаря Кап. — Сравнен със земята.

— Боже мой! — простенва Ловеца и се отпуска тежко на един стол.

Джулиан настръхва, пръстите му се свиват в юмруци. Лицето на Так замръзва, сякаш е от камък. Мама — или по-скоро жената, която някога беше моя майка — седи с ръце в скута си и мълчи, не показва никаква емоция. Само Рейвън продължава да снове, отива до мивката и увива една кърпа около порязания пръст, връща се и пак отива за нещо, напред-назад, напред-назад.

— Какво ще правим сега? — пита Джулиан с половин уста.

Мама вдига поглед. Нещо старо, дълбоко зарито в сърцето ми, се размърдва. Очите й са все още яркосини, каквито ги помня, непроменени, сякаш небето се е приютило в тях. Като очите на Джулиан.

— Трябва да продължим. Да дадем подкрепата си там, където се нуждаят от нея. Съпротивата събира сили, призовава народа…

— Ами Пипа? — избухва Ловеца. — Пипа каза да я чакаме тук. Каза…

— Ловец — извиква Так. — Чу какво каза Кап, нали? — И добавя по-тихо: — Сравнени със земята.

Отново потъваме в тишина. Виждам мама да стиска челюсти и да ги криви наляво, после надясно — нов навик — и да отвръща поглед. Виждам избледнелия зелен номер, татуиран на врата й, точно под леко възпаления знак на провалената процедура. Замислям се за годините, прекарани в онази тясна килия без прозорци в Криптата, за онова денонощно стържене по стената с медальона на татко, с който е изписвала върху твърдия камък ден след ден, месец след месец думата „любов“. И след по-малко от година свободен живот, тя влиза в съпротивата. Нещо повече. Тя е в нейния център.

Изобщо не познавам тази жена. Не знам как е станала такава и кога е започнала да криви челюстта си, кога косата й е започнала да посивява, кога е започнала да крие очите си и да избягва погледа на собствената си дъщеря.

— Къде отиваме тогава? — пита Рейвън.

Макс и Кап се споглеждат.

— Нещо се мъти на север — обяснява Макс. — По-точно в Портланд.

— В Портланд ли?

Думата сама излиза от устата ми, въпреки че си бях обещала да не се обаждам. Мама ме поглежда и ми се струва, че в погледа й пробягва страх. Но бързо навежда глава.

— Ти си родена там, нали? — поглежда ме Рейвън.

Навеждам се над мивката, затварям очи за секунда и виждам мама да тича по плажа пред мен, да се смее, да рита с крак по тъмния пясък, свободната й зелена туника се вие около коленете. Отварям очи и намирам сили да кимна.

— Не мога да се върна там — казвам с повече сила и напрежение, отколкото ми се иска, и всички се обръщат към мен.

— Ако ще ходим някъде, всички ще сме заедно — отсича Рейвън.

— В Портланд има сериозна група — намесва се Макс. — След Инцидентите мрежата е нараснала няколко пъти. Онова беше само началото. Това, което се готви сега… — Той поклаща доволно глава. — Ще бъде нещо голямо.

— Не мога — повтарям аз. — И не искам.

Спомените идват бързо: Хана тича до мен към Бак Коув, маратонките ни шляпат в калта; фойерверките изпращат дъжд от искри над водата в залива на Четвърти юли; Алекс и аз лежим на одеяло в двора на улица „Брукс“ 37; Грейс се гуши до мен в леглото ми в къщата на леля Каръл, ръцете й са около кръста ми, дъхът й мирише на дъвка с аромат на грозде. Пластове и пластове от спомени от един живот, който се опитвам от толкова време да погреба. Спомени от едно минало, което е мъртво, както непрекъснато повтаря Рейвън; минало, което изведнъж се раздвижва и заплашва да ме зарови под себе си.

Със спомените идва и чувството за вина, друго чувство, което се старая да погреба. Аз ги зарязах, зарязах Хана и Грейс, зарязах и Алекс. Изоставих ги и избягах, без да поглеждам назад.

— Решението не е твое — обажда се Так.

— Не ставай дете, Лена — добавя Рейвън.

Когато Так и Рейвън настояват за нещо, обикновено отстъпвам. Но не и днес. Избутвам вината зад тежкия юмрук на гнева. Всички погледи се втренчват в лицето ми, но тези, които пробиват дупка в мен, са очите на майка ми — те ме гледат с равнодушно любопитство, сякаш съм някакъв екземпляр в музей, древен, непознат на съвремието инструмент, чието предназначение й е трудно да разгадае.

— Няма да отида — повтарям и тряскам със сила отварачката за консерви в масата.

— Какво ти става, момиче? — почти шепне Рейвън, но в стаята е толкова тихо, че всички я чуват.

Гърлото ми се свива така, че едва преглъщам, усещам, че всеки момент ще се разплача.

— Попитай нея — успявам да изрека и вирвам брадичка към жената, която нарече себе си Бий.

Стаята отново притихва. Сега всички погледи се насочват към майка ми. Най-после виждам вина в очите й. Тази жена не може да не съзнава, че е мошеничка, че иска да води революция в името на любовта, а дори не поглежда дъщеря си.

В този миг Брам слиза от стълбата, като си подсвирква безгрижно с уста. В ръката си държи голям нож с петна от кръв. Сигурно е докопал елен. Тениската му също е опръскана с кръв. Вижда, че стоим в мълчание, и спира да си подсвирва.

— Какво става? — пита той. — Изпуснах ли нещо?

Забелязва мама, Кап и Макс и продължава учудено:

— Вие пък кои сте?

Гледката на цялата тази кръв преобръща стомаха ми. Всички ние сме убийци: убиваме живота си, миналото си, нещата, които са значели нещо за нас. Натикваме ги зад лозунги и извинения. Не мога повече да сдържам сълзите си, обръщам се, изблъсквам Брам от пътя си толкова грубо, че той извиква от изненада, и изтичвам нагоре по стълбите. Изхвръквам навън в топлия следобед, огласян от песента на гората, зовяща пролетта.

Но и навън ми е тясно. Няма къде да отида. Няма как да избягам от ужасното чувство на загуба, на пропиляване на времето, от мъката да бъда далече от хора и места, които съм обичала.

Хана, Грейс, Алекс, мама, наситените с дъх на море утрини в Портланд и далечният крясък на чайките. Всички те са счупени, разцепени, скрити някъде далече от очите и сърцето ми и аз не мога да запълня с нищо празнината от липсата им.

Накрая ще излезе, че те имат право за лечението. Сега не съм по-щастлива от времето, когато вярвах, че любовта е болест. В много отношения дори съм по-нещастна.

Борбата с напрежението в очите ми трае само няколко минути. Първите сълзи са придружени с конвулсии и с вкус на жлъчка в устата. Предавам им се напълно. Сядам на килима от бурени и мек мъх, скривам глава между краката си и заплаквам. Плача, докато повече не мога да дишам, докато сълзите ми намокрят листата под мен. Плача за всичко изгубено и изоставено, плача, защото аз също бях изоставена от Алекс, от мама, от времето, което раздели живота ми от техния.

Дочувам стъпки зад себе си. Няма нужда да се обръщам, знам, че е Рейвън.

— Махай се — казвам през сълзи и избърсвам бузите и носа си с ръка.

Но вместо Рейвън, отговорът идва от майка ми:

— Знам, че ми се сърдиш.

Изведнъж спирам да плача. Замръзвам на място, изстивам като камък. Мама сяда до мен и въпреки че не вдигам поглед, не поглеждам изобщо към нея, аз я усещам, подушвам потта по кожата й, чувам накъсаното й дишане.

— Сърдиш ми се — повтаря тя и гласът й потрепва. — Мислиш, че не ме интересува.

Гласът й е същият. Години наред си представях как този глас произнася забранените думи: „Обичам те. Не го забравяй. Те не могат да ни отнемат това“ — последните й думи към мен, преди да изчезне от живота ми.

Тя се премества по-близо до мен. Колебае се за миг, после протяга ръка, докосва бузата ми и обръща лицето ми към себе си, като ме принуждава да я погледна. Усещам мазолите по дланите й.

Поглеждам в очите й и виждам умаления си образ. Потъвам в тях като в тунел и се връщам във времето, преди да изчезне, преди да повярвам, че е умряла, когато очите й ме милваха всеки ден и ме водеха всяка вечер към съня ми.

— Станала си още по-хубава — прошепва тя и сълзите пълнят и нейните очи.

Ледената топка в сърцето ми започва да се топи.

— Защо? — е единственото, което мога да произнеса.

Без да искам, без да съм го мислила, й позволявам до ме прегърне, да ме привлече към себе си и да ме приласкае до гърдите си. Заравям глава в нея и заплаквам с глас, вдишвайки познатия аромат на кожата й.

Искам да я попитам за толкова много неща: „Какво ти направиха в Криптата? Защо позволи да ни разделят. Къде отиде после?“ Ала питам само:

— Защо не се върна за мен? Защо не се обади толкова време?

И спирам, неспособна да продължа. Риданията ме разтърсват цялата.

— Шшшт — допира устни до челото ми мама и ме погалва по косата, както правеше, когато бях малка. И аз отново съм бебе в прегръдките й, безпомощна, изцяло зависима от нея. — Нали сега съм тук?

Ръката й започва да разтрива бавно гърба ми и избутвана от нежните й пръсти, болката постепенно си отива от мен. Най-после мога да дишам спокойно. Очите ми парят, гърлото ми е подуто, боли. Отдръпвам се от нея и изтривам очите си с ръка, без да обръщам внимание на течащия нос. Изведнъж ме завладява такава умора, че нямам сили нито да плача, нито да се гневя. Искам само да спя, да спя…

— Не съм спирала да мисля за теб нито за миг — казва мама. — Всеки ден мисля за теб и за Рейчъл.

— Рейчъл е излекувана — изричам бавно. Умората ми нараства, потиска всяка емоция. — Намериха й съпруг и тя отиде да живее с него. А ти… ме остави да мисля, че си мъртва. И щях да си мисля и досега, ако… — „Ако не беше Алекс“, изниква в съзнанието ми, но не довършвам на глас. Мама не знае нищо за него. Не знае нищо за мен.

Тя поглежда встрани. За миг ми се струва, че отново ще заплаче. Но преглъща и заговаря:

— Докато бях на онова място, мислех само за вас. Моите две прекрасни деца бяха единственото, което ми даваше сили да живея.

Гласът й тежи от мъка и сдържан гняв. Спомням си онзи път, когато с Алекс отидохме в Криптата. Спомням си тъмните коридори, ехото от онези нечовешки крясъци, вонята в шесто отделение и големите колкото клетки на птици килии.

Но продължавам упорито:

— За мен също не беше леко. Нямах си никого. Можеше да дойдеш за мен, когато избяга. Можеше да ми кажеш… — Гласът ме предава и аз преглъщам. — Когато ме намери при лешоядите… Ти ме държеше за ръка. Можеше да ми се откриеш, да ми кажеш нещо…

— Лена — прекъсва ме мама и протяга ръка да ме погали, но аз застивам и тя я отдръпва с въздишка. — Чела ли си „Плач Йеремиев“? За Мария Магдалена и Йосиф? Замисляла ли си се някога защо те нарекох с това име?

— Чела съм я.

Чела съм „Плач Йеремиев“ поне десет пъти; това е онази част от книгата „Ш-ш-т“, която познавам най-добре. Търсех в нея някакви знаци, нещо, оставено от мама за мен, шепот от отвъдното.

„Плач Йеремиев“ е история за любовта. Нещо повече — това е история за саможертвата.

— Просто исках да те предпазя — обяснява мама. — Можеш ли да разбереш? Да си в безопасност, да си щастлива. Готова бях да направя всичко в името на тази цел, дори и ако това означаваше да не съм с теб…

Гласът й заглъхва и аз извръщам поглед от нея, за да не дам възможност на мъката да напълни отново очите ми. Майка ми остаря в малка квадратна стая, крепена от една-единствена надежда — онази дума, писана по стените ден след ден.

— Ако не вярвах в това, ако не бях убедена, че така е по-добре за вас… Много пъти ми се е искало… — започва тя, но не успява да завърши.

Няма нужда. Знам какво щеше да каже. Искало й се е да умре.

Спомням си как си я представях, застанала на ръба на някаква скала с развяно на вятъра палто. Виждах я как пада, но преди това остава във въздуха за момент и кръжи над морето като ангел. Скалата обаче изчезваше винаги, дори и в съзнанието ми, и тя падаше. Може би чрез тези образи в онези нощи мама е преодолявала пространството и е достигала до мен.

Замълчаваме за момент и оставяме тишината да се възцари. Избърсвам сълзите от лицето си с ръкав, после ставам. Мама също става. Още веднъж се удивлявам, както се удивих и онзи път, когато ме спаси от лешоядите, че ръстът ни е еднакъв.

— И сега какво? — питам. — Отново ли ще ме оставиш?

— Ще отида там, където съпротивата има нужда от мен.

Отвръщам поглед от нея.

— Значи заминаваш? — казвам и усещам как тежестта отново притиска вътрешностите ми.

Естествено, че ще замине. Така постъпват хората в един свят на хаос и самоцелна свобода. Напускат те, когато си поискат. Изчезват, връщат се и отново си тръгват. А ти оставаш да събираш сама разбитите парченца.

Свободният свят е хаотичен, на това ни учи книгата „Ш-ш-т“. В Зомбиленд има повече истина, отколкото ми се ще да призная.

Вятърът разбърква косата на мама и един кичур закрива челото й. Тя го прибира зад ухото си и аз си спомням познатия от детството жест.

— Трябва да съм сигурна, че онова, което се случи с мен… онова, от което ме принудиха да се откажа… няма да се случи на друг. — Тя търси очите ми и ме принуждава да я погледна. — Но не искам да си тръгвам сега — добавя тихо. — Аз… искам да те опозная, Магдалена.

Прегръщам раменете си и се свивам, опитвам се да намеря в себе си онази твърдост, която си мислех, че съм добила в Пустошта.

— Не знам откъде да започна… — казвам безпомощно.

Тя разтваря ръце и ми доверява:

— Аз също. Но мисля, че ще можем… аз ще мога, ако ми позволиш. — Мама се усмихва леко. — Ти също си част от съпротивата, нали? Ние се борим за онова, което има значение за нас. Така ли е?

Поглеждам я в очите. Те са ясносини, с цвета на ширналото се до безкрая небе. Аз ги помня. Помня плажовете на Портланд, хвърчилата, салатата с макарони, летните пикници, помня ръцете й, гласа, който ми пееше приспивни песнички вечер.

— Така е — казвам и двете тръгваме рамо до рамо към защитената къща.

ХАНА

Криптата изглежда много по-различна от това, което си спомням. Идвала съм тук само веднъж, на една училищна екскурзия в трети клас. Странно, но от онова посещение не е останало нищо конкретно, само помня, че Джен Финеган повърна в рейса и въпреки че шофьорът отвори всички прозорци, вътре се размириса ужасно на риба.

Криптата се намира до северната граница, в близко съседство с Пустошта и река Презъмпскот. Това е причината толкова много затворници да избягат по време на Инцидентите. Един голям шрапнел откъртил сериозно парче от граничната стена и онези, които успели да излязат от килиите си, стигнали лесно до Пустошта.

След Инцидентите Криптата беше реставрирана и към нея бе построено ново, модерно крило. Сградата винаги е била чудовищно грозна, но сега вече бие всички рекорди по грозота. Добавката от цимент и стомана се подпира като сакат човек на изградената от тъмен камък стара част, надупчена от стотици тесни прозорци с решетки. Денят е слънчев и небето над високия син покрив е ясносиньо. Картината ме отблъсква и събужда у мен една мисъл: това място не заслужава слънцето над себе си.

Заставам пред портата и се питам дали да не се обърна и да се махна оттук. Дойдох с общинския автобус. Качих се от центъра и с всяка спирка той се изпразваше все повече. Накрая останахме аз, шофьорът и една дебела жена с униформа на медицинска сестра. Двете слизаме на последната спирка и докато гледам автобусът да се отдалечава, пръскайки около себе си кал и отровни газове, малко остава да хукна след него.

Но аз трябва да знам. Трябва.

Тръгвам след медицинската сестра към кабинката на охраната до вратата и изчаквам жената да покаже идентификационната си карта. След минута охранителят ме поглежда и аз му подавам безмълвно лист хартия.

Той оглежда внимателно фотокопието.

— Елинор?

Кимам. Не вярвам на себе си и затова не искам да си отварям устата. На снимката е невъзможно да се видят добре чертите на лицето, нито да се определи цветът на боядисаната коса. Но ако човекът реши да изследва милиметър по милиметър, ще разбере, че детайлите не пасват: височината, цветът на очите — нищо.

Слава богу, той не го прави.

— Какво стана с оригиналната снимка?

— Отиде в пералнята — отвръщам с усмивка. — Трябваше да подам молба до Министерство на отбраната, за да ми я подменят.

Портиерът пак поглежда снимката. Сърцето ми бие толкова силно, че започвам да се моля ударите да не стигнат до ушите му.

Не беше проблем да взема снимката. Едно обаждане до госпожа Хардгроув тази сутрин доведе до покана за чай. Веднага се отзовах и след двайсет и пет минутен разговор помолих да ползвам тоалетната. Отне ми още две минути да завия по другия коридор, да стигна до кабинета на Фред и да се сдобия с нея. Не можех да рискувам да ме идентифицират като бъдещата съпруга на кмета. Ако Каси е тук, твърде е възможно някои от служителите да познават и Фред. А разбере ли той, че душа около Криптата…

Фред ми го каза ясно — „Не задавай въпроси“.

— По работа ли?

— Просто… посещение.

Войникът изсумтява. Връща ми документите, дава знак с ръка и вратите се отварят.

— Регистрирайте се на бюрото за посетители — изгрухтява той.

Медицинската сестра ме оглежда с любопитство, после тръгва пред мен през двора. Не мисля, че тук идват много посетители.

Нали точно това е смисълът? Заключи ги и ги остави да изгният.

Прекосявам двора, минавам през тежка желязна врата и се озовавам в тесен, предизвикващ клаустрофобия коридор с детектор за метал и няколко яки надзиратели около него. Докато вляза, медицинската сестра вече е изсипала чантата си на лентата и стои с разкрачени крака и ръце, а един от мъжете прокарва по тялото й металния детектор, търси незаконно оръжие. Тя не му обръща внимание, заета с разговор с жената на регистратурата, скрита зад дебело противокуршумно стъкло.

— Едно и също, както винаги — казва тя. — Бебето ме държа будна цяла нощ. Казвам ти, ако две хиляди четиристотин двайсет и шест ми създаде проблеми днес, ще набутам задника му в изолатора.

— Амин — припява жената зад стъклото и обръща поглед към мен.

— Идентификационната карта?

И цялата процедура се повтаря наново. Пъхам снимката през процепа на стъклото и обяснявам, че оригиналът е унищожен.

— С какво мога да ви помогна? — пита ме жената.

През изминалите двайсет и четири часа премислях внимателно всеки детайл от историята си, но въпреки това думите излизат несигурно от мен.

— Аз… дойдох да видя леля си.

— Знаете ли в кое отделение е?

Поклащам глава.

— Не, вижте… доскоро дори не знаех, че е тук. Всъщност току-що разбрах. През целия си живот съм я мислела за мъртва.

Жената не показва никаква емоция.

— Име?

— Касандра. Касандра О̀Донъл.

Стискам юмруци и се съсредоточавам в болезнения натиск на ноктите върху кожата си, докато жената трака по клавиатурата. Не съм сигурна дали искам да открие името в списъците, или не.

Жената поклаща глава. Очите й са воднистосини, добре поддържаната й руса коса изглежда пепелява, със същия цвят като стените на помещението.

— Тук няма нищо. Знаете ли кога е влязла?

Кога е изчезнала Каси? Спомням си, че на церемонията по встъпване в длъжност споменаха, че Фред е без партньорка от три години.

Решавам да действам наслуки.

— Януари или февруари… преди три години.

Тя въздъхва и избутва стола назад.

— Компютризираха ни едва миналата година.

Става, изчезва от погледа ми, но след малко се връща с голяма книга с кожена подвързия и я тряска на бюрото пред себе си. Прелиства няколко страници, после отваря прозорчето на предпазното стъкло и ми подава книгата.

— Ето януари и февруари. Всичко е подредено по дати. Ако е тук, ще я намерите в списъците.

Книгата е огромна, страниците са гъсто изписани с дати, имена на затворници и съответните им номера. Периодът януари-февруари заема няколко страници. Докато придвижвам пръст надолу по колоните, имам неприятното чувство, че жената ме наблюдава нетърпеливо.

Коремът ми се свива на топка. Няма да я намеря. Може да съм пресметнала грешно датата, може дори изцяло да вървя по грешна следа и Каси никога да не е постъпвала в Криптата.

Спомням си гадния смях на Фред, докато казваше: напоследък няма много посещения.

— Намерихте ли нещо? — пита жената без истински интерес.

— Още минутка, моля ви!

Потта се стича на вадички по гърба ми. Минавам на април и продължавам търсенето.

Едно име спира погледа ми: Мелания О.

Мелания е второто име на Касандра; чух го на церемонията, после го видях в писмото, което откраднах от кабинета на Фред.

— Ето я — казвам на жената.

Съвсем логично е Фред да не я запише с първото й име. Целта е била тя да изчезне за света.

Връщам й книгата през прозорчето. Очите на жената минават от името към затворническия номер: 2225. Тя го написва на компютъра, повтаряйки числата под носа си.

— Отделение „Б“ — казва след малко. — В новото крило.

После задава още няколко команди, принтерът зад нея се събужда и изплюва с мъка и рев малък бял стикер с надпис „Посещение-отделение Б“. Жената ми го подава през процепа заедно с друга, по-тънка тетрадка с кожена подвързия.

— Запишете името си и датата в графа „Посетители“ и отбележете името на затворничката. Сложете стикера на гърдите си така, че да се вижда ясно. Ще трябва да изчакате да ви придружат. Минете през охраната, а аз ще изпратя някой да ви посрещне.

Последните й указания са рутинни, адресирани към никого. Вадя химикалка от чантата и написвам в съответната графа Елинор Латъри, молейки се да не й хрумне да провери по-обстойно идентификационната карта. Графата за посетители е почти празна. През последната седмица са идвали само трима души.

Ръцете ми се разтреперват. С мъка успявам да си съблека сакото, когато охраната ми нарежда да го сложа на лентата. Обувките и чантата отиват в специалните касетки, аз заставам с разтворени ръце и крака, както направи медицинската сестра, и един мъж минава с уреда между краката и гърдите ми.

— Чиста е — казва той и отстъпва, за да мина.

Зад пропуска малка чакалня е снабдена с няколко пластмасови стола и маса. След столовете тръгват различни коридори и всеки от тях има знак за съответното крило и част от комплекса. В ъгъла има телевизор, предават новини, но звукът му е изключен. Бързо отклонявам поглед от екрана, в случай че лицето на Фред се появи в кадър.

По един от коридорите се задава медицинска сестра с черна къдрава коса, сини униформени чехли и цветна престилка, и като се усмихва лъчезарно, се запътва към мен. Табелката на гърдите й ми казва, че се нарича Джан.

— Вие ли сте за отделение „Б“? — пита ме тя, когато стига до мен.

Кимам мълчаливо. Парфюмът й е с дъх на ванилия, сладникав и прекалено силен, но въпреки това не успява да прикрие другите миризми: на белина и на човешка плът.

— Елате — казва тя, тръгва пред мен към тежка двойна врата и я отваря със задника си.

Зад вратата атмосферата рязко се променя. Коридорът, в който влизаме, е искрящо бял. Това трябва да е новото крило. Подовете, стените и дори таванът са изградени от еднакви гладки панели, боядисани в бяло. Дори и въздухът мирише различно — на чисто и на ново. Вътре е много тихо, но докато се движим надолу, дочувам сподавени гласове, писукане на машинарии и шляпане на други сини чехли по съседен коридор.

— Били ли сте и друг път тук? — пита ме Джан.

Поклащам глава и тя ми хвърля преценяващ поглед.

— Май не съм ви виждала. Ние нямаме много посетители. Какъв е смисълът?

— Съвсем наскоро разбрах, че леля ми…

— Ще трябва да оставите чантата си, преди да влезем в отделението — прекъсва ме тя. Шляп, шляп, шляп — не спират сините чехли. — Дори и пилата за нокти може да се окаже оръжие. Ще трябва да ви намерим някакви чехли. Не можем да ви оставим с връзки за обувки в отделението. Миналата година наш пациент се обеси на една тръба в мига, когато се добра до чифт връзки за обувки. Докато го открием, вече се бе вкочанил. Вие за кого сте?

Тя изрича всичко това толкова бързо, че едва успявам да проследя нишката на разговора. Без да искам, си представям люлеещ се от тавана труп с примка около врата, направена от връзки за обувки. Трупът се люлее и се върти с лицето към мен. Странно, но това лице е на Фред, огромно, подуто и червено.

— Дойдох да видя Мелания — казвам, взирам се в лицето й, установявам, че името не означава нищо за нея, и добавям: — Номер две хиляди двеста двайсет и пет.

Явно хората тук разпознават затворниците по номерата, защото надзирателката казва едно „аха“, сещайки се за кого става дума.

— Няма да ти създава никакви проблеми — добавя затворнически тя, сякаш споделя с мен голяма тайна. — Кротка е като църковна мишка. Е, невинаги е била такава. Спомням си как крещеше през първите няколко месеца, повтаряше като латерна: „Не съм луда! Не съм за тук!“. — Тя се засмива. — Всички казват така. И ако имаш неблагоразумието да се заслушаш, ще ти проглушат ушите с глупости за зелени човечета и паяци.

— Значи… е луда? — питам.

— Нямаше да е тук, ако не беше, нали? — отвръща Джан, без да очаква отговор.

Стигаме до друга дебела двойна врата, на която пише: „Отделение «Б»: психози, неврози, истерия“.

Жената ми сочи вратата и казва с усмивка:

— Иди и си намери чехли.

Зад вратата има пейка и малък шкаф, където са оставени няколко чифта найлонови болнични чехли. Мебелите са видимо стари и изглеждат нелепо сред ослепителната белота наоколо.

— Остави обувките и чантата си тук. Не се безпокой, никой няма да ти ги вземе. Престъпниците са в старото крило — засмива се отново тя.

Сядам на пейката и започвам да развързвам връзките на маратонките си. Сега ме е яд, че не се сетих да обуя ботуши или някакви мокасини. Пръстите ми се заплитат в тях.

— Тя пищеше ли? — питам небрежно. — Имам предвид, когато дойде за първи път.

Сестрата извърта очи.

— Мислеше, че съпругът й я е натикал тук. Непрекъснато повтаряше, че имало заговор срещу нея.

Кръвта ми изведнъж застива. Преглъщам и питам:

— Да я натикат тук ли? Какво искаш да кажеш?

— Не го мисли — маха с ръка жената. — Много скоро всичко приключи. Повечето се успокояват. Вземат си редовно лекарствата, не създават проблеми. — Джан ме потупва по рамото. — Готова ли си?

Кимам, въпреки че изобщо не се чувствам „готова“. Искам да се обърна и да побягна далече оттук. Но вместо това ставам, излизам след Джан през двойната врата и продължавам по друг коридор, толкова бял, колкото онзи, по който минахме току-що, само че от двете му страни има бели врати без прозорци. Всяка стъпка ми изглежда по-трудна от предишната. Студеният под хапе ходилата ми през тънките като хартия чехли и всеки път, когато стъпвам върху него, неприятното чувство достига чак до гърба ми.

Скоро стигаме до врата с номер 2225. Джан почуква силно два пъти, но всъщност не очаква отговор. Сваля служебната карта от врата си и я пъха в скенера отляво на вратата.

— След Инцидентите ни сложиха защитни системи. Тук са последна дума на техниката.

Вратата се отключва с щракане и Джан я отваря със замах.

— Имаш посетител — казва ведро, докато прекосява стаята.

Последната стъпка се оказва най-трудна. За миг ми се струва, че не мога да я направя. Трябва буквално да се хвърля напред, за да премина прага. Влизам и въздухът напуска гърдите ми.

Тя седи на ръба на пластмасов стол със закръглени ъгли и гледа през малък, обезопасен с желязна решетка прозорец. Не се обръща при появата ни, но аз виждам ясно профила, докоснат съвсем леко от идващата отвън светлина. Виждам малък вирнат нос, изящни тънки устни, дълги извити мигли, виждам розовата мида на ухото й и белега под нея. Косата й е дълга и руса, стига почти до кръста и по моя преценка е около трийсетгодишна.

И е много красива.

Прилича на мен.

Стомахът ми се преобръща.

— Добро утро — поздравява високо Джан, сякаш иначе Касандра може и да не ни чуе, въпреки че стаята е много тясна, прекалено тясна, за да можем и трите да се разположим удобно. Като изключим леглото, стола, мивката и тоалетната, пространството е празно, но въпреки това имам чувството, че не ми достига въздух. — Водя ти посетител. Хубава изненада, нали?

Касандра не отговаря. Не дава никакъв знак, че ни е забелязала.

Джан извърта многозначително очи към мен и произнася с устни „Извинявай“. После казва високо:

— Хайде сега, не бъди груба. Обърни се и кажи „здрасти“ като добро момиче.

Каси най-после се обръща, погледът й минава покрай мен и се насочва към Джан.

— Може ли да получа една порция, моля? Сутринта пропуснах закуската.

Джан слага ръце на кръста си и клати укорително глава, сякаш говори с дете.

— Много глупаво си постъпила.

— Не бях гладна — казва простичко Каси.

Джан въздъхва.

— Имаш късмет, че днес съм в добро настроение — казва тя и й смига. — Има ли проблем, ако те оставя с нея за минутка?

Въпросът очевидно е зададен на мен.

— Аз…

— Не се безпокой — казва Джан. — Тя е безопасна.

После повишава тон и продължава с онзи неестествен учителски маниер:

— Връщам се веднага. Бъди послушна, скъпа. Не създавай проблеми на гостенката си.

Джан се обръща отново към мен:

— Ако има проблем, натисни бутона до вратата.

Преди да отговоря, сестрата излиза в коридора и затваря вратата след себе си. Чувам резето да изщраква и страхът ми се качва в гърлото, толкова силен и остър, че отново се усъмнявам в действието на процедурата.

Настъпва тишина. Опитвам се да се сетя за какво дойдох, фактът, че намерих тази мистериозна жена, ме разстройва силно и в първия момент не мога да измисля какво да я попитам.

Очите й срещат моите. Цветът им е лешников, погледът — бистър и интелигентен.

Не като погледа на луд човек.

— Коя си ти? — Сега, когато Джан я няма, долавям в гласа й нападателна нотка. — Какво правиш тук?

— Казвам се Хана Тейт — избъбрям и си поемам дълбоко дъх. — Следващата събота ще се омъжа за Фред Хардгроув.

Настъпва тишина. Виждам, че ме измерва с поглед, и си налагам да остана спокойно на мястото си.

— Вкусът му не се е променил — казва равнодушно Каси. После се обръща към прозореца.

— Искам да знам какво е станало с… вас — обяснявам дрезгаво. Изведнъж ми се допива вода. — Моля те, разкажи ми!

Тя остава с ръце в скута си, съвсем неподвижна. Сигурно е усъвършенствала тази поза през годините, защото прилича на статуя.

— Аз съм луда — достига до мен безцветният й глас. — Не ти ли казаха?

— Не вярвам — заявявам и това е самата истина. Наистина не вярвам. Разговарям с нея и мога да се закълна, че е абсолютно нормална. — Искам да чуя истината.

— Защо? — обръща се отново Каси към мен. — Какво те интересува?

„За да не се случи същото и с мен; за да го предотвратя.“ Това е истинската причина да съм тук, колкото и егоистично да звучи. Но не мога да й го кажа. Тя няма никаква причина да ми помага. Вече не сме устроени така, че да помагаме на другите.

Преди да измисля как да продължа, Каси се засмива. Смехът излиза с мъка от нея, сякаш гърлото и устните й са забравили как да се смеят.

— Искаш да разбереш какво съм направила, нали? За да не направиш същата грешка?

— Не — отричам, въпреки че това е самата истина. — Не е това…

— Не се хаби — прекъсва ме тя. — Разбирам те.

По лицето й преминава бърза усмивка. Каси поглежда надолу към ръцете си.

— Определиха ме за Фред, когато станах на осемнайсет — започва тя. — Не отидох в университет. Той беше по-голям. Все не можели да му намерят точната партньорка. Беше придирчив… Позволяваха му да има претенции заради баща му. Когато избра мен, всички казаха, че съм голяма късметлийка.

Тя потръпва и добавя по-тихо:

— Бяхме женени пет години.

Значи е по-млада, отколкото си мислех.

— Какво стана после?

— Писнах му — продължава тя спокойно, без никакво притеснение. Очите й се връщат към моите. — Но имаше проблем. Знаех прекалено много.

— Какво имаш предвид?

Поглеждам към леглото. Искам да седна. Главата ми олеква за сметка на краката, които просто не могат повече да ме държат. Но ме е страх да помръдна. Страх ме е дори да дишам. Може да ме изгони по всяко време. Не ми дължи нищо.

Каси не ми отговаря директно.

— Знаеш ли какво е обичал да прави като малък? Примамвал малките котета на съседите в двора си, хранел ги с мляко, давал им риба и печелел доверието им. После ги тровел. Обичал да ги гледа, докато умират.

Изведнъж ми се струва, че стаята се смалява още повече и въздухът вече не достига.

Каси отново се обръща към мен. Спокойният й твърд поглед ме смущава, но аз си налагам да не отвръщам очи.

— Така се опита да отрови и мен — продължава тя. — Месеци наред повръщах и ставах все по-зле. Накрая Фред сам ми каза, че е слагал рицин в кафето ми. Съвсем малко, колкото да ме държи в леглото, болна и зависима от него. Каза ми го, за да знам на какво е способен.

Тя замлъква за момент.

— Знаеш ли, че уби собствения си баща?

За първи път се запитвам дали все пак няма да се окаже луда. Може би сестрата е права: тя е точно за тук. Тази мисъл ми дава глътка въздух.

— Баща му е починал по време на Инцидентите. Невалидните са го убили.

Каси ме поглежда снизходително.

— Знам това. — И сякаш прочела мислите ми, добавя:

— Може да съм затворена тук, но имам очи и уши. Сестрите си приказваха и аз ги чух. Бях в старото крило, когато бомбите избухнаха.

Каси отново свежда поглед към ръцете си.

— Триста затворници избягаха. Двайсетина бяха убити. Аз нямах късмет да се озова в нито една от щастливите групи.

— Но какво общо има това с Фред? — питам пискливо. Гласът ми трепери от напиращите сълзи.

— Всичко — отвръща тя. Сега гласът й реже като нож. — Фред искаше това да се случи. Искаше тези бомби. Свърза се с невалидните и помогна планът им да се осъществи.

Това не може да е истина. Не й вярвам. Не искам да повярвам.

— В това няма никакъв смисъл.

— Има и още как. Сигурно го е планирал с години. Той работеше със „Свободна от делириум Америка“, защото целите им съвпадаха, Фред искаше да докаже, че баща му греши за невалидните и… го искаше мъртъв. Така щеше да се окаже прав и да го направят кмет.

През тялото ми преминава ток, когато тя споменава СДА. Тази година през март в Ню Йорк се проведе невиждана по рода си манифестация на „Свободна от делириум Америка“. Невалидните атакуваха града, убиха трийсет граждани и раниха два пъти повече. Всички свързаха атаката с Инцидентите и охраната беше затегната във всички градове. Започнаха да сканират личните и идентификационните карти, издирваха автомобили, нахлуваха в домовете на хората, а патрулите по улиците бяха удвоени.

Но тръгнаха и други слухове. Някои хора говореха, че Томас Файнман, президентът на „Свободна от делириум Америка“, е знаел предварително какво ще се случи и дори е дал благословията си. Две седмици по-късно го убиха.

Не знам на кого да вярвам. Гърдите ме заболяват от зародилото се странно чувство, което не знам как да нарека.

— Харесвах господин Хардгроув — продължава Касандра. — Той ми съчувстваше. Знаеше какво представлява синът му. След като Фред ме заключи тук, баща му често идваше да ме види. Фред плати на някои хора, за да ме обявят за луда. Той има приятели навсякъде. И сред лекарите. Те ме вкараха тук — казва Касандра и обхожда с ръка малката стая — нейната гробница. — Но господин Хардгроув знаеше, че не съм луда. Разказваше ми за света навън. Намери място на мама и татко в Диъринг Хайландс и ги спаси, защото Фред искаше да направи същото и с тях, за да ги принуди да мълчат. Сигурно си е мислел, че съм им разказала… че знаят онова, което знам аз.

Тя поклаща глава.

— Но аз не им казах нищо. Те не знаят.

Значи родителите на Каси са били прогонени в Диъринг Хайландс. Като семейството на Лена.

— Съжалявам — казвам тихо. Мога да измисля само това, макар да усещам колко е недостатъчно то.

Каси като че ли не ме чува.

— През онзи ден… когато пуснаха бомбите… господин Хардгроув беше тук на посещение. Донесе ми шоколад. — Тя млъква за момент и се обръща към прозореца. Нямам представа какво си мисли. Отново седи съвсем неподвижно, слънцето очертава красивия й профил. — Казаха ми, че умрял, докато се опитвал да възстанови реда. Толкова съжалявам за него! Фред ни унищожи и двамата.

— Ето ме. По-добре късно, отколкото никога.

Гласът на Джан ме стряска и аз подскачам. Обръщам се към вратата и я виждам да влиза с пластмасов поднос, на който има пластмасова чаша с вода и малка пластмасова купичка с овесена каша на буци. Отмествам се, за да й направя място. Тя оставя подноса на леглото. Забелязвам, че приборите също са от пластмаса. Естествено, тук нищо не бива да е от метал. И без ножове.

Сещам се за обесения на връзките на обувките си мъж и затварям очи. Налагам си да си мисля за друго, за морето в залива под ясносиньото небе. Образът на мъжа изчезва и аз отварям очи.

— Е, какво мислиш? — усмихва се Джан. — Ще хапнеш ли сега?

— Всъщност ще почакам — казва тихо Каси. Очите й отново гледат през прозореца. — Вече не съм гладна.

Джан ме поглежда и извърта очи, сякаш да ми каже: „Какво да ги правиш, луди“.

ЛЕНА

Решението е взето и няма смисъл да губим повече време. Напускаме къщата и тръгваме към Портланд, за да се присъединим към съпротивата и да влеем силите си в общата борба. Очевидно е, че там се мъти нещо голямо, но Кап и Макс не ни казват нищо, а мама твърди, че знаят какво ще става само в най-общи линии. Стената между мен и мама постепенно се срути и аз вече не се противя на идеята да се върна в Портланд. Всъщност част от мен няма търпение да отиде там.

С нея си говорим много. Говорим, докато вечеряме, говорим и вечер около огъня. Говорим до късно през нощта, когато Джулиан, сънен и объркан, подава глава от палатката и измърморва, че е крайно време да поспя поне малко, или когато Рейвън се развиква да млъкнем най-после, „мамка му“.

Говорим сутрин, говорим по пътя.

Говорим за моя и нейния живот в Пустошта. Тя ми казва, че се е включила в съпротивата още докато е била в Криптата, че там е имало къртица, един излекуван, който симпатизирал на нашата кауза и работел като надзирател в шесто отделение, отделението на мама. После го обвинили за бягството й и го преместили от поста му в коридора в една от пазените от него килии.

Спомням си този човек. Видях го свит на кълбо в ъгъла на малка каменна килия. Но не казвам на мама за това. Не й казах, че с Алекс сме ходили в Криптата, защото тогава ще трябва да говорим за него. А аз не мога да говоря сега за него — не само с нея, с никого.

— Горкият Томас — поклаща глава мама. — Какво ли не направи, за да започне работа там. Търсил ме е специално и накрая ме намери.

Тя ми хвърля бегъл поглед.

— Знаеш ли, че той познаваше Рейчъл от преди? Мисля, че не можа да преживее факта, че трябваше да се откаже от нея. Продължи да набира гняв дори и след лечението.

Примижавам срещу слънцето. Пред очите ми преминават отдавна забравени образи: Рейчъл се е заключила в стаята си и не иска да слезе на вечеря; бялото луничаво лице на Томас изниква на прозореца и с жест ме моли да му отворя; Томас се крие зад ъгъла в деня, когато завлякоха Рейчъл в лабораториите, ритаща, пищяща, оголила зъби като диво животно. Тогава трябва да съм била на осем, беше изминала само година от смъртта на мама, по-точно от деня, когато ми казаха, че е умряла.

— Томас Дейп — възкликвам на глас.

Запомнила съм името му въпреки годините.

Мама прокарва разсеяно ръка по люлеещата се от вятъра трева. На слънцето бръчките по лицето и възрастта й са очевидни.

— Трудно си го спомних. А и разбира се, по времето, когато се срещнахме отново, той беше много променен. Спомням си, че веднъж се прибрах по-рано от работа и го заварих вкъщи. Томас се паникьоса. Мислеше, че ще го издам. — Тя се засмива. — Това беше малко преди… да ме отведат.

— Значи, той ти помогна? — казвам аз.

Опитвам се да си спомня повече за него, да видя чертите на лицето му, но единственото, което е запазило съзнанието ми, е свитата на кълбо човешка фигура в онази тъмна и мръсна килия.

Мама кима.

— Не беше забравил миналото. То беше у него. Така става с някои хора. Винаги съм си мислела, че и с баща ти е било така.

— Татко е бил излекуван? — питам смаяно. Не знам защо този факт ме разочарова. Та аз дори не си го спомням. Починал е от рак, когато съм била на една година.

— Да — отвръща мама и едно мускулче на челюстта й потрепва. — Но понякога усещах… Понякога ми се струваше, че той все още чувства, поне за миг. Може да съм си въобразявала. Всъщност няма значение. Обичах го всякакъв. Той беше много добър човек. — Мама прокарва несъзнателно ръка по врата си, там, където носеше своя медальон — военния орден на дядо, който баща ми й е дал. С него е прокопала онзи тунел в Криптата, за да избяга.

— Все още не си свикнала, нали? Да си без медальона.

Тя се обръща и се вглежда в мен. После се усмихва леко.

— Има неща, които човек не може да прежали.

Аз също разказвам на мама за своя живот, особено за онази част след бягството ми от Портланд, запознанството ми с Так и Рейвън и влизането ми в редовете на съпротивата. Понякога засягаме и моменти от предишния ни живот, онзи, изгубения, преди тя да изчезне, преди да излекуват сестра ми, а мен да настанят при леля Каръл. Но не много често.

Както каза мама, има неща, които никога не успяваш да прежалиш.

Има и теми, които не подхващаме никога. Тя, например, не пита какво ме е накарало да премина границата, аз също избягвам този въпрос. Пазя бележката на Алекс в малка кожена торбичка около врата си — подарък от мама, която я купи от един пътуващ търговец по-рано тази година, — но това е просто един миг от миналото, като да носиш снимка на отдавна умрял човек.

Естествено, мама знае, че съм открила любовта. Понякога я засичам да ни наблюдава с Джулиан. Погледът й — смесица от гордост, тъга, завист и любов — ми напомня, че тя не ми е само майка, а е жена, която цял живот се е борила за нещо, което самата тя не е успяла да преживее в цялата му пълнота.

Татко е бил излекуван. А човек няма как да обича с цялото си същество, когато не му отвръщат със същото.

Затова ми е мъчно за нея, омразата ми към онези зомбита се засилва, а с нея, без да знам защо, се засилва и чувството за срам.

Двамата с Джулиан отново се сближаваме. Загърбихме последните няколко седмици, прескочихме дългата сянка на Алекс и се приземихме от другата страна. Сега не можем да се наситим един на друг. Отново се наслаждавам на всяка частица от него, на ръцете му, на ниския мек глас, на начина, по който се смее.

Вечер протягахме ръце един към друг и се включвахме в ритъма на нощта наред с бухането на бухала, писъците на нощните птици и стенанията на животните. И въпреки опасностите и постоянната заплаха от регулатори и лешояди, за първи път се чувствам истински свободна и ми изглежда, че това ще продължи завинаги.

Една сутрин излизам от палатката и откривам, че Рейвън се е успала и Джулиан и мама стъкмяват огъня вместо нея. Двамата са с гръб към мен, говорят си и се смеят за нещо. Над главите им се къдрят тънки лентички дим. Замръзвам на мястото си, страх ме е да помръдна, сякаш, ако направя стъпка напред или назад, образите им ще се разсеят и вятърът ще разпилее праха им във въздуха.

Джулиан се обръща и ме вижда.

— Добро утро, красавице — поздравява ме той.

Лицето му все още е подуто, със синини по него, но очите му са с цвета на утринно небе. Когато се засмее, си мисля, че няма по-прекрасно нещо на света.

Мама взема една празна кофа, изправя се и казва:

— Отивам да се изкъпя.

— Аз също — отвръщам и тръгвам с нея.

Нагазвам в ледената вода и кожата ми настръхва. Едно ято лястовици прелита над мен. Водата има лек дъх на пясък. Мама е малко по-надолу по течението и си припява някаква мелодия. Не това е щастието, за което съм бленувала. Исках друго, не това.

Но то е достатъчно. Повече от достатъчно.

На границата с Роуд Айлънд се натъкваме на друга група от около двайсетина души, също тръгнали към Портланд. Само двама от тях са свързани със съпротивата; на други двама обаче не им пука за идеята и не искат да се бият. Вече наближаваме брега и отломките от стария живот са навсякъде. Натъкваме се на масивна циментова структура и Так я идентифицира като стар подземен паркинг.

Нещо в тази постройка ме притеснява. Прилича ми на голямо каменно насекомо със стотици очи. Когато достигаме до сянката й, цялата група притихва. Настръхвам и въпреки че е тъпо да си го мисля, не мога да се отърва от чувството, че ни наблюдават.

Так, който води групата, вдига ръката си и всички се заковаваме на място. Той проточва врат, заслушан в шумовете. Сдържам дъха си. Като изключим обичайното щуране на дивите животни из гората и нежните въздишки на вятъра, наоколо е съвсем тихо.

Изведнъж върху нас се посипва ситен дъжд от малки камъчета и пясък, сякаш някой случайно ги е бутнал от горните етажи.

В следващия миг всичко се раздвижва.

— Лягай долу! Долу! — изревава Макс.

Всички се хващаме за оръжията.

— Ехоо!

Гласът, по-скоро викът, ни кара да замръзнем на място.

Вдигам глава към небето и закривам очи срещу слънцето. За миг ми се струва, че сънувам.

От тъмната дупка на една гаражна клетка излиза Пипа и застава на огрения от слънцето ръб, размахва червена кърпичка към нас и се усмихва.

— Пипа! — извиква сподавено Рейвън.

Чак тогава приемам, че видяното е истина.

— Хей, група! — извиква радостно Пипа.

От тъмните дупки излизат на светло все повече хора, маси от изпосталели, облечени в дрипи нещастници пълнят всички етажи на паркинга и се нареждат зад Пипа.

Тя слиза и когато най-после идва при нас, Так мигновено я грабва в прегръдките си. След него се нареждат Рейвън и Макс. Звяра също е жив, изниква на слънцето точно зад Пипа, сякаш дошъл от друга планета. Петнайсет минути никой не прави нищо, освен да вика, да се смее и да говори един през друг, без да разбира нито дума от екзалтираната реч.

Най-накрая гласът на Макс успява да пробие над хаоса от викове и смях.

— Какво стана? — пита задъхано той. — Ние знаем, че никой не е успял да избяга. Там било истинска касапница.

Пипа веднага става сериозна.

— Наистина беше касапница. Изгубихме стотици. Танковете дойдоха и обградиха лагера. Използваха сълзотворен газ, картечници, бомби. Всичко почервеня. Писъците… — гласът й се губи, тя поема въздух и добавя: — Беше ужасно.

— Как се измъкнахте? — пита Рейвън.

Всички притихваме. Струва ни се отвратително, че допреди малко сме викали от радост и сме се смели, приветствайки избавлението на Пипа.

— Едва успяхме — отвръща тя. — Опитахме се да предупредим всички, но вие знаете какъв хаос беше. Никой не слушаше.

Невалидните излизат безмълвно на слънце и запълват колебливо редиците зад нея — мълчаливи, нервни, с широко отворени очи, като хора, преживели ураган и сега не могат да повярват, че светът продължава да съществува. Не искам да си помислям дори на какво са били свидетели в Уотърбъри.

— Как преминахте през танковете? — пита Бий.

Все още ми е трудно да мисля за нея като за моя майка, когато действа като Бий — опитен член на съпротивата. Засега й позволявам да живее два живота: понякога ми е майка, понякога е водач на борбата срещу зомбитата.

— Решихме да не бягаме — обяснява Пипа. — Нямаше смисъл. Цялата област гъмжеше от войници. Затова се скрихме.

По лицето й преминава болезнена тръпка. Пипа понечва да продължи, но замълчава несигурно.

— Къде се скрихте? — пита Макс.

Пипа и Звяра си разменят неразбираеми погледи. Струва ми се, че няма да получим отговор. Нещо се е случило в онзи лагер и тя не иска да говори за него.

Но Пипа се прокашля и поглежда към Макс.

— Първо, когато стрелбата започна, се скрихме на дъното на речното корито. Не след дълго нашите започнаха да падат един по един. Скрихме се под труповете.

— Боже мой! — закрива с ръка очите си Ловеца. Изглежда, че всеки момент ще повърне.

Джулиан се отдръпва от Пипа.

— Нямахме друг избор — излайва яростно тя. — А и те вече бяха мъртви. Поне не си отидоха напразно.

— Радваме се, че сте живи, Пипа — казва нежно Рейвън и слага ръка на рамото й.

Пипа се обръща към нея и я поглежда с благодарност. Лицето й светва като на кученце, което са погалили.

— Мислех да дойда в скривалището при теб, но прецених, че сигурно вече не сте там — казва тя. — Не исках да рискувам, когато около нас беше пълно с войници. Затова тръгнахме на север. Случайно се натъкнахме на този бетонен кошер — кима с брадичка към сградата. И тя наистина прилича на гигантски кошер, особено сега, когато от всяка клетка изпълзяват полутъмни силуети и вперват поглед в нас, после отново се скриват вътре. — Решихме, че мястото е добро, можем да се скрием за малко и да изчакаме нещата да се успокоят.

— Колко души сте? — пита Так.

Десетки и десетки продължават да излизат и да се нареждат зад Пипа, като глутница бити и гладни кучета, готови да се предадат. Мълчанието им издава натрупаното в душите им отчаяние.

— Повече от триста — казва Пипа. — По-близо сме до четиристотин. Огромен брой. Но в сравнение с броя на онези, които живееха в лагера до Уотърбъри, сме съвсем малко.

Изпълвам се със сляпа, нажежена до бяло ярост. Искахме само едно, свобода да обичаме, но ни превърнаха в диваци, във воини. Джулиан се приближава до мен и сякаш прочел мислите ми, слага ръка на рамото ми и ми предлага да склоня глава на гърдите му.

— Не сме виждали никакви военни части — казва Рейвън. — Предполагам, че са дошли от Ню Йорк. Ако са били с танкове, трябва да са използвали някой от служебните пътища покрай Хъдзън. Надявам се да са тръгнали отново на юг.

— Да. И когато се върнат, ще рапортуват: „Мисията изпълнена“ — казва с горчивина Пипа.

— Нищо не са изпълнили — заговаря мама, но по-меко. — Войната не е приключила. Това е само началото.

— Ние отиваме в Портланд. Имаме приятели, които ни чакат. Там ще им го върнем — добавя Макс с внезапна злост в гласа. — Око за око.

— И целият свят ще ослепее — казва тихо Корал.

Всички се обръщат към нея. След като Алекс замина, тя рядко отваря уста, а аз се старая да я избягвам. Усещам болката й като физическо присъствие, като тъмна изсмукваща енергия около нея, която ме кара едновременно да я съжалявам и да я мразя. Корал ми напомня, че Алекс вече не е мой, че загубата не е моя.

— Какво каза? — озъбва се Макс със зле прикрита агресия.

Корал отвръща поглед.

— Нищо — отвръща тихо. — Все едно не си го чул.

— Нямаме друг избор — настоява мама. — Ако не се бием, ще ни унищожат. Не става дума за отплата — тя стрелва с поглед Макс, той изсумтява и скръства ръце, — а за оцеляване.

Пипа прокарва ръка по челото си.

— Хората ми са слаби — казва след дълга пауза. — От седмици живеем на магия. Храним се с плъхове и каквото успеем да хванем в гората.

— На север има храна — намесва се Макс. — Там са струпани сериозни количества. Казах ви, че съпротивата има приятели в Портланд.

— Не съм сигурна, че ще стигнем дотам — снишава глас Пипа.

— Така или иначе, не можете да останете тук — отбелязва Так.

Пипа прехапва устни и поглежда към Звяра. Той кима и отговаря нежно:

— Той е прав, Пип.

Неочаквано една жена зад Пипа заговаря. Толкова е слаба, като изсушена.

— Ще тръгнем — казва тя. Гласът й изненадва със силата и дълбочината си. Разположени дълбоко в сбръчканото й лице, очите й горят като два въглена.

Пипа издишва бавно. После кима.

— Добре тогава. Нека да е Портланд.

Колкото повече приближаваме Портланд, толкова по-позната ми става земята и растителността върху нея, зеленината носи познатия от детството ми аромат, останал в мен от най-старите ми спомени. Веднага започвам да си правя планове.

Девет дни след като напуснахме защитената къща, няколкократно нарасналата ни група зърва част от граничната ограда на града. Само че вече не може да се нарече ограда. Това е огромна бетонна стена, каменна грамада без лице, по която слънцето рисува свръхестествени розови петна.

Спирам и зяпвам към нея изплашена.

— Какво е това, мамка му?

Макс върви отзад и за малко не се блъска в мен.

— Това е новата стена — казва ми той. — Със затегнат граничен контрол. Контролът сега навсякъде е много строг. Портланд първи даде пример.

Той поклаща глава и измърморва нещо под носа си.

При гледката на новоизградената стена сърцето ми се свива. Напуснах Портланд преди по-малко от година, а колко много се е променил той! Изведнъж ме хваща страх, че от другата страна на стената всичко ще бъде различно. Може би няма да разпозная улиците. Няма да намеря пътя за къщата на леля Каръл.

И да открия Грейс.

Не мога да не се тревожа и за Хана. Все се питам на коя страна ще застане, когато градът се напълни със захвърлени деца и блудни синове и дъщери, като ангелите, описани в книгата „Ш-ш-т“, които били прогонени от рая от едно зло куче, защото криели в себе си болестта.

Но веднага си напомням, че Хана, онази, която аз познавах и обичах, вече я няма.

— Не ми харесва — намръщвам се аз.

Макс се обръща, за да ме погледне в очите. Едно ъгълче на устните му се повдига в крива усмивка.

— Не се тревожи, няма да остане дълго на мястото си — казва той и ми намига.

Да. Значи ще има още експлозии. Няма друг начин. Иначе как ще прехвърлим в Портланд големи групи от хора?

Високо и тънко изсвирване нарушава утринния покой. Това е Звяра. Рано сутринта той и Пипа тръгнаха напред, за да обходят периферията на града и да огледат за лагери на невалидни или наши бази. Обръщаме се срещу звука. Не сме спирали от полунощ, но близостта на града открива нови сили в нас и сега се движим по-бързо, отколкото през нощта.

Гората ни изхвърля на ръба на огромно равно място. Тревата е подрязана, а между зеленината върви добре поддържана пътека и се простира поне на шестстотин метра. Тя е насипана със сгурия и парчета бетон и върху нея са наредени фургони за живеене, ръждясали автомобилни купета, палатки и метнати на клони одеяла, за да предоставят заслон на притежателите си. Из лагера се виждат хора, въздухът мирише на дим.

Звяра и Пипа приканват групата да слезе, застават малко настрани, пред един от фургоните, и се заговарят с висок мъж с пясъчноруса коса.

Мама и Рейвън насочват групата към поляната, но аз продължавам да стоя на място. Джулиан вижда, че не съм с тях, и се връща при мен.

— Какво става? — пита ме той. Очите му са зачервени от умора. Напоследък Джулиан работи повече от всеки друг — ходи на разузнаване, търси храна, остава на пост, когато си лягаме.

— Знам къде се намираме — казвам аз. — Била съм тук и преди.

— Хайде — подканя ме тихо и ми подава ръка. Пръстите му са в мазоли, но все още знаят да докосват нежно.

Инстинктивно оглеждам мястото зад фургоните, опитвайки се да определя кой беше на Алекс. Но това беше миналото лято, през нощта, и аз бях толкова изплашена! Не си спомням почти нищо, само навиващия се свод на покрива, ала той не се вижда от такова разстояние.

В гърдите ми се заражда слаб лъч надежда. Може Алекс да е тук. Да се е върнал към познатите му земи.

Мъжът с пясъчнорусата коса казва на Пипа:

— Идвате тъкмо навреме. — Оказва се доста по-възрастен, отколкото изглеждаше от разстояние, най-малко на четирийсет. На врата му не се вижда белег от процедурата, значи не е прекарал много време в Зомбиленд. — Шоуто започва утре по обед.

— Утре ли? — зяпва Пипа.

Двамата с Так си разменят напрегнати погледи. Джулиан ми стиска ръката, а аз се свивам от тревога.

— Защо толкова скоро? Ако си оставим повече време за планиране…

— И повече време за ядене — намесва се Рейвън. — Половината от нас вече умират от глад. Няма да дадат много за битката.

Русокосият разперва ръце.

— Решението не е мое. Координирано е с приятелите ни от другата страна. Утре шансът да влезем без много жертви е най-голям. Повечето охранители ще са заети с друго. Долу при лабораториите е запланувано някакво събитие. Тукашните ще бъдат изтеглени, за да охраняват онзи периметър.

Пипа разтърква очи и въздъхва.

— Кой ще влезе първи? — пита мама.

— Все още обмисляме подробностите — отвръща мъжът. — Не знаем дали съпротивата е разнесла вестта, следователно нямаме представа да очакваме ли помощ отнякъде.

Когато заговаря с мама, човекът се променя изцяло. Започва да говори официално, с подчертано уважение към нея. Очите му се насочват към татуираните цифри зад ухото й — доказателство, че е била в Криптата. Явно знае какво означава това, въпреки че не е живял в Портланд.

— Както виждате, помощта дойде — отговаря мама.

Русият мъж обхожда с поглед групата ни. Все повече хора излизат от гората, изпълват поляната и се събират на групички, търсейки слабото утринно слънце. Загледан в тях, той вдига вежди, явно чак сега отчита големия ни брой.

— Колко души сте? — пита накрая.

Рейвън се усмихва и показва всичките си зъби.

— Достатъчно.

ХАНА

Слънцето къпе къщата на семейство Хардгроув в меката си следобедна светлина. Колата ни завива по алеята и аз имам чувството, че съм в голяма, бяла, плаваща по тревата лодка. Многобройните прозорци светят. Дърветата в двора са обкичени с миниатюрни лампички, покривът също е опасан с тях.

Не че светлините са израз на празнично настроение. Те са просто свидетелство за богатство и власт. Ние имаме, ние контролираме, дори пилеем електричество, а другите ще вегетират на тъмно, ще се потят през лятото и ще мръзнат през зимата.

— Прекрасно е, нали, Хана? — казва мама.

Един прислужник в черен смокинг изниква от тъмното и отваря вратата на колата ни. Останалата прислуга се нарежда покрай алеята и чака мълчаливо със събрани пред себе си ръце — израз на уважение и почит — да минем. „Ще се научиш да сядаш по команда и да даваш лапа… Ще ме слушаш…“

И веднага след това дочувам безизразния глас на Касандра, виждам равнодушния й поглед. „Като малък е убивал котки. Обичал да ги гледа как умират.“

— Прекрасно е — отвръщам като ехо след мама.

Тя се обръща към мен и докато излиза от колата, ме поглежда намръщено.

— Тази вечер си много мълчалива.

— Уморена съм.

Последната седмица се изниза като миг. Не мога да си спомня отделните дни. Всичко се смесва в едно сиво и безлично кълбо, като объркан сън.

Утре се омъжвам за Фред Хардгроув.

Още от сутринта живея с чувството, че това като че ли не съм аз, че наблюдавам отстрани как тялото ми ходи, усмихва се и говори, облича се, слага си лосион и парфюм, слиза долу, качва се в колата и сега изминава каменната пътека до вратата на Фред, но аз не съм там.

Виж, Хана върви. Виж, Хана влиза във фоайето и примигва от ярката светлина. Един голям полилей изпраща парченца от дъга по стените. Холната маса и шкафовете също са обрамчени с лампички. В големите железни свещници горят свещи. Виж, Хана влиза в хола и стотици ярко осветени лица се обръщат към нея.

— Ето я!

— Булката, булката идва…

— И госпожа Тейт.

Виж, Хана казва „добър вечер“, маха, кима, подава тук и там ръка и се усмихва.

— Хана, тъкмо навреме. Точно обяснявах колко много добродетели имаш — тръгва към мен Фред и прекосява залата с усмивка, обувките му се движат безшумно по дебелия килим.

Виж, Хана хваща бъдещия си съпруг под ръка.

Фред се навежда и прошепва в ухото ми:

— Днес си много красива. — И след миг: — Надявам се, че си взела присърце разговора ни.

И докато го изрича, ощипва жестоко ръката ми малко над лакътя, където кожата е най-нежна. Подава другата си ръка на мама и ние влизаме в залата, където тълпата се разделя на две, за да ни направи път. Фред ме повежда напред сред шумоленето на коприна и лен, като спира да размени две думи с най-важните хора в управата на града и по-големите му спонсори. Слушам внимателно, смея се в подходящите моменти, но през цялото време имам чувството, че сънувам.

— Чудесна идея, кмете Хардгроув. Тъкмо казвах на Джини…

— … И защо им е изобщо светлина? Защо трябва да вземат от нас?

— … скоро ще сложим край на проблема.

Татко вече е тук, виждам го да говори с Патрик Райли, който пое управлението на „Свободна от делириум Америка“ миналия месец след убийството на Томас Файнман. Райли сигурно се е върнал току-що от Ню Йорк, където се намира централата на организацията.

Спомням си какво ми каза Касандра — „Свободна от делириум Америка“ е работила с невалидните, Фред също е бил замесен в това, двете атаки са били внимателно планирани. Божичко, имам чувството, че полудявам. Вече не знам на кого да вярвам. Накрая ще ме затворят в Криптата при Касандра и ще вземат връзките на обувките ми.

Преглъщам бързо надигащия се в гърлото ми истеричен смях.

— Извини ме — казвам в мига, когато ръката на Фред отпуска лакътя ми и виждам възможност да избягам. — Ще отида да си взема нещо за пиене.

Фред ми се усмихва, въпреки че очите му остават мрачни. Предупреждението е повече от ясно: „Дръж се подобаващо“.

— Разбира се — отвръща мило на глас.

Тръгвам през залата, тълпата веднага го обгражда и блокира визуалния ни контакт.

Пред големите френски прозорци е сложена дълга маса, покрита с бяла ленена покривка. Прозорците гледат към добре поддържана градина и безупречни лехи с наредени по височина, вид и цвят цветя. Вземам си минерална вода и се старая да изглеждам съвсем незабележима с надеждата да избегна поне за няколко минути принудените разговори.

— Хана, ето те! — извиква някой. — Помниш ли ме?

Оглеждам се и виждам срещу себе си в другия край на помещението Силия Бригс. Застанала до Стивън Хилт, с рокля, с която изглежда, сякаш се е спънала в огромна купчина син шифон, тя размахва яростно ръце с надеждата да привлече вниманието ми. Оглеждам се небрежно и се правя, че не съм я видяла. Тя тръгва към мен, дърпайки Стивън за ръкава, но аз излизам в коридора и забързвам към задната част на къщата.

Питам се дали Силия подозира за станалото между мен и годеника й миналото лято, дали знае, че със Стивън се целунахме, и то с език. Може да й е казал. Може би сега, когато всички сме толкова далече от онези бурни опасни нощи, двамата се смеят на случката.

Отправям се към остъклената задна веранда, но и там е пълно с народ. Тръгвам към кухнята и в същия момент чувам острия глас на госпожа Хардгроув.

— Ще занесеш ли тази кофичка с лед? Барманите днес хич ги няма.

Решавам да избегна срещата, намъквам се в кабинета на Фред и бързо затварям вратата след себе си. Госпожа Хардгроув ще ме върне на партито, ще ме върне при Силия Бригс в онази пълна с озъбени лица стая.

Облягам се на вратата и издишвам бавно. Погледът ми попада на единствената картина в стаята: онзи ловец с животинските трупове около себе си, но този път не го отмествам.

Има нещо нередно в тази картина. Ловецът е облечен прекалено добре, в старомоден костюм и лачени обувки. И изведнъж виждам. Несъзнателно правя две крачки към нея, ужасена, но неспособна да отвърна поглед. Висящите от куката животни изобщо не са животни.

Те са жени.

От тавана висят човешки трупове с глави към мраморния под.

До подписа на художника е написано с четка: „Митът за Синята брада, или опасно неподчинение“.

Изпитвам нужда да направя нещо, но не знам какво — да говоря, да пищя, да бягам. Вместо това сядам на кожения стол зад бюрото, навеждам се напред, опирам глава о ръцете си и се опитвам да си спомня как се плачеше. Главата ме заболява, гърлото започва да ме щипе, но сълзите не идват.

Не знам колко време минава, преди да чуя сирената. Звукът се засилва, става все по-страховит. Стаята изведнъж оживява. Червени и бели сменящи се светлини лумват последователно в стъклото на прозореца. Воят става нетърпим и изведнъж осъзнавам, че сирените са много, чуват се отблизо и отдалече, някои пищят неистово от улицата, други се чуват по-скоро като ехо.

Става нещо лошо.

Излизам в коридора и още няколко врати се затръшват едновременно. Разговорите и музиката са спрели, хората крещят, охкат, викат, Фред изхвърчава в коридора, вижда ме и тръгва към мен секунди след като съм затворила вратата на кабинета му.

— Къде беше? — спира пред мен той.

— На верандата — отвръщам бързо. Сърцето ми се качва в гърлото. — Имах нужда от малко въздух.

Фред отваря уста да каже нещо, но в този момент мама приближава към нас.

— Хана! Ето къде си била — изохква тя, пребледняла от притеснение.

— Какво става? — питам разтревожена.

Все повече хора излизат от залата. Виждам групи от регулатори в сиви униформи, охранителите на Фред, двама полицаи с напрегнати лица, и Патрик Райли, който си пробива път с палтото в ръка. Навсякъде се чува звън на мобилни телефони, шумът от радиостанциите на регулаторите изпълва къщата.

— Има нарушение на границата — казва мама и нервно поглежда Фред.

— От съпротивата са.

И сама се досетих, че са от съпротивата, изразът по лицето на мама ми го подсказва.

— Спрели са ги, естествено — обявява високо Фред, за да го чуят всички.

— Колко души са били? — поглеждам към него.

Той облича сакото, което един регулатор му подава, и се обръща към мен.

— Има ли значение? Важното е, че сме взели мерки.

Мама ми хвърля недоволен поглед и поклаща глава.

Зад Фред един полицай говори по радиостанцията си:

— Десет-четири, десет-четири, пътуваме към вас.

— Готов ли си? — приближава се към нас Патрик Райли.

Фред кима. В същия момент мобилният му телефон звънва. Той го изважда от джоба си и прекъсва връзката.

— По дяволите! Трябва да побързаме. Служебните телефони сигурно вече пушат.

Мама ме хваща за раменете и аз се стряскам. С нея рядко се докосваме. Сигурно е много разтревожена, за да го направи.

— Хайде — подканя ме тихо тя. — Баща ти ни очаква.

— Къде отиваме? — питам аз.

— У дома — отвръща мама и ме повежда към изхода.

Гостите вече са отвън. Присъединяваме се към опашката от чакащи за колите си. Хората се товарят като чували с картофи в тях, жени в дълги рокли се накачулват една върху друга на задните седалки. Никой не иска да ходи пеша по улиците, всички са в потрес от сирените и достигащите до нас викове.

Татко сяда отпред до Тони, а аз и мама се сместваме отзад заедно с господин и госпожа Бранде, които работят в Министерството на хигиената. Обикновено на госпожа Бранде не можеш да й затвориш устата — мама винаги казва, че лечението й е отнело вербалния самоконтрол, — но тази вечер тя мълчи като риба. Тони кара по-бързо от обикновено.

Започва да вали. Една улична лампа хвърля светли петна по прозорците на къщите, но нощта ги скрива бързо от погледа ни. Настръхнала и изтрезняла, поклащам несъзнателно глава. Не мога да повярвам, че може да съм била толкова глупава. Мигновено вземам решение: повече никакво ходене в Диъринг Хайландс. Толкова е опасно! Семейството на Лена не е мой проблем. Направих каквото можах, и точка.

Вината все още ме тормози, притиска гърлото ми, но аз я преглъщам.

Минаваме край друга улична лампа и вадичките от дъжда ми заприличват на дълги пръсти по стъклата. Потръпвам, но в следващия момент тъмнината отново ни поглъща. Представям си, че виждам различни хора да се движат в нощта, да плуват покрай колата, лицата им изникват от мрака за момент, после изчезват. Отново минаваме покрай лампа и една фигура с качулка на главата изплува от гората край пътя. Очите ни се срещат и аз извиквам от изненада.

Алекс! Това е Алекс.

— Какво става — пита припряно мама.

— Нищо, аз… — Обръщам се назад, но вече не виждам никого и решавам, че ми се е привидяло. Няма как да е иначе. Алекс е мъртъв, беше свален на границата и не успя да стигне до Пустошта. Преглъщам с мъка. — Стори ми се, че видях нещо.

— Спокойно, Хана — казва мама. — В колата сме на сигурно място.

Но веднага се навежда напред и изсъсква на Тони:

— Не можеш ли да караш по-бързо?

Представям си новата ограда. Въртящите се светлини на полицейските коли са като кървави петна по нея.

„Ами ако са повече, отколкото си мислим? Ами ако сега идват за нас?“

Представям си Лена да се придвижва из града, да се крие из уличките с нож в ръка, да прибягва между сенките и да се оглежда, и сърцето ми спира.

Не, не вярвам. Тя не знае, че аз ги предадох. Никой не знае.

А и сигурно е мъртва.

Дори и да не е, дори и да е оцеляла по някакво чудо и да е успяла да избяга в Пустошта, никога не би се присъединила към съпротивата. Лена не е отмъстителна, нито има склонност към насилие. Не и Лена. Тя припадаше при най-малката драскотина и не смееше да излъже учителите, когато я питаха защо е закъсняла.

Не, не си представям.

ЛЕНА

Уточняването на подробностите се проточва до късно през нощта. Мъжът с пясъчнорусата коса, чието име е Колин, се уединява в един от фургоните със Звяра, Пипа, Рейвън, Так, Макс, Кап, майка ми и още няколко от неговата група и назначава охрана на вратата, защото събранието е само за специални хора. Знам, че се готви нещо голямо, нещо невиждано досега, по-голямо от Инцидентите, които разрушиха част от стената на Криптата и вдигнаха във въздуха едно полицейско управление, но нищо повече. Макс изпусна няколко думи и от тях си вадя заключение, че бунтът няма да бъде само в рамките на Портланд. Както и при предишните случаи, във всички градове из страната ще се съберат симпатизанти и невалидни и ще синхронизират гнева и енергията си с тази на съпротивата, само че този път ще бъдат мобилизирани всичките ни сили.

Рейвън и Макс излизат от фургона с мрачни и сериозни лица и тръгват към гората, сигурно по своя работа. Изтичвам при Рейвън и я моля да ме вкара вътре, но тя ме прекъсва веднага:

— Лягай си, Лена. Всичко е под контрол.

Навярно минава полунощ, Джулиан спи от часове, но аз не мога да си представя, че ще си легна в такъв момент. Заедно с кръвта по вените ми пъплят хиляди мравки, ръцете и краката ме сърбят, молят ме да ги задействам, да правя нещо. Започвам да обикалям в кръг, опитвам се да се отърва от това усещане, от възбудата, от раздразнението си към Джулиан. Ядосана на Рейвън, повтарям в мислите си всички неща, които искам да й кажа.

Аз извадих Джулиан от онези подземия. Аз рискувах живота си, за да се промъкна в Ню Йорк и да го спася. Аз отидох в Уотърбъри и открих, че Лу е предателка. А сега Рейвън ми казва да си лягам, сякаш съм някакво си мамино момиченце.

Погледът ми попада на една тенекиена чаша, полузарита в пепелта в края на угасналото огнище. Засилвам се и я ритам с всички сили. Тя прелетява стотина метра и се удря странично в стената на един фургон. Отвътре някакъв мъж се провиква:

— Хей, по-внимателно!

Не ми пука, че съм го събудила. Не ми пука дори ако събудя целия лагер.

— Не можеш да спиш ли?

Веднага се обръщам. Корал седи до друг умиращ огън на известно разстояние зад мен с прибрани под брадичката си колене и от време на време побутва с пръчка тъмнеещата жарава.

— Здрасти — казвам предпазливо. Откакто Алекс си замина, тя почти замлъкна. — Не те видях.

Корал ме поглежда в очите и се усмихва вяло.

— Аз също не мога да заспя.

Въпреки смущението ми ми се струва тъпо да вися над нея, затова сядам на един от опушените до черно пънове около огъня.

— За утре ли се тревожиш?

— Всъщност, не. — Тя побутва с пръчката угасващия огън и се заглежда в искрите. — За мен това няма значение.

— Какво искаш да кажеш? — За първи път от седмици я поглеждам отблизо. Несъзнателно я избягвах. Тя носи в себе си някакъв трагизъм, някаква празнина, бледата й кожа ми изглежда като черупка — куха и спаружена.

Корал потръпва. Очите й не изпускат от поглед тлеещите въглени.

— Вече никой не ми остана.

Преглъщам. Имах намерение да поговоря с нея за Алекс, да й се извиня по някакъв начин, но така и не намерих думи. В момента отново усещам буцата в гърлото си.

— Виж, Корал… — Поемам си дълбоко дъх. „Кажи го! Кажи го!“. — Наистина съжалявам, че Алекс си тръгна. Сигурно ти е много трудно.

Ето го. Най-после признах, че той е неин, че загубата е нейна. Думите излизат от устата ми и изведнъж ми олеква, сякаш това признание е зреело у мен през цялото време, надувало се е като балон в гърдите ми и най-накрая се спука. Тя се обръща и за първи път, откакто седнах до нея, ме поглежда в очите. Аз също я гледам, но не успявам да разчета израза на лицето й.

— Няма нищо — отвръща след дълго мълчание и отново се заглежда във въглените. — Между другото, той още те обичаше.

Дъхът ми спира. Думите й ми действат като удар с юмрук.

— Какво… Какви ги говориш?

Устните й се разтягат в тъжна усмивка.

— Беше влюбен, личеше си отдалече. Няма нищо. Харесваше ме и аз го харесвах, но между нас просто не се получи. — Корал тръсва глава. — Аз обаче нямах предвид него, когато казах, че не ми е останал никой. Мислех за Нан и останалите. За моите хора.

Тя хвърля пръчката и притиска още по-силно колене в гърдите си.

— Странно как спомените ме нападнаха точно сега.

Въпреки шамара от чутото, успявам да запазя контрол. Протягам ръка и докосвам лакътя й.

— Хей — казвам приятелски, — нали си имаш нас? Сега ние сме твоите хора.

— Благодаря — прошепва Корал, поглежда ме в очите и ми се усмихва. После навежда глава на една страна и ме оглежда критично. — Сега виждам защо те обичаше толкова.

— Корал, казвам ти, че грешиш… — започвам, но в същия момент чувам стъпки зад себе си и гласа на мама:

— Мислех, че отдавна спиш.

Корал става и изтупва дънките си от прахта. Явно е от нерви, защото, така или иначе, целите сме в прах, тя е навсякъде, пробила си е път през миглите и ноктите ни и се е просмукала във всяка наша клетка.

— Тъкмо си тръгвах — казва тя. — Лека нощ, Лена. И… още веднъж благодаря.

Преди да отговоря, тя се обръща и тръгва към южната част на поляната, където се установи по-голямата част от групата ни.

— Изглежда мило момиче — казва мама и се отпуска на пъна, на който допреди малко седеше Корал. — Прекалено мило за Пустошта.

— Била е тук почти през целия си живот — обяснявам със зле прикрито желание да й противореча. — И е много смела.

Мама се вглежда в мен.

— Случило ли се е нещо?

— Случило се е това, че не искам да ме държите на тъмно. Искам да знам какви са плановете за утре.

Сърцето ми бие тежко и глухо. Знам, че не съм честна към мама — вината не е нейна, че не съм допусната до събранието, но имам чувството, че ще се пръсна отвътре. Думите на Корал освободиха нещо у мен и сега то блъска по гърдите ми и иска да излезе навън. „Още те обича.“

Не, това е невъзможно. Не го е разбрала добре. Алекс никога не ме е обичал. Той сам ми го каза.

Лицето на мама става сериозно.

— Лена, искам да ми обещаеш, че утре ще останеш тук, в лагера. Да ми обещаеш, че няма да се биеш.

Сега е мой ред да се зверя срещу нея.

— Какво?

Мама прокарва ръка по косата си и тя щръква, сякаш е заредена с ток.

— Никой не знае какво ни чака зад тази стена. Знаем само какъв е приблизителният брой на охранителите и не сме сигурни каква подкрепа ще получим от приятелите ни вътре. Аз исках да отложим атаката, но предложението ми беше отхвърлено. — Тя поклаща глава. — Много е опасно, Лена. Не искам да участваш в това.

Онова нещо в гърдите ми, онази тъга и гняв от загубата на Алекс и от още нещо — от целия ни скапан живот, пълен с боклуци, парцали, полуизречени истини и неизпълнени обещания — избухва изведнъж.

— Още ли не си разбрала? — извиквам, като се треса от нерви. — Аз не съм вече дете. Пораснах, мамо. Пораснах без теб. Не можеш да ми казваш какво да правя.

Очаквам да ме зашлеви, но тя само въздъхва и се втренчва в оранжевите отблясъци на все още тлеещите като заровен залез въглени. После неочаквано заговаря:

— Спомняш ли си историята на Соломон?

Въпросът й е толкова неочакван, че в първия момент отнема способността ми да говоря, затова кимам безмълвно.

— Разкажи ми какво си спомняш — настоява тя.

Скритата бележка в кожената торбичка на врата ми, изглежда, също започва да тлее и да прогаря гърдите ми.

— Две майки се борят за едно дете — започвам колебливо. — Решават да го разделят на две. Царят отсъдил така.

Мама поклаща глава.

— Не. Това е ревизираната версия, онази от книгата „Ш-ш-т“. В истинската история майките не разкъсват бебето на две.

Застивам на място, дори ме е страх да дишам. Сякаш стоя на ръба на дълбока пропаст, на ръба да разбера нещо важно, но не съм сигурна, че искам да продължа напред.

Мама продължава:

— В истинската история цар Соломон заповядва да разделят детето на две. Но това е само изпитание. Едната от майките се съгласява. Другата се отказва напълно от бебето. Защото не иска да го нарани. — Тя обръща поглед към мен. Дори и в тъмното виждам искрите в очите й и онази яснота, която не им позволява никога да потъмняват. — Ето как царят разпознал коя е истинската майка. Тя е готова да пожертва себе си и своето щастие, за да спаси детето си.

Затварям очи и виждам зад клепачите си горящи въглени. Виждам огненочервен ореол над огън и дим и зад него Алекс. Изведнъж разбирам значението на бележката му.

— Не се опитвам да ти налагам контрол, Лена — продължава тихо мама. — Само искам да си в безопасност. Винаги съм искала само това.

Отварям очи. Виждам Алекс зад оградата, виждам как черният дим го поглъща все повече.

— Късно е — казвам с чужд глас. — Видях много неща… изгубих други. Не можеш да разбереш.

Това е единственото, което мога да й кажа за Алекс. Слава богу, тя не настоява. Само кима мълчаливо.

— Уморена съм — добавям и ставам от онзи пън. Тялото ми също изглежда като чуждо, сякаш съм кученце, което се разпада на части. Някога Алекс се пожертва, за да мога да живея спокойно, да бъда щастлива. Сега го прави отново.

Каква тъпачка съм била! Той си тръгна. Няма как да го видя, да му кажа, че знам и разбирам.

— Ще отида да поспя малко — казвам, като избягвам погледа й.

— Това е добра идея.

Тръгвам към лагера, но я чувам да ме вика. Обръщам се. Огънят е угаснал напълно и лицето й тъне в мрак.

— Тръгваме призори — казва тя.

ХАНА

Лежа със затворени очи, но сънят не идва. От утре вече няма да съм себе си. Ще мина по бялата пътека, ще застана под белия балдахин и ще се закълна във вярност и лоялност.

След това към мен ще завалят бели и розови цветчета, разпръснати от свещениците, гостите и родителите ни.

Ще се родя отново: сляпа, чиста, неопетнена, като бял лист. Като света след снежна буря.

Оставам будна цяла нощ и изчаквам утрото да се издигне над хоризонта и да обагри света в бяло.

ЛЕНА

Аз съм в тълпата и гледам как две деца се карат за едно бебе. Дърпат го яростно напред-назад, сякаш са хванали не ръцете му, а двата края на въже и теглят ли, теглят, а бебето посинява, всеки момент ще го разкъсат на две. Опитвам се да си пробия път до тях, да ги спра, но около мен се събират все повече хора, препречват пътя ми и ме притискат така, че не мога да мръдна. Точно тогава се случва онова, от което се страхувах. Бебето пада. Удря се в каменния паваж и се пръска на хиляди парчета като порцеланова кукла.

Изведнъж всички хора изчезват. Оставам сама на пътя. Едно момиче с дълга заплетена коса се е навело над счупената кукла, сглобява прецизно парченцата и си тананика тихичко. Денят е ясен и тих. Всяка моя стъпка отеква като пушечен изстрел, но тя поглежда към мен чак когато заставам пред нея.

Щом вдига глава, я познавам на мига: Грейс.

— Виждаш ли? — показва ми куклата. — Аз я поправих.

Тогава забелязвам, че това е старата ми кукла. По лицето и тялото й има паяжина от пукнатини.

Грейс залюлява куклата в ръцете си.

— Събуди се, събуди се — запява тя.

— Събуди се.

Отварям очи. Мама стои над мен. Сядам с изтръпнали от ужас ръце и крака. Започвам да свивам и отпускам пръсти, за да дойда на себе си. Мъглата е гъста и небето едва просветлява. Земята е покрита със скреж и одеялото ми го е попило, докато съм спала. Потръпвам от студ, утринният вятър ме пронизва през дрехите. Лагерът ври и кипи, хората се суетят напред-назад, движат се като сенки в утринната мъгла. Огньовете вече горят, скоро започват и разговорите, чуват се викове и отделни команди.

Мама ме хваща за ръка и ми помага да стана. Невероятно, но тя изглежда свежа и отпочинала. Най-после крайниците ми се раздвижват.

— Едно кафе ще ти раздвижи кръвта — казва тя.

Рейвън, Так, Пипа и Звяра, разбира се, вече са на крак.

Събрали са се с Колин и дузина други до един по-голям огън и разговарят тихо. Дъхът им излиза от устата на малки облачета и се разнася във въздуха. Върху огъня има голяма кана с кафе, горчиво и пълно с едри парчета от счуканите зърна, но поне е топло. Още след първите две глътки се чувствам по-добре. Но не мога да хапна нищо.

Рейвън ме вижда и вдига въпросително вежди. Мама й прави жест да не се занимава и тя се обръща към Колин.

— Добре — казва той. — Всичко е уточнено, нали? Влизаме в града разделени на три групи. Първата влиза след час, разузнава положението и се свързва с нашите хора. Втората група е най-многобройна и не мърда, докато не удари дванайсет. Третата група тръгва веднага след нея и се насочва право към целта…

— Хей — чувам гласа на Джулиан зад себе си. Очите му още са подути от съня и косата му е безнадеждно объркана. — Липсваше ми тази нощ.

Тази нощ просто не намерих сили да легна до него. Взех свободно одеяло и заспах на открито до стотици други жени. Дълго време гледах звездите и си припомнях онази първа нощ, когато дойдох в Пустошта с Алекс.

Никога няма да забравя как ме поведе към един от фургоните и отвори онзи подвижен таван, за да можем двамата да съзерцаваме небето.

Колко много неща ни свързваха тогава, колко много жадувахме и двамата за този изпълнен с опасности, но красив живот без процедурата!

Джулиан протяга ръце към мен, но аз отстъпвам назад.

— Не можах да заспя — казвам. — Но не исках да те будя.

Той се намръщва. Нямам сили да го погледна в очите. През последната седмица се примирих с мисълта, че никога няма да го обичам толкова, колкото Алекс. Сега обаче този факт застава между нас като стена. Истината започва да ме измъчва: никога няма да обичам Джулиан, колкото обичах Алекс.

— Какво ти става? — вглежда се в мен той.

— Нищо — казвам тихо, после повтарям: — Нищо.

— Случило ли се е… — започва Джулиан, но Рейвън се обръща и кима към него.

— Ей, Джулиан — извиква тя името, което използва, когато е ядосана. — Сега не е време за сладки приказки. Млъквай и се омитай оттук!

Джулиан затваря уста, а аз бързо поглеждам Калин. Джулиан се примирява, не се опитва да ме докосне или да поговори с мен. Небето вече е набраздено от дълбоки червени и оранжеви ивици, като пипала на голяма медуза, носеща се из млечнобял океан. Мъглата се вдига и земята се отърсва от съня си. Портланд също скоро ще се раздвижи.

Колин продължава да обяснява плана за действие.

ХАНА

Сутринта на последния ми ден като Хана Тейт излизам да изпия кафето си сама на предната тераса. Бях планирала да направя една последна обиколка с колелото, но след случилото се миналата вечер това е невъзможно. Улиците ще са пълни с полицаи и регулатори, ще трябва да си показвам документите и да отговарям на въпроси, на които не мога.

Затова сядам на люлката на верандата и се заслушвам в успокояващото й скърцане. Утрото е тихо, хладно, сиво и напоено с аромата на океан. Денят ще бъде прекрасен, ясен и слънчев. От време на време се чува крясък на чайка, но иначе е съвсем тихо. Няма аларми и сирени, няма дори намек от снощната суматоха.

В центъра на града е съвсем различно. Там ще има барикади и проверки, ще увеличат охраната на новата стена. Спомням си какво ми каза веднъж Фред за тази стена. Ще бъде като палмата на Бог, ще ни пази винаги, ще държи болестта, разрухата, изневярата и безчестието далече от нас.

Но може би никога няма да бъдем в пълна безопасност.

Може би ще има нови нападения над Хайландс; семействата, които сега живеят там, отново ще бъдат преместени и после ще бъдат забравени.

И аз повече няма да мога да помагам на семейството на Лена. Чак сега го осъзнавам. А отдавна трябваше да го разбера. Отдавна трябваше да престана. Каквото и да става с тях — дали умират от глад, или мръзнат като кучета, — това вече не е моя работа.

По един или друг начин всички сме наказани заради живота, който си избрахме. Аз ще платя за греховете си, за предателството, за това, че й помагах, за това, че причиних толкова злини на семейството й — ще плащам сметката всеки ден до края на живота си.

Затварям очи и си представям старото пристанище, сградите наоколо, лодките в морето, слънчевата пътека по водата и разбиващите се в брега вълни.

„Сбогом, сбогом, сбогом.“

Мислено изминавам пътя от Източния плаж до хълма Минджой и виждам целия град в краката си, искрящ на утринното слънце.

— Хана?

Отварям очи. Мама е излязла на верандата и притиснала тънката си нощница към корема, примижава на слънцето. Без грим лицето й изглежда скучно.

— Време е да си вземеш душ — казва тя.

Ставам и влизам вкъщи след нея.

ЛЕНА

Вече сме до стената. Поне четиристотин от нас са се притаили по клоните на дърветата. Тази нощ екип от няколко души разузна положението и днес вече всички сме готови да преминем оттатък. Преди един час друга, по-малка група — хора на Колин, лично избрани от него, — подпомогната от наши хора отвътре, прехвърли стената в западната част на Портланд близо до Криптата, където строежът й не е довършен и контролът й е намален. Досега нямаме вести от тях и на нас не ни остава нищо друго, освен да чакаме сигнал.

Главните ни сили ще атакуват стената изведнъж. По-голямата част от градската охрана ще е около лабораториите. Разбрах, че там щяло да има голямо тържество. Сигурно тук ще останат минимален брой въоръжени сили, за да ни пазят. Колин се тревожи, че пробивът тази нощ не е минал гладко, както го бяха планирали. Може да се окаже, че зад стените има повече регулатори, отколкото си мислим.

Ще видим.

Прикрита зад гъстата трева, оглеждам мястото и погледът ми попада на Пипа, приклекнала до един хвойнов храст на двайсетина метра. Питам се дали и тя трепери от нерви като мен. Ролята й е много важна. Пипа отговаря за една от бомбите. Главните сили, тези, които ще атакуват стената, имат за цел да осигурят незабелязаното проникване на четиримата души с бомбите и Портланд. Крайната цел на Пипа е улица „Есекс“ 88, адрес, който не познавам, но предполагам, че е на някаква държавна сграда, като останалите мишени.

Слънцето бавно пълзи по небето. Часът е десет. Десет и трийсет. Става обед.

Всеки момент вече…

Всички чакаме.

ХАНА

— Колата е тук — казва мама и слага ръка на рамото ми. — Готова ли си?

Не съм сигурна, че ще мога да произнеса думите, затова просто кимам. Момичето от огледалото с руси вдигнати букли и черни от грима мигли, с гладка кожа и подчертани с молив устни също кима.

— Много се гордея с теб — доверява ми мама.

Фотографите, гримьорите и Деби, фризьорката, се щурат из къщата, влизат и излизат от стая в стая и аз разбирам, че сигурно й е неудобно да го каже на висок тон. Никога, през целия си живот, не съм я чувала да признава, че се гордее с мен.

— Дай на мен — казва тя и ми помага да си облека меката памучна роба, за да не изцапам или повредя дългата вълниста рокля, закрепена на раменете ми със златни клипсове във формата на орел — птицата, с която често оприличават Фред — през краткия път до лабораториите.

Пред портата се е събрала група журналисти. Щом излизам, обективите на десетки камери се насочват към мен. Следва серия от щракания и светкавици на фотоапарати, които ме стряскат и ми се завива свят. Слънцето плува в безоблачното небе като самотно бяло око. Трябва да е малко преди дванайсет. С радост тръгвам към колата. Вътре е тъмно и хладно и зад затъмнените прозорци не може да ме види никой.

— Още не мога да повярвам — казва мама. Пръстите й си играят със златните гривни. Никога не съм я виждала толкова развълнувана. — Имах чувството, че този ден никога няма да дойде. Глупаво чувство, нали?

— Глупаво е — отвръщам като ехо.

Завиваме към центъра и аз забелязвам, че полицейското присъствие се е увеличило поне два пъти. Половината улици са барикадирани, по тях сноват патрули от регулатори, полицаи и дори мъже със сребърните значки на военната пехота. Зървам полегатите бели покриви на лабораториите. Сватбената церемония ще се проведе в една от големите им конферентни зали, достатъчно просторна, за да побере хиляди гости. Тълпата по улиците е толкова гъста, че се придвижваме сантиметър по сантиметър.

Изглежда, цял Портланд се е струпал да гледа сватбата ми. Хората махат с ръце и почукват по капака на багажника за късмет. Полицаите ги избутват встрани, опитват се да разчистят място за колата, някой говори по мегафона:

— Пуснете ги да минат! Пуснете ги да минат!

Пред лабораториите са издигнати барикади. Няколко регулатори се спускат да ги разместят, за да влезем в малкия павиран паркинг пред главния вход. Виждам колата на семейство Хардгроув. Фред сигурно вече е пристигнал.

Стомахът ми се преобръща. Не съм стъпвала в лабораториите от деня на процедурата, когато влязох като нещастно, окаяно същество, разяждано от чувство за вина, болка и гняв, и излязох съвсем различна — по-чиста и не толкова объркана. В онзи ден ми отнеха Лена, Стив Хилт и всички онези просмукани от пот и сладки страхове нощи, когато не бях сигурна в нищо и в никого.

Тук започна моето лечение. Намирането на партньор, Фред и сватбата са заключителните акорди.

Портата се заключва зад нас и барикадите се възобновяват. Въпреки това, когато слизам от колата, физически усещам засилващия се напор на тълпата; всички се блъскат напред, приближават сантиметър по сантиметър, за да видят как насочвам живота си по избрания от тях път. Но церемонията ще започне най-рано след петнайсет минути, а дотогава вратите ще останат затворени.

Във фоайето зад въртящата се входна врата Фред ме чака без усмивка, със скръстени пред себе си ръце. Лицето му е изкривено от стъклото на вратата и оттук ми изглежда като надупчено.

— Време е — казва мама.

— Знам — кимам и влизам първа в сградата.

ЛЕНА

Часът удари. Гръмват изстрели, поне десетина, в строен ред. В същия момент се надигаме като един. Изскачаме със стотици иззад дърветата, пръскайки прах и кал около себе си, краката ни отекват като удари на огромно сърце. Две въжени стълби се появяват на стената, после още две и още три — колкото повече, толкова по-добре. Първата група достига до тях и тръгва нагоре.

В далечината се чува оркестър. Свирят „Сватбения марш“.

ХАНА

Отвън двайсетина охранители в безупречни униформи изстрелват своите салюти и дават сигнал, че церемонията може да започне. Големите прозорци на конферентната зала са отворени и ние чуваме оркестърът да започва „Сватбения марш“. Повечето случайни зрители не успяха да влязат и сега се трупат пред прозорците, за да чуят и видят какво става. Свещеникът има микрофон и гласът му ще бъде усилен многократно, за да стигне до всеки член на събралото се общество, да го трогне със словото си за чест, съвършенство и дълг към света, в който живеем.

В центъра на залата, точно пред подиума, откъдето свещеникът ще ръководи церемонията, са издигнали сцена. Двама участници, облечени символично в лабораторни престилки, ми помагат да се кача на нея.

Фред взема ръката ми в своята и поставя и двете върху книгата „Ш-ш-т“. Из стаята се разнася въздишка на облекчение.

Това е смисълът на нашия живот: обещание, вричане и клетва за безпрекословно подчинение.

ЛЕНА

Вече съм на средата на стълбата, когато алармата се включва. Секунда по-късно се чуват нови изстрели. Тези определено не са координирани, избухват в бърза непоследователност и оглушително близо. Веднага след това гръмва симфония от викове, нови изстрели и писъци. Една жена, почти достигнала стената, пада назад и тупва тежко на земята. Разнася се ужасяващ звук. След миг от гърдите й бликва кръв.

Само една десета от нас успяват да прехвърлят стената. Въздухът се изпълва с пушечен дим. Хората крещят: „Давай“, „Спри“, „Мръдни“, „Стой или ще стрелям“. За секунда замръзвам на стълбата, вцепенена от ужас се люлея на въжетата, ръцете ми започват да се хлъзгат, но в последния миг, преди да падна, успявам да дойда на себе си и да се хвана. Поглеждам нагоре и виждам един регулатор да реже въжетата с нож.

— Давай, Лена, давай!

Това е Джулиан, който се изкачва след мен. Той протяга ръка, побутва ме и аз успявам да вляза отново в тялото си. Тръгвам нагоре, като се стремя да не мисля за раздиращата болка в дланите ми. По-добре да се бия с регулаторите на земята, където имам някакъв шанс, отколкото да вися тук като риба на въдица.

Стълбата се разклаща. Регулаторът продължава да движи яростно ножа по въжетата. Виждам, че е съвсем млад, и ми изглежда някак познат. Потта е залепила русия му перчем за челото. Звяра достига ръба. Юмрукът му се забива в носа на регулатора, чува се характерен звук и слаб вик.

Всичко става за миг: Звяра хваща здраво ножа на регулатора и го дърпа силно към себе си. Мъжът полита напред, Звяра се навежда, повдига го и го изхвърля през стената като чувал с боклук. Тялото на регулатора се пльосва на земята с разперени ръце и крака. Чак тогава го познавам: учеше в академията „Джофри“, веднъж Хана си говори с него на плажа. Той е на моите години. Оценяването ни беше в един и същ ден.

Но сега нямам време за спомени.

Още две повдигания и аз съм на стената. Прилепвам корем към цимента и се опитвам да се сниша колкото може повече. Скелето за строежа от другата страна още не е свалено. Само няколко участъка от каменната пътека за патрулите са завършени. Навсякъде виждам преплетени ръце и крака. Хората се борят за път.

Отделните образи преминават през погледа ми като кадри от филм. Пипа изкачва стълбата вдясно от мен. Так е приклекнал на скелето и я прикрива, върти пушката от ляво на дясно и обратно и стреля по регулаторите, които се целят в нас от земята. Захапала дръжката на ножа си, Рейвън върви зад Пипа. На бедрото й виждам пистолет. Лицето й е изопнато, съсредоточено.

Към стената тичат войници, от кабините и складовете наоколо излизат все нови и нови попълнения. Сирените не спират да вият. Отзовала се незабавно на сигнала за тревога, полицията също пристига.

А долу се виждат пътища, покриви на сгради; платната на магистралата текат като широка сива река, виждам и Бак Коув. Познатите картини се откриват пред мен и някакъв обръч стяга гърдите ми. В далечината зеленеят паркове, заливът трепти в жълто и синьо. Зад белите сгради на лабораторния комплекс е Портланд. Моят дом.

За момент ми се струва, че ще припадна. Около мен има прекалено много хора и лицата на всички са гротескно изкривени. Шумът също е прекалено силен. Очите ми се насълзяват, гърлото ми се пълни с лютив дим. Оглеждам се и виждам, че една част от скелето се е запалила. А все още не сме прехвърлили и една четвърт от нашите сили. Мама не се вижда никъде. Нямам представа какво става с нея.

Джулиан се изкачва на стената, хваща ме за кръста, повдига ме и ме насочва към скелето, което ще ни свали на земята, но от другата страна на стената. В следващия момент натиска главата ми и извиква:

— Долу, долу!

Падаме на колене в мига, когато серия от куршуми се забива в стената зад нас и ни посипва с парченца бетон и прах. Скелето изскърцва и се залюлява под краката ни. Поглеждам надолу и виждам скупчилите се около основите му войници да го клатят в опит да го свалят.

Джулиан извиква нещо. Не чувам думите, но знам, че ми казва да тръгна по стълбата. Трябва да стигнем до земята. До мен Так протяга ръка, за да издърпа Пипа през стената. Тя се придвижва бавно, тежката раница на гърба й я тегли надолу. Изведнъж си представям, че бомбата ще падне точно тук, в този момент, и всичко ще се окъпе в кръв и огън, в сладникав дим и парчета бетон, но в следващия миг Пипа изкатерва стената и стъпва на краката си.

Един войник завърта пушката си към нея и я хваща на прицел. Искам да изкрещя, да я предупредя, но от устата ми не излиза нито звук.

— Пази се, Пипа! — извиква Рейвън, хвърля се към нея и натиска главата й точно когато войникът натиска спусъка.

Чува се едно съвсем слабо „па“ като от пистолет играчка.

Рейвън подскача и застива. За миг решавам, че просто е изненадана. Устата й се отваря, очите се разширяват. После тялото й се накланя назад и аз разбирам, че е мъртва. Започва да пада, да пада, да пада…

— Не! — изревава Так, хвърля се напред, хваща я за ризата, преди да се катурне от стената, и я притиска до себе си. Хората около него тичат нагоре и надолу, пъплят по скелето като плюсове, но той не вижда и не чува нищо, сяда на стената, хваща лицето й и я залюлява на коленете си. От време на време маха полепналите кичури коса от лицето и челото й, а тя го гледа безизразно, с леко разтворени влажни устни и широко отворени от шока очи — черна младоженка, свила се безжизнено в скута му. Устните на Так се раздвижват и той започва да й говори тихо и нежно.

У мен се надига писък, страхотен беззвучен писък, отваря се черна дупка и стига чак до сърцето ми. Не мога да помръдна, не мога да правя нищо, само мога да я гледам. Рейвън не бива да умира така — не тук, не по този начин, в тази глупава секунда на застой, не и без борба.

„Бам по невестулката.“ Старата детска песничка от онази игра, която играехме из парка като деца, се връща в мен. „Бам, ти си невестулката.“

Точно така, това е една детска игра. Играем я с детски лъскави пистолети, крещим и викаме. Разделили сме се на две, както правехме, когато бяхме малки.

Бам! Нажежена до бяло болка преминава през мен. Инстинктивно прокарвам ръка по лицето си. Пръстите докосват ухото ми и стават червени от кръвта. Сигурно ме е пернал някой куршум.

Раздвижва ме не толкова болката, колкото изненадата и аз най-после се задействам. Групата не можа да намери достатъчно пушки и пистолети, ала аз имам нож, стар и тъп, но пак е по-добре от нищо. Изваждам го от висящия на колана ми кожен калъф и се оглеждам. Джулиан слиза по скелето, прехвърля се от тръба на тръба като маймуна. Един войник се опитва да го хване за крака. Джулиан свива крак и го забива в лицето му. Войникът залита назад, пуска крака му и Джулиан скача върху хаоса от тела на невалидни и служители на реда, на нашите и на техните, смесени в едно огромно гърчещо се и кървящо животно.

Стъпвам на ръба и скачам. Тези няколко секунди вън въздуха са истински ад. Аз съм напълно изложена на куршумите, уязвима, жива мишена. Секундите са две, най-много три, но ми се струва, че минава цяла вечност.

Достигам земята, падам върху един регулатор и го повличам със себе си. Стъпвам накриво, изкълчвам си глезена и се претъркулвам на чакъла. Вкопчваме се един в друг и бясно размахваме ръце и крака, всеки се бори да вземе надмощие над другия. Той се опитва да насочи пистолета си към мен, но аз хващам ръката му и я извивам силно назад. Регулаторът извиква и изпуска пистолета. Някой ме изритва по ръката и металният къс изхвърчава от пръстите ми. Зървам го на половин метър от мен. В същия момент регулаторът също го вижда и двамата посягаме едновременно към него. Той е по-едър от мен, но и по-бавен. Достигам първа, сключвам пръсти около дръжката му секунда преди него и неговият юмрук се забива в прахта. Той изревава и се хвърля яростно към мен. Замахвам с пистолета и го удрям по главата. Чува се хрущящ звук и дръжката се забива в слепоочието му. Регулаторът се свлича и аз скачам на крака, преди да ме затисне.

В устата си усещам вкус на метал и прах, главата ми започва да пулсира. Не виждам Джулиан. Не виждам нито него, нито мама, нито Калин или Ловеца.

Изведнъж земята се разтърсва. Експлозия от камък и хоросан. Ударът ме разлюлява, едва успявам да остана на крака. В първия момент решавам, че е случайно насочена бомба, и се оглеждам за Пипа и останалите. Ушите ми още звънят и докато се боря с лютивия задушаващ дим, я виждам да се промъква невредима между два охранителни поста и да поема към града.

Една част от скелето зад мен изпъшква и започва да пада. Въздухът се изпълва с писъци. Нечии ръце ме блъскат отзад, всички се бутат, опитват се да намерят изход за себе си. Металната конструкция се накланя бавно, много бавно на една страна, после изведнъж набира скорост, рухва на земята, разбива се и затиска под себе си неуспелите да се измъкнат.

В основата на стената зейва дупка. Чак сега си давам сметка, че това е бомбата на Пипа. Тя трябваше да разцепи стената на две, но явно се е оказала слаба за бетонното чудо и е успяла да пробие само една не много голяма дупка.

Но и това е достатъчно; нашите хора се спускат през дупката, дълъг поток от болни и онеправдани хора нахлува през нея, изблъсквани напред от други като тях и изтласкват назад накъсаната редица на облечените в синьо-бели униформи пазители на реда, притискат ги и ги принуждават да отстъпят.

Никъде не виждам Джулиан, но си давам сметка, че сега не е моментът да го търся. Мога само да се моля всичко с него да е наред и да излезе от този ад цял и невредим. Не знам какво става и с Так. Надявам се да е преминал през стената с Рейвън и тайничко си представям, че щом се върнем в Пустошта, ще стане чудо, тя ще отвори очи и ще види, че светът е такъв, какъвто го искаше.

Или не. Може би няма да се събуди, защото вече ще е някъде другаде, отишла да търси Блу.

Тръгвам към мястото, където Пипа изчезна, и се опитвам да си поема дъх от напоения с черен задушлив дим въздух. Една от охранителните кабини гори. Завивам към мястото, където миналата зима по време на миграцията ни от Портланд намерихме онази наполовина заровена в калта табела. На нея пишеше:

Живей свободен или умри!

Спъвам се в нечие тяло и стомахът ми се свива. За част от секундата у мен се заплита черно кълбо, както косите на Рейвън в краката на Так — Рейвън е мъртва, о, Боже, — но преглъщам, вдишвам, издишвам и продължавам напред, продължавам да се боря с тълпата, да вървя към града. Ние искахме свобода да обичаме. Искахме свобода на избор. Сега трябва да се бием за това.

Най-после се измъквам от хаоса, минавам постовете, хуквам по пътеката между тях и се насочвам към дърветата около Бак Коув. Острата болка пробожда глезена ми всеки път, когато отпусна тялото си, но аз не спирам. Като не спирам да тичам, избърсвам ухото си с ръкав, поглеждам и преценявам, че кръвта е намаляла.

Съпротивата може да има своя мисия в Портланд, но аз си имам моя.

ХАНА

Алармите гръмват точно преди свещеникът да ни обяви за съпруг и съпруга. В един миг всичко беше притихнало, замръзнало на място. Музиката бавно отшумя, тълпата замлъкна и гласът на свещеника отекна в залата, изсипа се върху зрителите като дъжд. В тишината чувам ясно работата на фотоапаратите — отваряне, затваряне, отваряне, затваряне, като метални дробове.

В следващия момент всичко се задвижва, въздухът се изпълва с писъци, със сирени. Мигновено разбирам, че невалидните са тук. Идват за нас.

Към мен се протягат ръце от всички страни и ме подхващат грубо.

— Бързо, бързо, бързо!

Телохранителите ме повличат към изхода. Някой настъпва края на роклята ми и се разнася звук от скъсване на плат. Залютява ми на очите и започвам да се задушавам от миризмата на прекалено много афтършейв, прекалено много човешка плът.

— Хайде, по-бързо!

Въздухът затреперва от статичния шум на радиостанциите. Напрегнати гласове крещят закодирани думи, които не разбирам. Опитвам се да се обърна, да потърся мама, но телохранителите почти ме вдигат на ръце и ме повличат напред. В следващия миг зървам Фред. Наобиколен от охраната, той крещи нещо по мобилния си телефон с бяло като платно лице. Искам да ме погледне, в този момент забравям за Каси, забравям за всичко, искам само да ми каже, че всичко ще е наред, да ми обясни какво става.

Но той изобщо не поглежда насам.

Навън ме посрещат заслепяващи светкавици и аз трябва да затворя очи. Журналистите са се струпали на вратите и блокират пътя ни към колата. Дългите метални тела на камерите им ми заприличват на тежки картечници, насочени към мен.

Божичко, те ще ни избият. До един.

Телохранителите разчистват пътя пред мен, разкъсват с лакти и рамене потока от хора и ние най-после се добираме до колата. Отново се оглеждам за Фред. Погледите ни се срещат за миг над бягащата тълпа. Той тръгва към служебния автомобил и пътьом извиква към Тони:

— Отведи я у дома!

После се обръща и сяда на задната седалка на полицейската кола. И толкова. Нито дума към мен.

Тони натиска главата ми, за да вляза по-бързо. Двама от телохранителите на Фред сядат от двете ми страни с извадени пистолети в ръце. Искам да ги помоля да скрият оръжието си, но мозъкът ми явно е блокирал, защото не си спомням имената на нито един от тях.

Тони включва двигателя, но барикадата от хора на паркинга не ни позволява да тръгнем. Тони натиска нервно клаксона, аз запушвам ушите си и си напомням да дишам — ние сме в безопасност, в колата сме и всичко ще бъде наред. Полицията ще се погрижи за всичко.

Слава богу, започваме да се движим, бавно, но сигурно напредваме през оредяващата тълпа. Трябват ни почти двайсет минути, за да излезем от дългата алея, която води към лабораториите, и след няколко маневри да завием надясно по Камършъл стрийт. По нея също има хора, повече, отколкото по малките странични улици. В колата цари пълна тишина, всички гледат човешкия поток отвън. Изпаднали в паника, хората бягат хаотично, не обръщат внимание на автомобилите. През дебелите прозорци прониква само сигналът за тревога и колкото и да е странно, тези безгласни хора, отворили уста в безмълвен писък, ме плашат повече от всичко останало.

Завиваме по малка уличка, толкова тясна, че сърцето ми се свива, да не би да заседнем между тухлените стени на къщите от двете ни страни, но скоро се измъкваме оттам и поемаме по друга еднопосочна улица, относително празна и малко по-широка. Минаваме, без да обръщаме внимание на знака „стоп“, и завиваме наляво. Най-после пътят пред нас е чист.

Сещам се, че мога да се свържа с мама по мобилния телефон, и набирам номера й няколко пъти, но системата неизменно ми съобщава, че избраният номер е грешен или непълен. Мрежата сигурно е претоварена. Изведнъж се чувствам съвсем мъничка, нищожна. Системата е сигурност. Тя е всичко. В Портланд винаги те наблюдава някой или нещо.

Но в момента, изглежда, системата е ослепяла.

— Пусни радиото — казвам на Тони и той го включва. Гласът на говорителя на Националната информационна служба е спокоен, дори малко апатичен. Шашвам се, докато го слушам да произнася ужасни думи с кротък, уверен тон.

… пробив в стената… призоваваме всички да не се поддават на паниката… докато полицията овладее положението… заключете всички врати и прозорци и останете по домовете си… регулаторите и всички държавни органи координират действията си…

Гласът спира изненадващо. За миг се чува само пращене. Тони завърта копчето, но колонките продължават да излъчват бял шум. И изведнъж се включва силен непознат глас:

Хора, това, което става, е от историческо значение. Ние си вземаме обратно града. Искаме си нашите права и нашата свобода. Присъединете се към нас. Срутете стените. Свалете…

Тони изключва радиото и тишината в колата пронизва тъпанчетата ми. Сещам се за онази сутрин, когато започнаха първите терористични атаки. В десет часа сутринта в един спокоен вторник, ден като всички други, над Портланд се разнесоха три експлозии. Помня, че бях в колата. Когато с мама чухме изявлението по радиото, в първия момент не повярвахме. И не можахме да повярваме, докато не видяхме гъстия дим над града и хора с пребледнели от ужас лица не изпълниха улиците, а над главите ни не започна да се сипе прах като пухкав бял сняг.

Касандра каза, че Фред е позволил онези атаки, за да докаже, че невалидните съществуват и че наистина са чудовища. Сега чудовищата са тук, в града, вървят по нашите улици. Не мога да повярвам, че би позволил това да се случи.

Трябва да вярвам, че ние ще оправим нещата дори и ако това означава да ги избием.

Най-после се измъкваме от хаоса и тълпите. Вече сме близо до Кимбърланд, тих жилищен квартал, където някога живееше Лена. В далечината сирената на стария фар на кулата в Минджой Хил започва да вие, да изпраща тъжни послания между воя на алармите. Толкова ми се иска вместо в дома на Фред да си ида у нас, да се свия в леглото и да заспя, после да се събудя и да открия, че днешният ден е бил просто един промъкнал се през пукнатините на процедурата кошмар.

Но моята къща вече не е мой дом. Въпреки че свещеникът не успя да завърши церемонията, вече официално съм омъжена за Фред Хардгроув. И повече нищо няма да е същото.

Завиваме наляво по „Шърман“, после надясно по една по-малка уличка, която ни води към парка. Вече сме на края на алеята, когато някой притичва като сива сянка пред колата.

Тони извиква и набива спирачки, но твърде късно. Успявам да видя парцаливите дрехи и рошавата коса — невалиден, — преди да се надигне. Виждам, че е момиче. То обръща за миг лицето си към нас, вдига падналата качулка на главата си и запълзява към тротоара.

У мен се надига внезапен и страховит гняв и притъпява чувството за страх. Навеждам се напред и извиквам с цяло гърло:

— Ето една от тях! Една от тях! Не й позволявайте да се измъкне!

Тони и двамата охранители нямат нужда от втора покана. Незабавно изскачат на улицата и вадят пистолетите, оставяйки вратите отворени. Ръцете ми треперят, свивам юмруци, облягам се назад, поемайки големи глътки въздух, за да се успокоя. Сирените се чуват много по-ясно през отворените врати, чуват се и далечните викове и писъци, и ревът на океана.

Това е Портланд, моят Портланд. В този момент нищо друго няма значение, нито лъжите и грешките, нито неизпълнените обещания. Това е моят град и сега той е под обстрел. Гневът нараства у мен, заплашва да изригне като фонтан.

Тони стига до момичето, хваща го и го вдига на крака. То се бори, въпреки че мъжете са трима и са по-силни от него. Косата закрива лицето му, виждам само как драска и рита като животинче.

Готова съм да го убия със собствените си ръце.

ЛЕНА

Човешката врява утихва, докато стигна Форест Авеню, погълната от острите писъци на сирените.

Заглеждам се в къщите и тук-там виждам нечия ръка да отмята перде от прозореца, едно око да се вторачва в мен за миг и да изчезва бързо. Всички са се заключили и чакат.

Навеждам глава, забързвам крачка въпреки пулсиращата болка в глезена ми и се ослушвам за стъпки на патрули. Видят ли ме, няма начин да ме сбъркат, веднага ще разберат, че съм невалидна. Мръсна съм, облечена съм със стари, покрити с кални петна дрехи и по ухото ми има кръв. За моя радост улиците са пусти. Вероятно са изпратили всички на друго място. Тази част на града е по-бедна и управата явно е решила, че хората тук не се нуждаят от защита.

Път за всеки… а за някои пътят е директно към гроба.

Без проблеми стигам до Кимбърланд. Щом стъпвам в квартала си, изведнъж ме обзема носталгия по стария спокоен живот. Струва ми се, че е минала цяла вечност от времето, когато вървях по тези улици от училище за вкъщи, когато си почивах след тренировка с вдигнат върху пейката на автобусната спирка крак, когато гледах Джени и другите деца да играят футбол с консервна кутия и им отварях пожарогасителните кранове, за да се разхладят, щом им станеше горещо през лятото.

Но това беше много, много отдавна. Сега съм друга.

Улиците също изглеждат различни, някак си смалени, хлътнали, като че ли мястото се върти бавно по невидима спирала и постепенно потъва в черна дупка. Още преди да стигна до номер 237, сърцето ми усеща, че къщата е празна. Гърдите ми натежават, притиснати от невидим камък. Но въпреки това заставам като пълна идиотка по средата на тротоара и се взирам в прозореца на стаичката на горния етаж на изоставената сграда, в моя дом, моята стара къща, наситена с аромат на сапун, чисто пране и готвени домати. Оглеждам олющената боя и зашилите стъпала на верандата, закованите с дъски прозорци и избелелия знак „Х“ на вратата, написан с червен спрей като предупреждение, че къщата е заразена.

Гледката ме натъжава. Превивам се на две, като ударена в стомаха от невидим юмрук. Леля Каръл толкова се гордееше с къщата си! Не минаваше сезон, без да поправи нещо, да излъска дъските на верандата или да боядиса оградата.

Постепенно паниката измества тъгата. Къде са отишли? Какво става с Грейс?

Сирената на морския фар започва да вие бавно в далечината и на мен ми се струва, че свири погребален марш. Изведнъж си спомням къде съм. Намирам се в един чужд, враждебен град. Това вече не е моят дом и аз не съм добре дошла в него.

Сирената се обажда втори път, после трети. Сигналът означава, че и четирите бомби са поставени на нужните места, сега имаме един час, преди да избухнат и адът да започне.

Имам само час да намеря Грейс, а нямам представа откъде да започна.

Някакъв прозорец зад мен се затваря с трясък. Обръщам се тъкмо навреме, за да видя побеляло от страх лице — може би на госпожа Хендриксън — да изчезва зад пердето. Няма съмнение, трябва да се махам оттук.

Навеждам глава, продължавам с бърза стъпка по улицата и завивам в първата уличка между сградите. Вървя без път, надявам се краката да ме поведат в правилната посока. „Грейс, Грейс, Грейс“, започвам да си повтарям наум с надеждата някак си да ме чуе.

Краката ме повеждат напред. Пресичам „Милън“, запътвам се към друга, зейнала като черна уста, малка уличка и се скривам в сенките й. „Грейс, къде си, Грейс?“, крещя наум, крещя толкова силно, че писъкът ми заглушава всичко друго, заглушава и звука от приближаващата се кола. Тя изскача неочаквано пред мен, моторът й изръмжава, фаровете й ме заслепяват, гумите изсвистяват, докато шофьорът се опитва да спре. В следващия миг връхлита върху мен и аз падам на земята. Болката е ужасяваща, сигурна съм, че умирам. Виждам небето да се преобръща над мен, виждам лицето на Алекс, виждам го да ми се усмихва и падам тежко на паважа. Ударът изкарва въздуха ми, извъртам се по гръб и се боря да напълня отново гърдите си с въздух.

Загледана в синьото небе между високите покриви, за миг забравям къде се намирам. Представям си, че се нося по синя вода, и единственото, което знам, е, че не съм мъртва. Това тяло е моето и за да се уверя, че всичко е наред, размърдвам крака и ръце. Като по чудо съм успяла да запазя главата си цяла и невредима.

Затръшват се врати. Някой крещи. Опомням се. Трябва да се махна оттук, да стана и да продължа. „Грейс“. Но преди да се надигна, две ръце ме сграбчват и ме вдигат на крака. Виждам всичко като през светкавици. Черни костюми. Пистолети. Зли лица.

Лошо. Много лошо.

Инстинктите ми се събуждат, започвам да удрям и да ритам, ухапвам ръката, която ме държи, но тя не ме пуска; друг мъж се приближава и ме удря през лицето. Ударът е силен и от очите ми изскачат искри. Замахвам сляпо към него. Трети човек насочва пистолет към главата ми. Очите му са черни и студени като камък, пълни, но не с омраза — излекуваните не мразят, излекуваните не чувстват и не им пука за нищо, — а с отвращение, сякаш съм гадно насекомо, и аз разбирам, че ще умра.

„Съжалявам, Алекс. Съжалявам, Джулиан. Съжалявам.“

„Съжалявам, Грейс.“

Затварям очи.

— Чакай.

Бързо отварям очи. От колата излиза момиче. Облечено е в бяла муселинена рокля, явно булчинска. Косата му е вдигната нагоре в сложна фризура, белегът на процедурата под лявото ухо е подсилен с грим, за да прилича на звезда. Момичето е красиво, прилича на ангела от онази картина в църквата, която обичахме да гледаме като деца.

Поглежда ме и стомахът ми се свива на топка. Земята под мен се отваря. Краката ми се разтреперват.

— Лена — казва тихо тя, по-скоро на себе си.

Не мога да говоря. Не мога да произнеса името й, въпреки че то ехти в главата ми.

„Хана!“

— Къде ме водиш?

Хана се обръща към мен. Това е първото нещо, което устните ми успяват да произнесат, откакто горилите й ме заловиха. В очите й просветва изненада и още нещо. Радост? Не съм сигурна. Сега лицето й е различно и вече не мога да чета по него.

— У дома — казва тя след кратка пауза.

Иде ми да се изкискам с глас. Боже мой, какво спокойствие! Може би ще ме покани да търсим музика в интернет библиотеката или да се свием на дивана й и да гледаме телевизия.

— И няма да ме предадеш? — питам язвително.

Знам, че ще ме предаде, знам го от минутата, когато видях белега и равнодушието в очите й, очи като езеро, изгубило дълбочината си.

Но тя или не забелязва сарказма ми, или решава да го подмине.

— Ще те издам — изрича простичко. — Но не още.

Нещо проблясва в погледа й, момент на колебание, и тя отваря уста да каже нещо, но в последния момент захапва долната си устна и се обръща към прозореца.

Притеснява ме това, че захапа устните си. То пропуква маската на спокойствие по лицето й. Не го очаквах. Под гладката лъскава повърхност наднича старата Хана и от това стомахът ми отново се свива на топка. Изведнъж ми се приисква да я прегърна, да вдишам аромата й — две капки ванилова есенция на лактите и малко жасмин на врата, — да й кажа колко много тъгувах за нея.

В същия момент тя се обръща, вижда, че я гледам, и стиска здраво устни. Трябва да си напомня, че старата Хана я няма. И сигурно не ухае вече така. Изобщо не ме попита какво стана с мен, къде съм била, как и защо съм се върнала в Портланд с тази кръв и мръсотия по мен. Не ме огледа, само ми хвърли един хладен, изпълнен с любопитство поглед, сякаш съм ново екзотично животно в зоологическата градина.

Очаквам да завием към Уест Енд, но виждам, че излизаме от полуострова. Сигурно семейство Тейт се е преместило. Тук къщите са по-големи и по-нови от онези в стария й квартал.

Но това не би трябвало да ме изненадва. През годината, прекарана в Пустошта, научих едно: лечението е измислено, за да може по-лесно да се установи контрол над хората. Да се устрои удобен за определени личности ред, така че богатите да стават по-богати, а бедните да се свират в неугледни апартаменти из тесни улички. Кажи им, че са защитени, обещай им, че ако се подчиняват, ще получат своята награда на небето, и всичко ще е наред. Това е робство, наречено „осигуряване на безопасен живот“.

Завиваме по очертана от стари кленови дървета улица, чиито клони образуват арка над главите ни, и минаваме покрай знак, на който пише: „Есекс Стрийт“. Нещо отново стяга гърдите ми. Пипа трябваше да остави бомбата на улица „Есекс“ 88. Колко време мина от последния сигнал, даден от кулата? Десет минути? Петнайсет?

Потта мокри подмишниците ми. Взирам се в пощенските кутии, покрай които минаваме. Един от тези домове — една от тези красиви бели къщи, приличащи на торти с белите си оградки и куполи, опасани с широки бели веранди и отделени от улицата с яркозелени поляни — ще хвръкне във въздуха след по-малко от час.

Колата спира пред красива порта от ковано желязо. Шофьорът сваля стъклото, натиска цифрите от кода на едно табло и вратата се отваря бавно. Това ми напомня за къщата на Джулиан в Ню Йорк и аз отново се удивлявам: цялата тази енергия, цялата електрическа мощ тече и работи само за шепа хора.

Хана продължава да гледа безизразно през прозореца и изведнъж ми се приисква да свия пръсти в юмрук и да го забия върху образа на стъклото. Тя няма представа какво представлява останалият свят. Никога не й е липсвало нищо, не е оставала гладна, жадна или на студено. Как е възможно да е била най-добрата ми приятелка? Двете винаги сме живели в различни светове, а аз с безграничната си глупост си мислех, че това няма значение.

Тръгваме покрай високата ограда по алея, която ни отвежда до поредната чудовищно грамадна къща, по-голяма от онези, които видяхме по пътя. Над входната стена има табела с номера на улицата.

Осемдесет и осем.

Решавам, че не съм видяла добре. Примигвам. Но номерът продължава да си стои.

„Есекс Стрийт“ 88. Бомбата е тук. Потта тръгва по гърба ми. Не виждам никакъв смисъл. Другите бомби са поставени в града до обществени сгради, както беше и миналата година.

— Тук ли живееш? — питам прегракнало.

Тя излиза от колата със същото непробиваемо спокойствие, сякаш отиваме на гости. Виждам миг на колебание, преди да ми отговори.

— Не, това е къщата на Фред. Сега е и моя. — Поглеждам я тъпо и Хана обяснява: — Фред Хардгроув. Той е кмет на Портланд.

Бях изключила напълно, че Хана е определена за Фред Хардгроув. Съпротивата донесе и при нас новината, че кметът Хардгроув е убит по време на Инцидентите. Фред сигурно е заел мястото на баща си. Това обяснява защо бомбата е поставена в тази къща. Нищо не носи в себе си толкова символика, колкото поразяването на дома на лидера. Но се оказва, че не сме го изчислили правилно. Не Фред ще си бъде у дома, а Хана.

Устните ми пресъхват. Една от нейните горили се опитва да ме сграбчи за яката и да ме изкара от колата, но аз се отскубвам.

— Няма да избягам — почти изплювам в лицето му и слизам сама. Знам, че преди да успея да направя три крачки, ще започнат да стрелят, затова не виждам смисъл. Трябва да внимавам, да се оглеждам и да измисля начин да се спася. В никакъв случай нямам намерение да съм в района, когато бомбата избухне.

Хана ни повежда по стъпалата на верандата, спира пред вратата с гръб към нас и изчаква единият от охранителите да мине първи и да отключи. Изведнъж намразвам силно това разглезено захаросано момиче в снежнобяла рокля и с огромна къща.

Вътре е изненадващо тъмно. Всичко наоколо е полиран дъб и тъмна кожа. Повечето прозорци са закрити от сложни дантелени пердета и кадифени завеси. Хана ме повежда към хола, но по средата на пътя размисля. Продължава надолу по коридора, без да пали осветлението, включва само една лампа, обръща се, поглежда ме с неразгадаем за мен поглед и влиза в кухнята.

За разлика от останалите стаи тази е светла и слънчева. Големите прозорци гледат към необятен заден двор с гора от бели борове или ясен, мек и почти бял, ограден с бял мрамор.

Телохранителят влиза след нас.

— Остави ни — нарежда му Хана.

Осветена от косо падащото слънце, което кара лицето й да грее, тя отново прилича на ангел. Нейното спокойствие, тишината в къщата, чистотата и красивите вещи ми замайват главата.

В същото време заровен някъде дълбоко под нея расте тумор, часовникът тиктака и съвсем скоро всичко ще хвръкне във въздуха.

Шофьорът, онзи, който ме вдигна на крака на пътя, започва да протестира, но Хана го слага на мястото му.

— Казах да ни оставиш. — Маската отново се пропуква и отдолу изплува старата Хана. Виждам предизвикателството в погледа й, царствения жест с брадичката. — И затвори вратата след себе си.

Мъжът се оттегля неохотно. Двамата си разменят остри погледи и мога да се закълна, че ако Хана не беше тук, щях вече да съм на оня свят. Бързо отхвърлям топлото чувство на близост към нея. Не искам да й благодаря.

Мъжете излизат. Хана се обръща към мен и ме приковава с непроницаемия си поглед. Накрая казва:

— Толкова си мършава!

Иде ми да се разсмея.

— Ами да. Повечето ресторанти в Пустошта са затворени. Заради бомбите — отвръщам, без да крия враждебната нотка в гласа си.

Тя не реагира. Продължава да ме гледа. Минава още една натежала от тишина минута.

— Седни — посочва към един от столовете.

— Предпочитам да остана права.

Хана свъсва чело.

— Приеми го за заповед.

Не вярвам, че ще извика горилите, ако й откажа, но няма смисъл да рискувам. Отпускам се на стола, без да откъсвам очи от нейните. Но не мога да се успокоя.

Минаха двайсет минути от първия вой на сирената. Имам по-малко от четирийсет да се добера до Грейс.

Щом сядам, Хана се обръща и изчезва в задната част на кухнята през една дебела врата до хладилника, явно към килера. Преди да измисля начин да офейкам, тя се връща с увит в кърпа хляб. Оставя го на плота, отрязва няколко филии, намазва ги с масло и ги подрежда в една чиния. После отива на мивката и намокря една кърпа.

Гледам я как завърта кранчето, водата тръгва веднага, и усещам как завистта започва да ме яде отвътре. От цяла вечност не съм влизала под душ, не съм се къпала като хората, с топла вода, само се плицукам в ледените води на реките.

— Ето — подава ми тя напоената с топла вода кърпа. — Оправи се, че не приличаш на нищо.

— Извинявай, нямах време да си сложа грим — захапвам я аз, но вземам кърпата и я прокарвам внимателно по ухото си. Кръвта е спряла, слава богу, но по плата остават засъхнали следи. Продължавам да трия лицето и ръцете си, без да свалям очи от Хана. Какво ли не бих дала да прочета мислите й в този момент.

Приключвам с бърсането; Хана поставя чинията с хляба пред мен, пълни една чаша с вода и слага истински кубчета лед, цели пет, които потракват весело по стъклото.

— Яж — нарежда ми тя. — И пий.

— Не съм гладна — лъжа я.

Хана извърта очи и аз отново виждам под новата външност да се прокрадва старата ми приятелка.

— Не ми се прави на интересна — извива устни тя. — Знам, че си гладна. Направо си озверяла от глад. И сигурно си още толкова жадна.

— Защо правиш това? — питам я аз.

Хана отваря уста, после я затваря. Накрая казва тихо:

— Защото някога бяхме приятелки.

— Някога — казвам рязко. — Сега сме врагове.

— Врагове ли? — поглежда ме изненадано тя, сякаш досега не й е минавало през ума.

Отново ми става кофти, отново изпитвам вина. Нещо не е наред с Хана, виждам го, но бързам да забравя тази мисъл.

— Разбира се — отвръщам хладно.

Хана ме гледа още няколко секунди. После става рязко от масата и отива до прозореца — Щом ми обръща гръб, веднага грабвам една филия, набутвам я в устата си и започвам да дъвча бързо с риск да се задавя. Прокарвам хляба с дълга глътка вода, толкова студена, че гърлото ме заболява от удоволствие.

Хана мълчи дълго. Вземам си друга филия. Няма начин да не чува как дъвча, но не казва нищо и не се обръща. Позволява ми да запазя достойнство и това, въпреки нежеланието ми, ме изпълва с благодарност.

— Съжалявам за Алекс — казва тя, все още с гръб към мен.

Стомахът ми започва да протестира. Прекалено много храна за прекалено кратко време.

— Той е жив — признавам високо.

Не знам защо, реших да й кажа. Сигурно искам да й покажа, че нейните хора не са победили, поне в този случай. Въпреки че по някакъв начин всъщност победиха.

— Какво? — обръща се тя към мен.

— Той е жив — повтарям аз. — Тикнали са го в Криптата.

Хана се дърпа назад, сякаш съм я зашлевила. Засмуква долната си устна и започва да я дъвче.

— Аз… — започва тя, но се намръщва и спира.

— Какво? — Познавам тази физиономия. Хана знае нещо. — Какво ти?

— Нищо, аз… — Тя тръсва глава, сякаш да се отърси от някаква мисъл. — Стори ми се, че го видях.

Всичко в мен се преобръща.

— Къде?

— Тук. — Хана ми хвърля още един от нейните неразгадаеми погледи. Новата Хана е пълна загадка за мен. — Снощи. Но ако е в Криптата…

— Вече не е. Избяга.

И изведнъж Хана, лампите, кухнята, дори и бомбата, тихо отмерваща времето някъде под нас — всичко ми изглежда на светлинни години от мен. Веднага виждам логиката. Алекс беше съвсем сам. Нормално е да се върне там, където е отраснал.

Алекс е тук — някъде из Портланд. Може би все още има надежда за нас. Само да се измъкна оттук.

— Е? — избутвам стопа назад. — Какво ще направиш сега? Ще извикаш ли регулаторите?

Докато говоря, вече планирам действията си. Мога да я нападна, ще я сваля за нула време, но идеята някак си не ми харесва. А и Хана, разбира се, няма да се даде без бой. Докато се справя с нея, охраната ще е дошла.

Но ако мога да я накарам да излезе от кухнята, дори за няколко секунди, ще сложа стола под перваза, ще прекося задния двор, ще се покатеря на някое дърво и ще изчакам… Този двор сигурно излиза на друга улица. Ако не е така, ще трябва да заобиколя по края и да изляза пак на „Есекс“. Трудно е и е далече, но все пак е някаква възможност.

Хана ме поглежда спокойно. Стрелките на часовника над печката се движат с рекордна скорост и аз си представям как таймерът на бомбата тиктака.

— Искам да ти се извиня — казва тихо тя.

— Ха! И за какво?

Нямам време за това. И двете нямаме време. Не искам да мисля какво би станало с нея дори и аз да избягам навреме, защото Хана ще остане тук, при бомбата…

Повдига ми се. Страх ме е съчувствието да не вземе връх. Сега не бива да се разсейвам. Не е моя грижа какво ще стане с Хана. Вината също няма да е моя.

— Аз казах на регулаторите за „Брукс“ трийсет и седем — добавя тихо тя. — Аз им съобщих за теб и Алекс.

Зяпвам като малоумна.

— Ка-кво?

— Аз им казах — повтаря Хана и въздъхва леко, сякаш изричането на истината сваля товар от плещите й. — Много съжалявам. Аз… ревнувах.

Устните ми залепват. Имам чувството, че ме обгръща непрогледна мъгла.

— Ревнувала си? — успявам да прошепна.

— Аз… исках да имам същото, каквото ти имаше с Алекс. Чувствах се объркана. Не знаех какво правя.

Отново ми прилошава. Не, това не може да бъде. Няма никакъв смисъл. Хана — красавицата, Хана — най-добрата ми приятелка, безстрашната и безкомпромисна Хана. Аз й вярвах. Обичах я.

— Ти беше най-добрата ми приятелка.

— Така е.

Тя отново гледа объркано, сякаш се опитва да си спомни значението на тези думи.

— Ти имаше всичко. — Макар да не искам, повишавам тон. Гневът ме разтърсва, помита ме като буен поток. — Съвършен живот. Съвършено досие. Всичко.

Соча към безупречно чистата кухня, към окъпаните в слънце мраморни плотове, гладки като масло.

— Аз си нямах нищо. Само Алекс. Единственото… — Гневът надделява, свивам юмруци и пристъпвам напред, сляпа за всичко останало. — Защо не можа да го преглътнеш? Защо трябваше да ми вземеш и това? Защо винаги всичко трябва да е за теб?

— Казах ти, че съжалявам — отвръща механично Хана.

Искам ми се да пищя от смях. Да заплача, да избода очите й.

Замахвам и я удрям по лицето. Гневът потича през рамото към дланта ми и тя се вдига, преди да осъзная какво правя. Звукът от плесницата е стряскащо силен и аз очаквам охранителите да нахлуят в стаята. Никой не се появява.

Лицето на Хана почервенява веднага. Но тя не изохква. Не произнася нито звук.

Настъпва такава тишина, че чувам собственото си дишане. Накъсано. Отчаяно. Сълзите пълнят очите ми. Гневът се смесва със срам и мъка.

Хана се обръща бавно към мен.

— Заслужавам си го — казва тя.

Изведнъж ме обзема страшна умора. Не мога повече да се боря, да удрям и да бъда удряна. Какъв е този изкривен свят, в който хората, които искат само едно — да обичат, — са принудени да се бият? Всичко е обърна го наопаки. Едва се сдържам да не се просна отново върху стола.

— Чувствах се ужасно — заговаря Хана с тих, почти шепнещ глас. — Трябваше да ти кажа. Затова ти помогнах да избягаш. Имах… — Тя започва да търси правилната дума — угризения.

— А сега? — питам я.

Хана вдига рамене.

— Вече съм излекувана. Различно е.

— По какъв начин?

За миг ми се иска — най-много от всичко — да остана тук с нея, да рискувам всичко.

— Чувствам се по-свободна.

Не знам какво очаквах да чуя, всичко друго, но не и това. Тя явно усеща, че отговорът ме изненадва, защото продължава:

— Всичко е някак притъпено. Сякаш чуваш звука под вода. Няма защо да мисля толкова за други хора. — Ъгълчето на устните й потръпва в усмивка. — Но ти сама каза, че никога не съм се интересувала от другите. Може би си права.

Остра болка пронизва главата ми. Край. Всичко свърши. Искам да се свия на кълбо и да заспя.

— Нямах предвид това. Ти… можеше. Можеше да усещаш другите хора. Знаеше как.

Не знам дали изобщо ме чува, защото заговаря веднага след мен, без да отчита думите ми:

— Вече няма нужда да слушам когото и да било.

Казва го със странен глас и в него долавям победоносна нотка. Поглеждам я и с изненада забелязвам, че се усмихва. Не знам, може би има предвид конкретен човек.

Външната врата се отваря и затваря. Чува се мъжки глас. Лицето на Хана се променя. Става напрегнато, сериозно.

— Това е Фред — казва тя, прекосява стаята и подава глава от вратата, за да огледа коридора. После се обръща към мен, внезапно останала без дъх: — Хайде. Бягай, докато е в кабинета.

— Къде да бягам?

Хана видимо се ядосва.

— Задната врата води към верандата. Оттам ще прекосиш градината и ще излезеш на „Донет“. Тя ще те отведе обратно в Брайтън. Хайде, бързо! Ако те види, ще те убие.

Толкова съм изумена, че оставам да я гледам със зяпнала уста.

— Защо, Хана? Защо ми помагаш?

Тя се усмихва отново, но очите й остават тъмни и непроницаеми.

— Ти сама го каза. Аз бях най-добрата ти приятелка.

Изведнъж енергията ми се възвръща. Хана ще ме остави да си тръгна. Приближавам към нея, преди да й дам време да размисли. Тя притиска гръб в една от вратите и я отваря, за да мина, като поглежда към коридора на всеки две секунди, за да се увери, че теренът е чист. Преди да се размина с нея, спирам.

Ванилия и жасмин. Все още го ползва. Ухае по същия начин.

— Хана… — казвам и я поглеждам в очите. Толкова съм близо до нея, че виждам златистите жилки в сините й зеници. Облизвам устни и добавям: — Тук има бомба.

Тя подскача.

— Какво?

Нямам време да съжаля за постъпката си.

— Някъде из къщата има бомба. Махни се оттук, чуваш ли? Излез от къщата.

Тя сигурно ще вземе и Фред със себе си, и експлозията няма да достигне до целта си, но не ми пука. Някога обичах това момиче, а то ми помага сега. Дължа й го.

Изразът на лицето й отново става неразгадаем.

— Колко време имам? — пита делово.

Поклащам глава.

— Десет минути. Може би петнайсет.

Тя кима, за да ми покаже, че разбира. Минавам по край нея и излизам в тъмния коридор. Хана остава до люлеещото се крило на вратата, неподвижна като с мумия. Вирва брадичка и посочва с нея към задната врата.

Хващам бравата, когато Хана прошепва:

— За малко да забравя. — Пристъпва към мен, роклята й изшумолява и за миг ми се струва, че към мен приближава призрак. — Грейс е в Хайландс. Адресът е „Уайнууд Роуд“ трийсет и едно. Сега живеят там.

Вглеждам се в нея. Някъде дълбоко зад тези непознати очи е заровена моята вярна приятелка.

— Хана… — започвам, но тя ме прекъсва.

— Не ми благодари — казва тихо. — Просто върви.

Инстинктивно, без да разбера какво правя, хващам ръката й. Две дълги стискания и две къси. Старият ни сигнал.

Тя ме поглежда изплашено, но после чертите на лицето й бавно се отпускат. За част от секундата очите й грейват, сякаш осветени отвътре.

— Помня — прошепва Хана.

Някъде се затръшва врата. Хана се свива, внезапно изплашена. Завърта ме с гръб към себе си и ме изблъсква през вратата.

— Тръгвай — казва тя и аз тръгвам, без да се обръщам.

ХАНА

Изброих трийсет и три секунди, преди Фред да нахлуе в кухнята със зачервено лице.

— Къде е тя?

Ризата под мишниците му е мокра от пот, а косата — толкова внимателно сресана и намазана с гел за церемонията — истински кошер.

Нещо ме гъделичка да го попитам за кого точно пита, но знам, че това само ще го подпали още повече.

— Избяга — казвам кратко.

— Как така избяга? Маркъс ми каза…

— Удари ме, Фред — прекъсвам го с надеждата белегът от шамара на Лена да е все още видим. — Удари главата ми в стената. И избяга.

— По дяволите!

Той заравя пръсти в косата си, излиза в коридора и извиква хората си. После се обръща към мен.

— Защо не остави Маркъс да се оправи с това? Защо изобщо се затвори сама с нея?

— Исках да получа някаква информация. Реших, че ще е по-склонна да я сподели, ако е насаме с мен.

— Мамка му!

Странно, но колкото повече се ядосва, толкова по-спокойна се чувствам аз.

— Какво става, Фред?

Фред неочаквано рита един стол и той полита през кухнята.

— Пълен хаос, ето какво става. — Виждам, че не го свърта на едно място, и за миг се изплашвам, че може да дойде при мен просто за да има какво да удря. — Хиляди хора са излезли по улиците. Сред тях има и невалидни. Но има и деца. Глупаци. Само да знаеха…

Той чува тичащите по коридора телохранители и млъква.

— Тя ме удари — повтарям аз.

Веднага усещам погледа на Маркъс, но не поглеждам към него. Няма начин да знае, че аз съм пуснала Лена да си тръгне. С нищо не показах, че я познавам. В колата изобщо не поглеждах към нея.

Маркъс поглежда към Фред и аз си отдъхвам.

— Какво искаш да направим, Фред? — пита той.

— Не знам — разтрива челото си Фред. — Трябва да помисля. По дяволите! Трябва да помисля!

— Момичето каза, че имат техни хора на „Есекс“. Каза, че има по един невалиден до всяка къща на улицата.

— Мамка му! — повтаря Фред. За миг остава загледан в задния двор. После отново изправя рамене. — Добре. Ще се обадя на сто и единайсет за подкрепление. През това време вие излезте и огледайте улиците. Следете за раздвижване по дърветата. Трябва да изтребим колкото може повече от тези боклуци. Аз ще бъда зад вас.

— Ясно — Маркъс кима и двамата с Бил излизат от стаята.

Фред взема телефона. Слагам ръка на рамото му. Той се обръща ядосано и връща слушалката на мястото й.

— Какво искаш? — изръмжава ми.

— Не излизай, Фред. Моля те. Момичето каза… че нейните хора са въоръжени. Каза, че ще стрелят в мига, в който си покажеш носа навън.

— Ще се оправя — отърсва се той от мен.

— Моля те — повтарям, затварям очи и произнасям кратка молитва: „Съжалявам“. — Не си струва, Фред. Ние имаме нужда от теб. Остани тук. Остави полицията да си свърши работата. Обещай ми, че няма да напускаш къщата.

Едно мускулче на лицето му потръпва. Изминава дълга пауза. Очаквам бомбата да избухне всеки момент, очаквам торнадо от дървени отломки, ревящ тунел от огън. Ще боли ли?

„Господи, прости ми, защото съгреших.“

— Добре — най-сетне се съгласява Фред и отново вдига слушалката. — Обещавам. Само се покрий някъде. Не искам отново да прецакаш нещата.

— Ще се кача горе — казвам, но той вече ми обръща гръб.

Излизам в коридора и оставям вратите да се затворят след мен. Чувам приглушения му глас през стената. Всеки момент, всеки момент.

Тръгвам нагоре в онова, което вече е моя стая. Мога да легна там и да затворя очи. Да заспя, защото съм много уморена.

Но внезапно завивам и отварям задната врата, прекосявам верандата и излизам в градината, като внимавам да стоя далеч от полезрението на големите кухненски прозорци. Въздухът ухае на пролет, на влажна земя и на зелено. Птиците вече са по дърветата. Мократа трева залепва за глезените ми и цапа края на сватбената ми рокля.

Дърветата ме скриват в пазвата си и скоро къщата вече не се вижда.

Не искам да гледам как ще хвръкне във въздуха.

ЛЕНА

Хайландс гори.

Подушвам огъня още преди да стигна дотам. На петстотин метра от квартала забелязвам процеждащия се между дърветата черен дим и подаващите се над старите покриви оранжеви езици.

На Хармън Роуд погледът ми попада на отворен гараж. На стената, като ловен трофей, е окачено ръждясало колело. Въпреки че е истински боклук и болтовете скърцат в протест всеки път, когато се опитам да ги затегна, все пак е по-добре от нищо. Всъщност нямам нищо против скърцането, тракането на веригата и звъна на вятъра в ушите си. Това ме държи далеч от мислите за Хана и за онова, което стана помежду ни. Прогонва и гласа й от главата ми, онова постоянно повтарящо се „Тръгвай“.

Но не може да предотврати избухването на бомбите и всичко, което ще се случи след това. Чувам воя на сирените през целия път до Хайландс, чувам ги как пронизват въздуха като писъци.

Започвам да се моля Хана да излезе от къщата, влагам цялото си сърце, въпреки че вече не знам как да се моля.

Но навлизам в „Диъринг Хайландс“ и вече мисля само за Грейс.

Първото, което виждат очите ми, е огънят — той скача от къща на къща, от дърво на покрив, от покрив на съседна стена. Който и да го е запалил, го е направил нарочно и е действал систематично. Първата група невалидни проби стената недалеч оттук. Това трябва да е работа на регулатори.

Второто нещо, което привлича погледа ми, са хората. Те тичат между дърветата — неразличими сенки сред черния дим, и сърцето ми се свива от страх. Когато живеех в Портланд, „Диъринг Хайландс“ беше изоставен район, прочистиха го след обвиненията, че е заразен, и го превърнаха в пустееща земя. Нямах време да се замисля защо Грейс и леля Каръл живеят тук и защо сега тук е пълно с народ.

Хората тичат покрай мен, стрелкат се между дърветата и крещят. Несъзнателно се опитвам да намеря познати лица, но не виждам нищо, освен размазани форми и цветове на различни вещи, които хората държат в ръце, докато бягат. При всеки плач на дете сърцето ми спира. Всяко едно може да е Грейс; малката Грейс, която не бе произнесла нито звук, докато живеехме заедно, сега може да пищи някъде в тъмното.

Кръвта ми кипи, сякаш пожарът се е пренесъл и в мен. Опитвам се да си припомня разположението на улиците в квартала, но в главата ми се завърта калейдоскоп от различни образи: улица „Брукс“ 37, одеялото и листата на дърветата в градината блестят като злато от лъчите на залязващото слънце. Стигам до „Еджууд“ и разбирам, че съм навлязла прекалено навътре.

Обръщам се и задавена от дима, тръгвам назад. Навсякъде пука, цепи се, хвърчат предмети, дървени трески и огнени искри. Огънят поглъща цели къщи, нагорещени до бяло, те трептят сред пламъците като призраци, вратите им се отварят с трясък, кожата им се свлича от плътта. „Моля те, моля те, моля те.“ Думите дълбаят в мозъка ми. „Моля те.“

Забелязвам улична табела: „Уайнууд Воуд“. Уличката се оказва къса, има само три преки. Пожарът все още не е стигнал дотук, остава в капана на гората, прегръща дърветата, издига се високо над къщите и ги дарява със зловеща бяло-оранжева корона. Хората покрай мен оредяват, но аз продължавам да мисля за онези деца, чиито гласове изпълват нощта с призрачни ридания.

Цялата се обливам в пот, очите ми горят. Спирам колелото и оставам на него в опит да си поема достатъчно въздух. После захвърлям колелото на земята, вдигам края на ризата към устата си и се опитвам да дишам през нея, докато тичам надолу по улицата. Половината от къщите са без номера или поне не се виждат оттук. Няма начин Грейс да е останала. Сигурно е избягала. С цялата си душа се моля да е била сред онези хора в гората, но не мога да се отърва от мисълта, че може да е останала в горящата къща, че леля Каръл, чичо Уилям и Джейн са я зарязали там. Грейс обича да се крие по ъглите и на други тайни места, опитва се да остане колкото може по-невидима.

На една очукана пощенска кутия прочитам номер 31. Къщата е тъжна, хлътнала в земята, от прозорците на втория етаж излизат черни кълба дим. Изведнъж я забелязвам, може би се заблуждавам, но в този момент мога да се закълна, че мяркам за секунда бялото й като сърцето на пламък лице. Преди да извикам обаче, тя изчезва.

Поемам си дълбоко въздух и хуквам през поляната към полуразрушените стъпала. Спирам пред входната врата, внезапно отпаднала. Познавам мебелите, избелялата дамаска на раирания диван и килима с прегорените краища — всичко. Петното на онази червена възглавница, по която Джени разсипа гроздовия си сок, все още се вижда. Всичко е от старата къща на леля Каръл в Кимбърланд. Като че ли съм се върнала в миналото, но то е някак си променено, минало, което мирише на огън и влажни тапети в разбити и мръсни стаи.

Тръгвам от стая на стая и викам името на Грейс, проверявам под леглата, столовете и полупразните шкафове. Тази къща е много по-голяма от старата и вещите и мебелите не могат да я напълнят. Но Грейс не е тук. Може би никога не е била. Може би просто ми се е привидяло.

От горния етаж се носят черни облаци. Тръгвам към тях по стълбата, но на половината път трябва да спра, задавена от гъстия дим. Междувременно стаите на първия етаж също лумват. Евтините завеси за баня са съвсем близо до прозореца и подхващат пламъка при първия си досег, оставяйки след себе си миризма на изгоряла пластмаса.

Връщам се в кухнята с чувството, че някакъв гигант натиска гърдите ми с ръце. Трябва да изляза на въздух, трябва да дишам. Натискам с рамо издутата от топлината задна врата. Тя упорства, но накрая успявам да изляза на двора, кашляйки и с насълзени очи. Вече не мисля, краката ми се движат автоматично, водят ме по-далече от огъня, към чистия въздух, по-далече, по-далече. Внезапно ме пронизва остра болка в крака и аз падам. Веднага поглеждам назад да видя какво ме спъна. Полузакрита във високата трева, от земята се подава дръжка на врата. Явно води към мазето.

Не знам какво ме кара да се върна и да я отворя — инстинкт или вътрешно прозрение. От вратата започва стръмна стълба, която води до малко помещение под нивото на земята. Стените му са оборудвани с рафтове и на тях има пакетирани храни. Няколко стъклени бутилки, може би с газирана вода, са оставени на пода.

Моята Грейси се е скрила толкова навътре, в най-далечния ъгъл, че за малко да я пропусна. За щастие, точно преди да се обърна и да си тръгна, тя се размърдва и маратонката й попада в светлото червеникаво петно, идващо от отвора на вратата. Маратонките са нови, но аз познавам лилавите връзки, които сама си оцвети.

— Грейс! — извиквам прегракнало.

Слизам, изчаквам очите ми да свикнат с тъмнината и се взирам в нея. По-висока, отколкото я помня отпреди осем месеца, по-слаба и по-мръсна, Грейс се притиска в ъгъла и ме гледа с широко отворени, изпълнени с ужас очи.

— Грейс, аз съм.

Протягам ръка към нея, но тя не помръдва. Пристъпвам напред, клякам и се опитвам да я достигна. Грейс винаги е била много бърза. Страх ме е да не се шмугне покрай мен и да избяга. Сърцето ми бие болезнено, устата ми се пълни с дим. В мазето се носи остра миризма, не мога да определя каква, но сега това не е важно. Съсредоточавам се върху Грейс. Трябва да я накарам да излезе оттам.

— Аз съм, Грейс — опитвам отново. Нямам представа как й изглеждам сега, колко по-различна съм от спомена й за мен. — Аз съм, Лена. Братовчедка ти Лена.

Тя стяга мускули, сякаш съм я хванала за гърлото и се опитвам да я удуша.

— Лена — прошепва Грейс и аз долавям някакво страхопочитание в гласа й. Но продължава да стои там, без да помръдва. Над нас се разнася адски грохот. Клон от дърво или част от покрива пада. Изведнъж се паникьосвам от мисълта, че ако не се махнем веднага, ще бъдем погребани живи тук. Къщата ще се срути върху главите ни.

— Ела, Грейси — подканям я, сетила се за галеното й име. Вратът ми плувва в пот. — Трябва да се махнем оттук.

Най-после тя се размърдва. Кракът й събаря нещо, някаква стъклена бутилка се чупи. Ноздрите ми се изпълват с позната миризма.

Газ.

— Аз… не исках — почти изхлипва Грейс, разтреперана от страх. Надига се и аз виждам тъмното мокро петно около нея.

Страхът ме завладява напълно, притиска ме от всички страни.

— Ела, скъпа — казвам, като събирам смелост и сили. — Ела, хвани се за мен.

— Не исках да го счупя — изхлипва Грейс.

Скъсявам разстоянието между нас, най-после я хващам за ръка и я вдигам, като я подпирам на кръста си. Грейс е пораснала, прекалено висока е за мен, но изненадващо лека. Увива крака около кръста ми и острите кокали на хълбоците й се забиват в мен. Косата й мирише на мазно, долавя се и слаба, съвсем слаба миризма на сапун за миене на съдове.

Изкачваме стълбата и се гмурваме между пламъците. Въздухът е като вода, трепери и се разлива от топлината. Светът пред нас се разпада, превръща се в мираж. Знам, че ще се движим по-бързо, ако пусна Грейс и я оставя да тича до мен, но сега, когато е в прегръдките ми, когато се притиска в мен и усещам сърцето й да бие бясно в гърдите й, смесвайки ритъма си с моето, не искам да я пусна за нищо на света.

Слава богу, намирам колелото, където го оставих. Грейс се намества тромаво на рамката и аз сядам зад нея. Поемам надолу по улицата с натежали като олово крака, завъртам бавно педалите, но съвсем скоро скоростта ни подема сама. Започвам да въртя все по-бързо и по-бързо, далече от пламъците, от дима, оставяйки Хайландс в черните пръсти на пожара.

ХАНА

Тръгвам, без да знам и без да ме интересува накъде отивам. Единият крак пред другия, белите ми обувки стъпват тихо по паважа. В далечината се чува човешки рев, крясъци и викове. Слънцето свети ярко и топли раменете ми. Лекият ветрец повдига безшумно листата на дърветата и те ми се кланят и махат с клони, докато минавам.

Единият крак пред другия. Толкова е просто. Слънцето грее ярко над главата ми.

Какво ще стане с мен?

Не знам. Може би ще срещна някой познат. И той ще ме отведе обратно при мама и татко. И може би, ако светът не свърши и Фред е мъртъв, ще ми намерят друг партньор.

А може би ще продължа напред, докато стигна края на света.

Може би. Но засега виждам само високото бяло слънце, небето, къдравите нишки на сивия дим и подобните на океански вълни гласове в далечината.

И тихото потропване на обувките ми, и листата на дърветата, които ми кимат и сякаш ми казват: „Всичко е наред. Всичко ще бъде наред“.

И може би ще се окажат прави.

ЛЕНА

С наближаването на Бак Коув потокът от хора се превръща в мощна река и аз едва маневрирам с велосипеда между тях. Всички викат, тичат, размахват чукове, ножове, метални тръби, вървят към неясна за мен цел. С изненада установявам, че бунтовниците не са само невалидни. Има и много деца, съвсем малки, на дванайсет или тринайсет години, неизлекувани и яростни. Забелязвам дори няколко излекувани да гледат от прозорците към нас и да ни махат с ръце в знак на солидарност.

Измъквам се от тълпата и подкарвам по калния бряг към пещерата, където преди цял един живот с Алекс обичахме да ходим. И където той замени своето щастие с моето. Между останките от стария път расте висока трева и в нея лежат ранени и мъртви хора, стенат или гледат невиждащо в безоблачното небе. Няколко трупа лежат със забити в плитчините на залива лица, червени кървави панделки пълзят по повърхността на водата.

Отминавам пещерата и се насочвам към стената. Тълпата там е многолюдна, но повечето като че ли са от нашите. Полицията и регулаторите са изтласкани навътре, към старото пристанище. Хиляди разбунтували се хора се движат натам, гласовете им се сливат в един-единствен яростен вик.

Оставям колелото зад един голям хвойнов храст, веднага хващам Грейс за раменете и я оглеждам внимателно за рани и синини. Тя трепери цялата, гледа ме с широко отворени очи, сякаш се страхува, че мога да изчезна всеки момент.

— Какво стана с другите? — питам я аз.

Ноктите й са покрити с кал, навсякъде виждам само кожа и кости. Но иначе изглежда добре. Нещо повече, изглежда красива. Сълзите напират в очите ми и аз бързам да ги спра. Не сега, не сега, все още не сме в безопасност.

Грейс поклаща глава.

— Не знам. Избухна пожар и аз… се скрих.

Значи са я изоставили. Не са намерили време да я потърсят. Завива ми се свят.

— Изглеждаш различна — казва тихо Грейс.

— А ти си се източила — отвръщам и изведнъж ми се иска да изкрещя от радост. Да подскачам и да се смея, докато светът около нас гори.

— Къде беше? — пита ме Грейс. — Какво стана с теб?

— По-късно ще ти разкажа — отвръщам, хващам брадичката й, повдигам я и я поглеждам в очите. — Чуй ме, Грейс. Искам да ти се извиня. Съжалявам, че те изоставих. Повече никога няма да се отделя от теб, чуваш ли?

Погледът й обхожда лицето ми, преди да кимне.

— Ще се грижа за теб — Думите излизат трудно през стегнатото ми от напиращите сълзи гърло. — Вярваш ли ми?

Тя кима отново. Прегръщам я и я притискам до себе си. Грейс е съвсем слабичка, крехка като статуетка. Но аз знам, че всъщност е силна. Винаги е била. И смело ще посрещне съдбата си.

— Дай ми ръка.

Не знам накъде да тръгна. Замислям се за Рейвън, но веднага се сещам, че е мъртва — убиха я на стената, — и отново ми прилошава. Трябва да запазя спокойствие заради Грейс. Трябва да намеря безопасно място и да я скрия там, докато всичко утихне. Мама ще ми помогне. Тя сигурно знае какво трябва да се направи.

Прегръдката на Грейс е изненадващо силна. Тръгваме по брега, лавираме между ранени, умиращи и вече мъртви хора — невалидни, но и регулатори. Горе на склона виждам Колин — ранен, той напредва бавно към откритото затревено било, облегнат на едно момче. Момчето вдига поглед и сърцето ми спира.

Алекс.

Той ме вижда почти в същия момент, когато го виждам и аз. Искам да го извикам, но гласът ми не излиза от гърлото ми. Алекс оставя Колин на тревата и се навежда да му каже нещо. Колин кима, хваща се за коляното и потръпва.

Алекс се затичва към мен.

— Алекс — най-после извиквам името му и това сякаш го прави реален.

Той спира на няколко крачки, първо поглежда към Грейс, после към мен.

— Това е Грейс — казвам и се опитвам да я избутам напред, но тя се дърпа и прикрива мършавото си телце зад мен.

— Помня я. — В погледа му вече няма онази злост, онази омраза. Той прочиства гърло и продължава: — Мислех, че няма да те видя повече.

— Ето ме, тук съм. — Слънцето блести в очите ми и ми пречи да подредя думите си. Не мога да измисля какво да кажа, как да му опиша всичко, което си мислех, за което мечтаех и от което се страхувах. — Аз… получих бележката ти.

Алекс кима, челюстта му се стяга за момент.

— Джулиан…

— Не знам къде е Джулиан — прекъсвам го и вината се забива като нож в гърдите ми.

В съзнанието ми изникват неговите сини очи и топлите му ръце около мен, докато спя, и започвам да се моля с цялото си сърце: дано да е жив и здрав. Навеждам се към Грейс и казвам:

— Моля те, седни за малко тук.

Тя сяда послушно на тревата. Правя две крачки напред, но не мога да понеса да се отдалеча повече от нея. Алекс усеща, защото пристъпва към мен.

Понижавам глас, за да не ме чуе Грейси, и питам:

— Това истина ли е?

— Кое?

Очите му са с цвят на мед. Ето тези очи помня аз от сънищата си.

— Че още ме обичаш — казвам, останала без дъх. — Трябва да знам.

Алекс кима, протяга ръка, докосва нежно лицето ми и отмята един паднал кичур.

— Но… аз съм различна — казвам с мъка. — Ти също се промени.

— Това също е истина — отвръща тихо Алекс.

Проследявам белега от лявото му око до челюстта и усещам болка в гърдите си.

— И сега какво? — питам глупаво.

Слънцето свети прекалено ярко, сигурно това не се случва наистина, сигурно е сън.

— Ти… обичаш ли ме? — пита Алекс.

Ще се разплача. Искам да притисна лице в гърдите му, да поема аромата на тялото му и да се престоря, че нищо не се е променило. Че всичко си е цяло, както преди.

Но не мога. Знам, че не мога.

— Никога не съм преставала — казвам и отмествам поглед от него. Заглеждам се в Грейс и високата трева, осеяна с мъртви и ранени хора. Пак се сещам за Джулиан, за яркосините му очи, за доброто му сърце, за търпението му. Замислям се за всичко, което преживяхме заедно, за всички проведени битки и за онези, които тепърва ще трябва да водим. Въздъхвам дълбоко и добавям:

— Нещата са много по-сложни.

Алекс ме хваща за раменете.

— Обещавам ти, че няма да бягам повече.

— Не искам да го правиш — казвам аз.

Пръстите му намират бузата ми и остават за малко там, прогонвайки насъбралата се през последните няколко месеца болка, после обръщат лицето ми към неговото. Той се навежда и ме целува, съвсем леко, устните му едва докосват моите, но обещават всичко и това е прекрасно.

— Лена! — извиква Грейс.

Отстъпвам от Алекс и се обръщам към нея. Тя е станала и сочи към граничната стена, подскача развълнувано, не може да стои на едно място. Обръщам се да видя какво става. Сълзите замъгляват погледа ми и превръщат света пред мен в импресионистична картина. По стената пълзи палитра от цветове и превръща бетона в цветна мозайка.

Но после погледът ми се избистря и всичко идва по местата си. Не, това не са цветове. Това са хора. Те се трупат при стената, разклащат я, бутат, рушат.

Сред удари на чукове и прах се разнасят победоносни викове, хората разрушават скелето с голи ръце, разкъртват стената парче по парче, премахват границите на света, какъвто го познаваме. Изпълва ме неописуемо чувство на радост. Грейс се затичва натам, привлечена от общия устрем.

— Грейс, чакай!

Тръгвам след нея, но Алекс ме хваща за ръката.

— Ще те намеря, Лена — казва той и ме поглежда с онези негови толкова познати очи. — Няма да те оставя да си тръгнеш отново.

Не вярвам, че устните ще ме послушат, затова само кимам с надежда той да разбере. Алекс стиска ръката ми и казва:

— Сега тръгвай.

И аз тръгвам. Грейс спира и ме изчаква, аз хващам малката й ръчичка и двете се затичваме под слънцето и носещия се над главите ни дим, тичаме през превърналата се в гробище трева, а земята продължава своя неизменен път около слънцето и водата отразява ясносиньото небе.

Щом наближаваме, забелязвам Ловеца и Брам. Застанали един до друг, потни и разгорещени, те удрят по стената с големи парчета метална тръба. Стъпила върху купчина бетон от разрушената стена, Пипа развява като знаме една яркозелена риза. Виждам и Корал, появява се и изчезва сред напиращата напред тълпа — красива, решителна, прекрасна. Няколко крачки по-встрани зървам мама да размахва голям чук, върти го грациозно и с лекота, като че ли танцува. Докато гледам тази силна и мускулеста жена, си казвам, че наистина едва я познавам, но тя е моя майка и аз съм я обичала цял живот. И двете сме живи и аз скоро ще я запозная с Грейс.

Виждам и Джулиан. Гол до кръста, той се е качил на купчина камъни, блъска по стената с дръжката на една пушка и изпраща фин дъжд от бял прах по главите на хората отдолу. Слънцето превръща косата му в пламтящ ореол, който докосва раменете му с белите си пръсти.

Става ми мъчно, замислям се как се обръщат нещата и как човек и да иска, не може да върне живота си назад. Вече не съм сигурна в нищо и нямам представа какво ще стане с мен, с Алекс и Джулиан, с всички нас.

— Хайде, Лена — дърпа ме Грейс.

Но въпросът не е да знаеш. А да вървиш напред. Излекуваните искат да знаят. Ние сме избрали да се борим. Помолих Грейс да ми се довери. Всички трябва да вярваме в едно — че светът няма да свърши, че ще има и утре, и истината ще възтържествува.

В съзнанието ми изниква стара забранена поговорка от приказка, която Рейвън някога ми разказа: който скача, може да падне, но може и да полети.

Време е да скоча.

— Хайде — отвръщам и я оставям да ме поведе към хората, стискайки здраво ръката й.

Гмуркаме се сред ликуващата тълпа и си пробиваме път към стената. Грейс изкачва една купчина от дърво и парчета бетон и аз я следвам, докато се опитвам да запазя равновесие. Тя крещи, по-силно от всякога, говори на езика на радостта и свободата, и аз неусетно се присъединявам към нея. Двете къртим бетона с нокти и пръсти, малко по малко стената започва да се руши и зад нея се показва новият свят.

Съборете стените!

Това е целият смисъл. Човек не знае какво ще стане, когато събори стената. Не може да види какво има от другата страна, дали то ще му донесе свобода, или разруха, решение или хаос. Може да намери там рай, но може да бъде и ад.

Съборете стените!

Защото иначе ще живеете в страх, ще издигате барикади срещу непознатото, ще се молите за светлина, ще се стряскате при всеки шум.

Защото иначе може никога да не разберете какво е ад, но няма да откриете и рая. Няма да знаете какво е да дишаш свободно, с пълни гърди, няма да знаеш какво е да полетиш.

Вие, всички вие, където и да живеете — в големите градове или в изоставени села — намерете я, намерете в себе си твърдата смес от метал и бетон, намерете камъните, от които стомахът ви тежи. И дърпайте, дърпайте, дърпайте.

Готова съм да сключа договор с вас: аз ще го направя, ако и вие го направите, веднъж и завинаги.

Съборете стените!

Издание:

Автор: Лорън Оливър

Заглавие: Реквием

Преводач: Маргарита Терзиева

Година на превод: 2014

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: Ентусиаст; Enthusiast

Град на издателя: София

Година на издаване: 2014

Тип: роман

Националност: американска

Печатница: „Хеликс Прес“

Редактор: Велислава Вълканова

Художник: Виктор Паунов

Коректор: Снежана Бошнакова

ISBN: 978-619-164-143-7

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/3667

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Хана

Лена

Допълнителна информация

Заслуги