ХАУЪРД ЛЪВКРАФТ

ОТВЪД СТЕНАТА НА СЪНЯ

Превод: Адриан Лазаровски

chitanka.info

Хауърд Филипс Лъвкрафт е един от най-значимите американски автори на хорър, фантастика и фентъзи. Той умира едва на 46 години, но литературното му наследство оставя незаличим отпечатък върху творчеството на имена като Хорхе Луис Борхес, Стивън Кинг, Нийл Геймън, Клайв Баркър, Рей Бредбъри, Алън Мур, Чайна Миевил, Джордж Р. Р. Мартин, Ридли Скот, Стенли Кубрик, Гийермо дел Торо, Джон Карпентър, Х. Р. Гигер и много други.

Смеете ли да пристъпите в „КЪЩАТА“, обитавана от чудовищно древно зло, да се озовете „В СТЕНИТЕ НА ЕРИКС“ или да се срещнете с „ДЕБНЕЩИЯ СТРАХ“, заченал „ПРОКРАДВАЩАТА СЕ СМЪРТ“? Ще дръзнете ли да се разходите по „УЛИЦАТА“, да надникнете „В КРИПТАТА“, да се изправите срещу „ЗВЯРА ОТ ПЕЩЕРАТА“ или да разгледате „ГРАВЮРАТА“? Дори да избегнете гибелната участ на „ОБРЕЧЕНИЯ САРНАТ“, дали ще оцелеете след срещата с „НЕНАЗОВИМОТО“? В този кошмарен свят бродят „КОТКИТЕ НА УЛТАР“, зловещата тайна на „АРТЪР ДЖЪРМИН“ е простряла черната си сянка над бъдещето и умовете са помрачени от „СЪНОВИДЕНИЯ ВЪВ ВЕЩЕРСКИЯ ДОМ“, защото „КРАЯТ НА ЧОВЕЧЕСТВОТО“ е съвсем близо…

Петнайсет непревеждани досега произведения на всепризнатия майстор на ужаса Х. Ф. Лъвкрафт, които ще ви отведат в най-страховитите кътчета на пространството и времето.

ОТВЪД СТЕНАТА НА СЪНЯ е един от най-силните и разнообразни сборници на Х. Ф. Лъвкрафт, излизали в България. Тук читателят ще открие както емблематични ранни разкази на писателя като „Отвъд стената на съня“ (блестяща научна фантастика, възпята в едноименните песни на британците „Блек Сабат“ и германците „Рейдж“), „Котките на Ултар“ (митологично фентъзи за основателите на Древен Египет) и „Обреченият Сарнат“ (грандиозна дарк фентъзи притча с библейски мащаби), така и редица шедьоври от зрелия период на автора. Сред тях се открояват „В стените на Ерикс“ (поразителен научнофантастичен екшън хорър, ситуиран на Венера, предизвестил „Аватар“ на Джеймс Камерън и „Под купола“ на Стивън Кинг), „Краят на човечеството“ (апокалиптичен хорър, отправящ предупреждение за глобалното затопляне и гибелните климатични изменения, макар и сътворен в далечната 1935-а), „Гравюрата“ (разказ — манифест на Лъвкрафтовия ужас, развиващ се в затънтените дебри на Нова Англия и изковал модела, който впоследствие ще залегне във филми като „Тексаското клане“, „Злите мъртви“, „Проклятието Блеър“ и много други) и великата и недостижима хорър троица: „Къщата“, „Дебнещият страх“ и „Съновидения във вещерския дом“.

„Х. Ф. Лъвкрафт е прокълнатият първожрец на вселенския ужас.“

Адриан Лазаровски,

преводач и съставител на сборника

ОТВЪД СТЕНАТА НА СЪНЯ

Усещам известно наклонение към спане.[1]

Уилям Шекспир

Често съм се питал защо голяма част от човечеството продължава да се вълнува от колосалната значимост на сънищата и онзи тайнствен свят, към който принадлежат. Нали нощните ни видения — като изключим сензационните теории на Зигмунд Фройд и елементарния им символизъм — не са нищо повече от бледо, нерядко фантастично отражение на преживяното от нас в будно състояние? Не може да се отрече обаче, че понякога сънищата ни са белязани от приглушени отгласи с чужд, неземен, безтелесен характер, който не подлежи на обикновена интерпретация и чието тревожно въздействие ни загатва, че можем — макар и за миг — да надзърнем в сферата на менталното; сфера, която е не по-малко значима от физическия живот, макар и да е отделена от него с непреодолима (поне в повечето случаи) преграда. От собствен опит зная, че по време на сън може и да губим земните си усещания, ала за сметка на това се пренасяме в друга, безтелесна реалност, чиято природа коренно се различава от всичко онова, което познаваме. Само смътни, загадъчни и фрагментарни спомени остават в паметта ни след момента на пробуждането; тези спомени ни предоставят богат материал за спекулации и предположения и в същото време — никакви доказателства, които да ги подкрепят. Можем само да гадаем дали в света на сънищата материята е също тъй стабилна и непрекъсната, както в нашия свят, и дали времето и пространството съществуват по същия начин, както ги възприемаме по време на будното си пребиваване на Земята. А понякога започвам да си мисля, че това не толкова материално битие е нашият истински живот и че суетното ни присъствие на тази планета е вторичен, случаен и даже илюзорен феномен.

Или поне така разсъждавах през зимата на 1900–1901 година, когато в психиатричната болница, където работех (и живеех, тъй като бях лекар стажант), постъпи пациент, чиято история продължава да обсебва мислите ми. Според болничната документация името му беше Джо Слейтър — или Слаадер, както вероятно са се наричали предтечите му — и на външен вид изглеждаше като типичен жител на планините Катскил[2]; един от онези особени, отблъскващи потомци на примитивното колониално селячество, чиято близо тривековна изолация бе довела до варварска деградация, ярко контрастираща с прогреса на събратята им от по-гъстонаселените райони. За тези изродени дегенерати от северните щати, които напълно съответстват на южняшкото определение „бяла измет“, закон и морал не съществуват, а общото ниво на интелекта им неслучайно е най-ниското сред всички слоеве на коренното американско население.

Понеже имаше слава на доста опасен тип, Джо Слейтър беше въдворен в болницата под бдителния надзор на четирима полицаи, ала за голяма моя изненада не успях да открия нищо заплашително у него по време на първата ни среща. Беше висок — ръстът му значително надвишаваше средния — и определено не страдаше от недостиг на физическа сила, ала като цяло приличаше по-скоро на безобиден глупак с бледите си воднисти очички, неподдържаната си, нелепо стърчаща във всички посоки жълтеникава брада и апатичната отпуснатост на дебелата си долна устна. Никой не знаеше точната му възраст, защото сред хората от неговата прослойка не бе прието да се водят семейни архиви, а и самите семейни връзки на планинците често имат краткотраен и непостоянен характер; оплешивяващото му чело обаче и изгнилите му зъби накараха главния хирург на болницата да предположи, че е на четирийсет-четирийсет и няколко години.

От съдебномедицинските документи узнахме всичко, което бе събрано по неговия случай. Този човек — бродяга, ловец и трапер — открай време бе изглеждал причудлив и странен в очите на примитивните си съплеменници. Имал навика да спи по-дълго от обичайното и да разказва такива необичайни истории непосредствено след събуждането си, че всявал страх дори в сърцата на лишените от въображение планинци. Изказът му също бил извънредно особен и дори неестествен — той говорел единствено на родния си изкривен диалект и характерът на речта му бил толкова мистичен и див, че никой не можел да го слуша без нарастващо предчувствие за тревога. Нерядко в тези случаи и самият Слейтър бил не по-малко смаян, изплашен и объркан от слушателите си, обаче забравял всичко от казаното — или поне онова, което го подтиквало да заговори пред съплеменниците си — в рамките на час след пробуждането си. Тогава изпадал в онова безразлично, овчедушно и мудно състояние, характерно за повечето обитатели на Катскил.

Както изглеждаше, с течение на времето честотата и интензитетът на сутрешните му припадъци постепенно нараствали, докато не довели до ужасната трагедия, заради която Слейтър бе арестуван от пазителите на реда и месец по-късно — въдворен в нашата болница. След дълбок сън, започнал под влиянието на изпитото уиски в пет часа следобед предишния ден, траперът внезапно се събудил по пладне и взел да надава такъв ужасяващ нечовешки вой, че съседите тутакси се струпали пред мръсната барака, където живеел с неописуемите си роднини. Слейтър се втурнал навън сред снега, вдигнал ръце към небето и започнал да подскача във въздуха, като през цялото време крещял как трябвало на всяка цена да достигне някаква голяма сграда със сияещи стени, покрив и под, откъдето се носела необикновена музика. Когато двама мъже със среден ръст се опитали да го удържат, той им оказал съпротива с маниакална сила и ярост, крещейки за желанието си да открие и убие нещо, което „сияе, тресе се и се смее“. В края на краищата ловецът успял да повали единия си противник с неочакван мощен удар, след което се нахвърлил и върху другия; по това време вече бил изпаднал в някакъв чудовищен кръвожаден екстаз, а виковете му, че „ще се издигне високо във въздуха и ще изпепели всичко, което се изпречи на пътя му“, ехтели с демонична ожесточеност наоколо.

В този момент роднините и съседите се разбягали в паника, а когато най-безстрашните дръзнали да се завърнат, заварили страховита картина. От Слейтър нямало и следа, а на мястото на жертвата му върху снега безмълвно вдигало пара неузнаваемо кърваво месиво, което само допреди час било живо човешко същество. Никой от планинските жители не се осмелил да поеме в търсене на жестокия убиец; вероятно те тайно са се надявали той да издъхне от студ и глад сред суровата пустош, обаче само след няколко дни дочули пронизителния му вой от една затънтена клисура. Така разбрали, че по някакъв начин траперът е успял да оцелее и че трябва по един или друг начин да вземат необходимите мерки, за да се предпазят от него. Местните набързо сформирали въоръжен отряд, към който впоследствие се присъединили и полицаи от най-близкия участък, след като един от пазителите на реда случайно се натъкнал на издирващата група и бил уведомен за убийството, извършено от изпадналия в умопомрачение Слейтър.

На третия ден от търсенето убиецът бил открит в несвяст в една дървесна хралупа; служителите на закона незабавно го отвели в най-близкия затвор, където с обвиняемия се заели експерти алиенисти[3] от Олбъни. Слейтър им разказал простичка история. Но собствените му думи един следобед заспал след консумацията на порядъчно количество алкохол. Когато се събудил, открил, че стои в снега пред бараката си с окървавени ръце, а в краката му лежи обезобразеното тяло на неговия съсед Питър Слейдър. Шокиран и потресен, траперът се втурнал към гората, опитвайки се да избяга колкото се може по-далеч от местопрестъплението, отговорността за което без никакво съмнение тежала на неговата съвест. Като се изключи това, не знаел нищо повече; въпреки настойчивия разпит, на който бил подложен от алиенистите, те така и не могли да изкопчат нищо повече от причудливия здравеняк.

Онази нощ Слейтър спал спокойно и на следващата сутрин се събудил без никакви странности… с изключение на някои изменения в изражението на лицето му. Според доктор Барнард, който наблюдавал задържания, в бледосините му очи се появил някакъв особен блясък, а отпуснатите по-рано устни били свити в някакво смътно подобие на осъзната решимост. По време на последвалия разпит обаче траперът отново изпаднал в характерната за планинците от Катскил апатична вялост и само повторил показанията си от предишния ден.

На третата сутрин Слейтър за първи път бил връхлетян от психотичен пристъп. След като се събудил от неспокоен сън, той изпаднал в такава безумна, бясна ярост, че се наложило да бъде озаптяван от четирима санитари, докато му сложат усмирителната риза. Алиенистите се отнесли с изключително внимание към всяка дума, изкрещяна от задържания, и научното им любопитство достигнало неподозирани висини след невъобразимия контраст между чутото в затворническата килия и свидетелските показания на роднините и съседите на трапера. Неистовото му бълнуване продължило около четвърт час — четвърт час, в който Слейтър говорел на неподражаемия си диалект за колосални здания от светлина, необятни космически пространства, удивителна музика и призрачни планини и долини. Най-голямо внимание обаче планинецът отделил на тайнственото сияйно същество, което се тресяло и му се присмивало. Това гигантско неведомо създание било негов страшен враг и повече от всичко на света Слейтър копнеел да го погуби в името на възмездието. За да постигне тази цел, трябвало да се рее сред бездните на пустотата, изпепелявайки всяко препятствие, което се изпречи на пътя му.

Едва изрекъл това, Слейтър внезапно замлъкнал. Пламъкът на безумието помръкнал в очите му и той изгледал недоумяващо алиенистите, питайки защо е вързан. Доктор Барнард разкопчал кожените ремъци на усмирителната риза и ги оставил така чак до падането на нощта, когато успял да убеди задържания, че това се прави с негово съгласие и за неговото собствено благо. Тогава пациентът споделил, че понякога говори странни неща, без сам да знае защо.

През последвалата седмица траперът получил още два психотични пристъпа, но алиенистите не съумели да извлекат нищо ново от тях. Те постоянно размишлявали над евентуалния първоизточник на виденията на Слейтър — все пак човечецът не знаел нито да чете, нито да пише, а съдейки по обкръжението му, едва ли някой му е разказвал легенда или приказка. Самият начин, по който планинецът поднасял налудничавите си истории, категорично изключвал възможността да е почерпил вдъхновение от някой мит, сказание или художествена творба. С простоватия си, крайно ограничен речник пациентът бълнувал за неща, които не разбирал и които изобщо не бил способен да обясни; неща, които не би могъл да узнае от разговор с друг човек, защото същността им просто не можела да се предаде с думи. Не след дълго алиенистите стигнали до заключението, че състоянието му се дължи единствено на абнормалния характер на сънищата му; те били толкова ярки и въздействащи, че в момента на събуждането напълно обсебвали и подчинявали съзнанието на този не особено развит в интелектуално отношение човек. Ето защо Слейтър първо бил изправен пред съда за убийство, а впоследствие бил признат за невменяем; така се стигнало и до въдворяването му в психиатричната болница, където по онова време моя милост заемаше твърде скромна длъжност.

Надявам се, вече стана ясно, че феноменът на сънуването бе от голям интерес за мен; представете си тогава с какво усърдие и плам се захванах с изучаването на новия пациент, веднага щом се уверих в достоверността на фактите, описани в неговата епикриза. С течение на времето Слейтър започна да се отнася изключително дружелюбно към мен — обяснявам си го както с искрената ми заинтригуваност от неговия случай, така и с деликатния, внимателен подход, който възприех при комуникацията ни. Естествено, по време на психотичните си пристъпи планинецът изобщо не ме разпознаваше, ала в онези моменти, когато не бълнуваше и бе на себе си, успяхме да проведем немалко спокойни и непринудени разговори. Обикновено траперът седеше до зарешетения прозорец на стаята си и плетеше кошница от слама и върбови клонки, тъгувайки по изгубената свобода. Роднините му така и не направиха дори един-единствен опит да го видят. Вероятно вече си бяха намерили друг глава на семейството (както често се случва с деградиралите обитатели на изолираните планински райони), напълно забравяйки за доскорошния си близък.

Колкото по-надълбоко се потапях в този случай, толкова по-изумен оставах от уникалния си досег с необикновените фантастични видения на Джо Слейтър. Макар интелектът и речевите му умения да бяха на обидно ниско ниво, титаничните и ярки образи, които планинецът описваше — несвързано и на варварски диалект — без съмнение можеха да се зародят само във високоразвит или дори извънредно надарен мозък. Често се питах как безплодното, закърняло въображение на един дегенерат от Катскил е могло да сътвори такива вълшебни, удивителни картини, самото съществуване на които доказваше наличието на искрицата на гения? Как един слабоумен, простодушен здравеняк от дивата пустош изобщо е могъл да достигне до идеята за тези сияйни измерения с изтъкани от светлина същества, за които бълнуваше траперът в своя делириум? Все повече и повече се убеждавах, че в това достойно за съжаление човешко същество, треперещо от страх, се крие повреденото ядро на нещо, намиращо се отвъд пределите както на моите знания, така и на професионалната компетентност на моите далеч по-опитни, макар и лишени от въображение колеги.

Ала въпреки това не можех да извлека нищо съществено от този човек. В хода на изследванията си стигнах до извода, че в необичайното си сънно състояние Слейтър пътешестваше, реейки се над поразителни сияещи долини, градини, градове и дворци от светлина, намиращи се в някакво невъобразимо, недостижимо за човешкия род измерение или сфера. Там той не беше нито селянин, нито дегенерат, а създание, водещо ярко и значимо съществувание, изпълнено с гордост и достойнство. Това създание обаче си имаше смъртен враг — антагонист с ефирна, безтелесна същност, но със зрима форма, която нямаше нищо общо с човешкия облик. Този враг бе нанесъл на Слейтър ужасна неназовима вреда, за която маниакът (ако пациентът ми наистина беше такъв) жадуваше на всяка цена да си отмъсти.

От начина, по който Слейтър говореше за взаимоотношенията им, предположих, че в този фантастичен свят двамата са били равнопоставени и че самият трапер е бил сияйно същество от същата раса, към която е принадлежал и неговият враг. Това впечатление се потвърждаваше и от често повтаряните думи за полета през пространствата и изпепеляването на всичко, което би застанало на пътя му. Тези концепции обаче бяха пресъздадени с такива груби, недодялани и диалектни изразни средства, че ме тласнаха към едно крайно любопитно заключение — ако този свят на сънищата наистина съществуваше, то за предаването на мисли в него не се използваше вербална комуникация.

Възможно ли бе душата от сънищата, вселявайки се в това човешко тяло, отчаяно да се опитва да разкаже за себе си и за неща, които запъващият се език на простодушния планинец просто не е способен да изрази? Възможно ли бе да стоя на прага на грандиозно откритие, което да ми разбули тази тайна, ако само се науча да дешифрирам загадъчните знаци? Не споделих нищо за това пред старшите лекари, защото средната възраст е склонна към скептицизъм и цинизъм и трудно възприема новите идеи. Особено след като директорът на болницата бе отбелязал (в типичния си покровителствен маниер), че съм преуморен и съзнанието ми се нуждае от почивка.

От доста време в мен се затвърждаваше убеждението, че мисловният ни поток представлява движение на молекули и атоми, което може да се преобразува както в лъчиста енергия, така и в топлина, светлина или електричество. Тази увереност ме наведе към размишления за възможностите на телепатията, или мисловното общуване, с помощта на съответната апаратура. През последната си година в колежа бях проектирал и изготвил едно експериментално устройство, използвайки приемник и предавател от безжичен телеграф. Бях го изпробвал с един колега, ала след като не получихме задоволителни резултати, прибрах апарата заедно с други свои разработки с идеята да го доусъвършенствам в бъдеще. Сега, воден от желанието да проникна в енигматичната сънна вселена на Джо Слейтър, реших отново да се обърна към някогашното си изобретение и пожертвах няколко дни, за да направя нужните подобрения и да го приведа в работно състояние.

Щом бях готов, не пропуснах нито един случай да изпитам приспособлението си. При всеки пристъп на Слейтър аз прикрепях предавателя към неговото чело, а приемника — към моето, и започвах да регулирам деликатните настройки в хипотетичния диапазон на вълните на интелектуалната енергия. Разбира се, нямах никаква представа как мисловните впечатления — ако бъдат успешно предадени — ще възбудят съответните импулси в моя мозък, ала бях сигурен, че ще съумея да ги отделя и разтълкувам. Ето защо продължих да провеждам безрезултатните си експерименти, без да информирам никого за техния характер.

Никога няма да забравя онова, което се случи на двайсет и първи февруари 1901 година. Когато се връщам към този момент в спомените си, осъзнавам колко нереално изглежда всичко и започвам да се съмнявам дали пък старият доктор Фентън не е бил прав относно собственото ми състояние на преумора и превъзбуденост… Спомням си как той ме изслуша с голяма симпатия и търпение, даде ми успокоително за нервите и ми препоръча да се възползвам от шестмесечния платен отпуск, който щял да ми предостави, считано от следващата седмица.

В онази съдбовна нощ аз бях неимоверно развълнуван и напрегнат, защото — въпреки чудесните грижи в болницата — Джо Слейтър явно умираше. Дали заради загубата на онази свобода, на която се е радвал в планинската пустош, дали заради разстроената му, объркана психика, но резултатът си беше налице. Пламъчето на жизнените му сили едва мъждукаше в недрата на физическото му естество. Планинецът потъна в предсмъртна полудрямка, която с падането на здрача неусетно прерасна в неспокоен сън.

Реших да не затягам ремъците на усмирителната му риза, докато спи, защото клетникът бе твърде слаб, за да застраши безопасността ми. Дори и да изпаднеше в един финален пристъп, преди да издъхне, едва ли щеше да представлява опасност за мен. Наместо това свързах неговата и моята глава посредством приемника и предавателя на създаденото от мен устройство с надеждата за първи и последен път да получа някаква трошичка информация от света на сънищата за малкия отрязък от време, който ми бе отпуснат. Освен нас двамата в стаята присъстваше и един санитар — не особено интелигентен младеж, който нямаше и бегла представа за същността на изобретението ми и нямаше никакво намерение да се намесва в действията ми. С всеки следващ час главата му започваше да клюма, ала нямах никакво намерение да го будя. Усещах как и аз започвам да се унасям, навярно под влиянието на ритмичното дишане на двамата спящи, единият от които беше здрав, а другият — умиращ.

Разсъниха ме звуците на някаква невъобразима, свръхестествена мелодия. Отвсякъде ехтяха изумителни акорди, вибрации и хармонии, а пред смаяния ми взор се разкри поразителна картина на неземна, непостижима красота. Стени, колони и архитрави[4] от жив огън блестяха лъчезарно около точката, където аз сякаш се реех във въздуха, и се издигаха нагоре към безкрайно високия купол на възхитително колосално здание. С тези картини на невероятно дворцово великолепие се смесваха — досущ като в калейдоскоп — искрящи пейзажи, състоящи се от величествени прерии, долини, планини и каньони; всички те бяха изградени от някаква ефирна същност, която по своята плътност съответстваше по-скоро на дух, отколкото на материя. Докато съзерцавах тази фантастична гледка, си дадох сметка, че ключът към всички тези метаморфози се намира в собствения ми мозък, защото всяка появяваща се пред мен картина беше близка, позната — и най-интересното, желана — за промененото ми съзнание. Сред тези райски селения аз не се чувствах като чужденец или пришълец; всяка гледка и звук ми бяха познати и аз ненадейно осъзнах, че това не само е било така в течение на безброй епохи в миналото, но и ще ме очаква в безконечния поток на времето в бъдещето.

После към мен се приближи сияйната аура на моя лъчист събрат и нашите души беседваха, като безмълвно и с безупречна точност обменяха мисли. Усещах наближаващия триумф, понеже моят другар се изтръгваше от ограниченията на временното му робство, освобождаваше се веднъж завинаги и се готвеше да се впусне в преследване на заклетия си враг. В името на тази цел той бе готов да се зарее дори в най-горните слоеве на ефира, където страшната му космическа мъст би могла да разтърси и изпепели вселенските сфери.

Известно време двамата се носехме така в пространството, докато не забелязах, че очертанията на обектите около нас започват да се размиват и избледняват, като че ли нещо ме призоваваше обратно на Земята, където никак не ми се искаше да се връщам. Изглежда фигурата до мен също почувства промяната, понеже тласна комуникацията ни към неизбежния й завършек и сама се приготви да напусне сцената, помръквайки (макар и значително по-бавно) от останалите обекти. След още един кратък обмен на мисли си дадох сметка, че искрящото същество и аз трябва да се върнем към земното си робство — нещо, което щеше да се случи за последен път на моя събрат. Будещата му съжаление човешка обвивка вече бе почти разрушена и след по-малко от час другарят ми щеше да е способен да се освободи, за да преследва своя антагонист по Млечния път, през звездните висини и до самите предели на безкрая.

В същия миг аз рязко се събудих и се изправих на стола си, устремявайки взор към издъхващия, проснат на болничния креват човек пред мен. Джо Слейтър също се пробуди — вероятно за последен път. Вгледах се по-внимателно и забелязах, че по хлътналите му бузи са избили петна руменина, каквито никога по-рано не бях виждал. Устните му също изглеждаха необичайно — бяха силно стиснати, издавайки значително по-силен характер от този на планинеца. На лицето му бе изписано нарастващо напрежение, очите му бяха затворени, а главата се поклащаше неспокойно. Без да будя санитаря, отново прикрепих разхлабилия се приемник на телепатичния си прибор към челото на пациента, отчаяно надявайки се да получа някакво — каквото и да е — откъслечно съобщение, стига умиращият да бе в състояние да ми го предаде. И невъзможното се случи. Изведнъж главата му се обърна към мен, а очите му се отвориха. Бях вцепенен от изумление и потрес. Мъжът, въдворен в болницата под името Джо Слейтър, жител на планините Катскил, ме наблюдаваше с широко отворени очи, чиято синева сякаш ставаше все по-дълбока и по-ярка. В погледа му не се забелязваше и следа от маниакалност, дегенерация или простодушие; ясно долових, без никакво съмнение, че се взирам в лице, зад което се крие изключително интелигентен, активен разум от най-висша степен.

Отново настъпи мисловно съединение, при което мозъкът ми осъзна външното влияние, което му въздействаше. Затворих очи, за да съсредоточа по-добре мислите си, и бях възнаграден с озарението, че часът на дългоочакваната ни телепатична комуникация най-накрая е настъпил. Всяка предадена идея мигом изникваше в съзнанието ми и въпреки че не използвахме думи, моите асоциативни, концептуални и изразителни способности се реализираха също тъй добре, както и ако общувахме на английски.

— Джо Слейтър е мъртъв — изрече вледеняващ душата глас отвъд стената на съня. Отворих широко очи и ужасено се вгледах в човешката обвивка на леглото пред мен. Обаче хипнотизиращо сините очи ме гледаха със същото спокойствие, а изражението им бе все така разумно и одухотворено. — И по-добре, че умря, защото се оказа неспособен да бъде носител на активен интелект на космическо създание. Грубата му телесна същност не се поддаваше на фината настройка, необходима за връзката между ефирния и планетарния живот. Той беше в доста по-голяма степен животно, отколкото човек, макар че именно заради тези негови несъвършенства ти успя да узнаеш за моето съществуване. По принцип космическите и планетарните души много рядко се срещат. Тялото му бе за мен ежедневен затвор — ежедневен затвор в продължение на четирийсет и две ваши земни години.

— Аз съм такова същество, каквото ти ще станеш, когато преминеш в свободното състояние на сън без сънища. Аз съм твой брат от светлина и преди малко двамата с теб се носехме сред сияйните долини. Не ми е позволено да разкривам на пробудената ти земна личност за същинската ти природа, но всички ние сме скиталци в необятните пространства и пътешественици в безбройните епохи на времето. Следващата година може би ще живея в онзи Египет, който вие наричате „Древен“, или в жестоката империя на Цан-Чан, която ще възникне след три хиляди години. Двамата с теб сме се реели из световете, които се въртят около червения Арктур, и сме обитавали телата на насекомите философи, пълзящи по четвъртата луна на Юпитер. Колко малко знаят земните хора за живота и неговото разпространение! И колко малко всъщност трябва да знаят, за да съхранят собственото си спокойствие! За моя враг не мога да говоря. Макар и смътно, вие на Земята явно долавяте далечното му присъствие, защото сте дали на примигващия му сигнален огън названието Алгол, Звездата Демон. През всичките тези дълги епохи, ограничаван от телесни препятствия, аз безрезултатно се стремях да се изправя срещу него и да го сразя. Тази нощ ще го връхлетя като Немезида[5], носейки му справедлива, изпепеляваща, титанична мъст. Търси ме на небето близо до Звездата Демон.

— Повече не мога да общувам с теб, защото тялото на Джо Слейтър изстива, вцепенява се и грубият му мозък вече не може да трепти в унисон с желаните от мен вибрации. Ти беше мой приятел в пространството; единствен мой приятел на тази планета и единствената душа, която ме почувства и ме откри в отблъскващото тяло, лежащо на този креват. Може би отново ще се срещнем — в сияещата мъглявина на Меча на Орион… Сред мрачните плата на доисторическа Азия… В сънищата, които няма да си спомниш… Или в други епохи, когато Слънчевата система отдавна ще е престанала да съществува.

В този миг мисловните вълни внезапно прекъснаха и сините очи на спящия — или по-скоро мъртвия? — се изцъклиха зловещо. Все още вцепенен, аз се наведох над леглото и хванах китката му, но тя бе студена, твърда и не се усещаше никакъв пулс. Поруменелите бузи отново бяха пребледнели, а дебелите устни бяха провиснали, разкривайки отвратителните изгнили зъби на дегенерата Джо Слейтър. Потръпнах, метнах едно одеяло върху това ужасно лице и събудих санитаря. После излязох от стаята и мълчаливо се отправих към кабинета ми. Изведнъж ми се прииска незабавно да потъна в онзи сън, от който няма да си спомням нищо.

Чудите се къде е кулминацията? Кое скромно изложение на научни факти би могло да се стреми към подобни художествени похвати? Аз обаче си записах някои факти, които привлякоха вниманието ми, и сега ще ви ги предоставя, а вие сами ще прецените какво да мислите. Вече споменах, че старият доктор Фентън категорично отрече реалността на онова, което му споделих. Според него съм станал жертва на нервно-психическо претоварване и отчаяно се нуждая от щедро отпуснатия от него продължителен отпуск. Той ме увери, заклевайки се в професионалната си чест, че Джо Слейтър е един най-обикновен параноик, чиито фантастични представи се дължат на примитивния фолклор, характерен за необразованите общности от най-ниските обществени слоеве. Ала колкото и да се опитваше да ме убеди в това, можех ли да забравя видяното в небето в нощта след смъртта на планинеца? И за да не си кажете, че злоупотребявам с доверието ви като предубеден свидетел, нека друг човек нанесе последния щрих в цялостната картина; по този начин някои от вас навярно ще получат кулминацията, която очакват. Ще ви цитирам дословно официалното известие за появата на нова звезда в съзвездието Персей, написано от водещия авторитет в сферата на астрономията професор Гарет П. Сървис:

На 22 февруари 1901 година доктор Андерсън от Единбург откри нова звезда в близост до Алгол. Никога досега в тази точка не е било забелязвано подобно небесно тяло. В рамките на двайсет и четири часа светлината на новата звезда стана толкова силна, че тя надмина по яркост Капела[6]. През последвалите две седмици обаче осезаемо помръкна, а след няколко месеца вече стана трудно да се различи с невъоръжено око.[7]

[1] Цитат от комедията „Сън в лятна нощ“ в превод на Валери Петров. — Б.пр. ↑

[2] Планините Катскил се намират в щата Ню Йорк, западно от река Хъдсън. Най-високият им връх се издига на 1274 метра. Любима дестинация за отдих и туризъм на съвременните американци. — Б.пр. ↑

[3] В миналото така са се наричали специалистите, занимаващи се с криминално проявени душевноболни. Освен в творчеството на Лъвкрафт, за алиенисти се говори и в шедьовъра на Джоузеф Конрад „Сърцето на мрака“. — Б.пр. ↑

[4] Архитрав (арх.) — главната греда, която се поставя непосредствено над колоните и носи тежестта на фриза, корниза и покривната конструкция в древните храмове. — Б.пр. ↑

[5] Богинята на възмездието в древногръцката митология, дъщеря на богинята на нощта. — Б.пр. ↑

[6] Звезда от съзвездието Колар. В ранните зимни нощи Капела сияе високо в небето и е шестата по яркост звезда в небето след Вега от Лира и Арктур от Воловар. — Б.пр. ↑

[7] Новата звезда, за която пише Лъвкрафт, наистина съществува — това е звездата GK Per от съзвездие Персей, избухнала през 1901 г. на разстояние 1500 светлинни години от Земята. — Б.пр. ↑

КЪЩАТА

I.

Дори най-злокобните и смразяващи кръвта ужаси рядко са лишени от ирония. Понякога тя заема важно място в тях като неотменна част от събитията, а друг път е свързана с близостта им до определени хора и места. Чудесен пример за последното е случката, разиграла се в старинния град Провидънс, когато — в края на четирийсетте години на деветнайсети век — тук е пребивавал Едгар Алън По, докато е ухажвал талантливата поетеса госпожа Уитман[1]. Обикновено писателят отсядал в „Маншън Хаус“ на Бенефит Стрийт — същата странноприемница, която някога е приютявала знаменитости като Джордж Вашингтон, Томас Джеферсън и Жилбер дьо Лафайет. Любимият му маршрут вървял по Бенефит Стрийт на север към дома на госпожа Уитман и разположената на съседния хълм църква „Свети Йоан“ с многобройните й надгробни плочи от осемнайсети век, които Едгар По толкова обичал да съзерцава.

Иронията се състои в следното: по време на разходката си, повтаряща се ден след ден, най-великият майстор на ужаса и гротеската всеки път минавал покрай една къща, издигаща се на източната страна на улицата. Тя представлявала мрачна, запустяла старовремска постройка, кацнала на хълмист склон, чийто огромен неподдържан двор бил останал от времената, когато тук още нямало нищо друго, освен дива пустош. Не е известно Едгар По да е писал или да е говорил за тази сграда; няма никакви свидетелства и че изобщо и е обръщал внимание. Ала въпреки това именно тази сграда — поне според двама души, разполагащи с определена информация — по отношение на ужаса е не само равна, но даже превъзхожда и най-разюзданите и зловещи фантазии на гения, който тъй често е минавал покрай нея.

Самото здание беше — и в определен смисъл все още е — от онези обекти, които неустоимо привличат вниманието на любопитните. Замислена и построена преди повече от век и половина като голяма фермерска къща, впоследствие сградата бе придобила редица черти на специфичния за Нова Англия от средата на осемнайсети век колониален архитектурен стил, превръщайки се във внушителна двуетажна резиденция с островръх покрив, голяма мансарда, помпозен параден вход и облицовани с ламперия стени в съзвучие с тогавашния вкус. Фасадата бе обърната на юг и понеже зданието бе изградено върху издигащ се на изток хълм, долният ред прозорци от лявата му, източна страна се намираше почти на едно ниво със земята, докато дясното му крило, което беше от страната на улицата, бе открито до самите основи. Естествено, върху архитектурната конструкция на сградата се бяха отразили и нивелирането, и изправянето на пътя, който минаваше в непосредствена близост до нея, защото Бенефит Стрийт — която се наричала Бек Стрийт в онези времена — изпървом представлявала, чисто и просто, пътечка, виеща се между гробовете на първите заселници. Изправянето й бе станало възможно едва след като тленните останки били пренесени на Северното градско гробище и тъй отпаднали всички морални задръжки пътят да бъде прокаран през някогашните семейни парцели.

В началото западната стена на къщата се намирала на цели шест метра от пътя, но с разширяването на улицата (което станало в периода на Войната за независимост) междинното разстояние се съкратило, а сутеренният етаж се оголил до такава степен, че се наложило да издигнат тухлена стена с две прозорчета и врата в непосредствена близост до новия маршрут за обществено придвижване. А когато преди стотина години Бенефит Стрийт се сдобила с тротоар, промеждутъкът между постройката и улицата изчезнал окончателно и по време на своите разходки Едгар По можел да види само сива тухлена стена, започваща на едно ниво с тротоара и увенчана три метра по-нагоре със старомоден керемиден покрив.

Обширният двор се простираше от Бенефит Стрийт на изток чак до Уийтън Стрийт на запад. Както можеше да се очаква, площадката южно от фасадата на зданието се издигаше високо над нивото на улицата, образувайки своеобразна тераса, оградена с висок каменен зид, чиято влажна повърхност бе покрита с мъх. Тясно и стръмно стълбище прорязваше този зид и водеше в царството на буренясалите ливади и занемарените градини в горната част на хълма. Навред се валяха преобърнати циментови урни, ръждясали котли, изпотрошени статуетки и всякакъв декоративен кич, който създаваше невероятен фон за повехналото величие на парадния вход с олющените му пиластри[2], строшеното незнайно кога ветрилообразно прозорче над вратата и проядения от червеите триъгълен фронтон.

Слуховете, които бях чувал за страховитата постройка в детството си, се изчерпваха с необикновено големия брой смъртни случаи в нея. Доколкото разбрах, точно това накарало първите собственици да напуснат дома си само двайсетина години след построяването му. Донякъде това се обяснявало с царящата в къщата нездравословна атмосфера, дължаща се на влагата и мухъла в мазето, странното всепроникващо зловоние, непрекъснатото течение в коридорите и качеството на питейната вода от кладенеца и помпата. Всички тези причини изглеждаха достатъчно основателни, а и никой от познатите ми не смееше да се впусне в по-нататъшни предположения. И само записките на моя чичо — неуморимия любител на старините Елиху[3] Уипъл — ми разкриха съществуването на доста по-мрачни и забулени в тайнственост догадки, залегнали в основата на редица легенди, разпространявани шепнешком сред прислугата и простолюдието; тези градски легенди така и не напуснали пределите на тесния кръг посветени в съдържанието им и повечето потънали в забвение, когато Провидънс се превърнал в голям съвременен град с динамично променящо се население.

В интерес на истината, почти никой не смяташе постройката за обитавана от призраци или нещо подобно. Доказателство за това бе отсъствието на каквито и да било разкази за зловещо подрънкващи вериги, внезапни ледени повеи, блуждаещи огньове и смразяващи кръвта лица, надничащи през слепите прозорци. Привържениците на крайните мнения понякога споделяха, че къщата „носи лош късмет“, ала дори те не се осмеляваха да отидат по-далеч. Едно не подлежеше на съмнение — обезпокоително голямото количество хора, умрели в сградата, макар че, доколкото ми бе известно, последният смъртен случай датираше отпреди повече от шейсет години. Тогава се случило нещо, в резултат на което домът напълно опустял и станало невъзможно дори да се даде под наем. Интересното е, че смъртта никога не настъпвала внезапно и се дължала на най-различни причини. Това, което обединявало повечето смъртни случаи, било, че жизнените сили на клетниците сякаш постепенно се стопявали и всеки издъхвал от онази болест, към която по принцип бил предразположен. А онези, които оцелявали, развивали анемия, туберкулоза или различни психични разстройства, което не говорело добре за здравословния климат в къщата. Тук трябва да се отбележи, че нито една от съседните постройки не се отличаваше с подобни пагубни свойства; следователно злотворното влияние бе ограничено в пределите на пустеещото старинно здание.

В общи линии това бе всичко, което ми беше известно, преди настойчивите ми въпроси да накарат чичо ми да ми покаже записките си, които в крайна сметка ни подтикнаха да предприемем дръзкото си разследване. В годините на детството ми тайнствената къща вече бе напълно изоставена и занемарена; нито една птица не гнездеше в терасовидния двор, където растяха само безплодни сгърчени дървета, висока, неестествено бледа трева и уродливи като нощен кошмар плевели. Когато бяхме малки, често се промъквахме тук и аз ясно си спомнях онзи момчешки страх, с който ме изпълваше както нездравата причудливост на противната растителност, така и самата болезнена атмосфера и тежката миризма на порутената сграда, където понякога влизахме през незаключения параден вход, за да погъделичкаме нервите си. Почти всички прозорци отдавна бяха изгубили стъклата си, а над едва крепящите се ламперии, лющещите се тапети, падащата мазилка и разхлопаните стълбища витаеше неизразим дух на мъртвешка запустялост. Паяжините и прахта добавяха своя дял към тази злокобна симфония на разрухата и за най-голям храбрец се считаше онова хлапе, което дръзваше да се изкатери по паянтовата стълба до мансардата; нейното обширно пространство се осветяваше единствено от малките прозорчета в краищата на фронтона и бе осеяно с множество сандъци, столове, маси и чекръци, чиито силуети придобиваха страховити, демонични очертания в призрачния сумрак.

Ала най-страшното място в къщата беше не мансардата, а влажното и усойно мазе, което ни изпълваше с най-голям ужас — въпреки обстоятелството, че се намираше над земята в частта си откъм оживената улица, от която го отделяше само една врата и тухлена стена с две прозорчета. Не знаехме дали си струва да се промъкнем там, или беше най-добре да страним от него, за да не навредим на душата и разсъдъка си. Не можеше да се отрече обаче, че именно оттам извираше неописуемото зловоние, с което бе пропита цялата сграда, както и че в дъждовните летни дни землистият под на мазето се покриваше с белезникави гъбовидни образувания. Тези „гъби“ имаха гротескно сходство със скверната растителност на двора и приличаха на отвратителни хибриди между отровната зелена мухоморка[4] и индианската монотропа[5]. Никъде другаде не бях виждал подобни организми. Те бързо загниваха и по някое време започваха да фосфоресцират, ето защо окъснелите минувачи нерядко разказваха за „вещерските светлинки“, блещукащи зад изпотрошените стъкла на излъчващите смрад прозорчета.

Никога — дори в най-буйните си изблици по време на празника Вси светии — не посмявахме да се доближим до това мазе посред нощ, но за сметка на това нерядко бяхме наблюдавали въпросното сияние по време на дневните и следобедните си посещения, особено когато времето бе облачно и дъждовно. Имаше и още нещо, което ни бе направило впечатление, макар че не беше изключено това да е било просто игра на въображението ни. Става дума за размитото белезникаво петно върху мръсния под, което ни се струваше, че от време на време различаваме сред фосфоресциращите гъби пред огромното огнище в кухнята. Предполагам, че се е дължало на някакъв налеп от мухъл или плесен, но странното беше, че с времето променяше очертанията си, след което изчезваше напълно и сетне пак се появяваше. В един особено мрачен и дъждовен ден даже ми се привидя, че съзирам нещо като прегърбен човешки силует, който се надигна над петното като облак жълтеникави изпарения и изчезна в зейналата паст на огнището. Още същата вечер разказах на чичо ми за това и макар че той само се усмихна снизходително на историята ми, в усмивката му сякаш се криеше намек за някакъв спомен. Впоследствие узнах, че подобни представи се срещат и в някои от старинните поверия, разпространени сред простолюдието — те бяха свързани с необикновените демоноподобни или вълчеподобни форми, които приемал димът, бълван от големия комин на зданието, както и с гротескните контури на змиевидно извитите корени на дърветата, проникнали в мазето през процепите между камъните от фундамента на сградата.

[1] Сара Хелън Уитман (1803–1878) — американска поетеса, представителка на трансцендентализма, останала вдовица след смъртта на съпруга й Джон Уитман. По й посвещава известното си стихотворение „На Елена“, а 11 години след смъртта му тя написва книгата „Едгар По и неговите критици“, в която го защитава от нападките на хулителите му. — Б.пр. ↑

[2] Пиластър — четириъгълна колона, изградена върху фасадата на сградата с декоративна цел. В някои случаи представлява само конструктивно удебеляване на стената. — Б.пр. ↑

[3] Англоезичният вариант на еврейското име Елиу; Елиу е един от приятелите на Йов в Книгата на Йов от Стария завет. — Б.пр. ↑

[4] Зелената мухоморка е силно отровна гъба, причинител на повечето смъртоносни отравяния, настъпили след консумиране на гъби. Разпространена е в Европа, Азия и Северна Америка. — Б.пр. ↑

[5] Вид сапрофитно растение (организъм, който се храни с разлагащи се животни и растения), разпространено в Азия, Северна и Централна Америка. Наричат го още „призрачно растение“ и „мъртвешко растение“. — Б.пр. ↑

II.

Докато не достигнах пълнолетие, чичо ми не бързаше да ме запознава със сведенията и материалите, които бе събрал за страшната къща. Доктор Уипъл беше здравомислещ, консервативен лекар от старата школа и въпреки огромния му интерес към постройката на Бенефит Стрийт, се стараеше да не поощрява характерния за всеки млад и все още неукрепнал ум афинитет към свръхестественото. Самият той смяташе, че както сградата, така и местоположението й имат ярко изразено нездравословно, дори болестотворно въздействие, което няма нищо общо с паранормалното. В същото време обаче ясно си даваше сметка, че щом този ореол на тайнственост, витаещ около старинното здание, разпалва с такава сила въображението на трезвомислещ материалист като него, то буйната младежка фантазия неминуемо ще изпъстри вековната мистерия с най-зловещи образи, картини и асоциации.

Чичо ми беше ерген. Този беловлас, винаги гладко избръснат старомоден джентълмен имаше репутацията на местен историк и неведнъж бе кръстосвал шпага с такива прославени познавачи на традициите като Сидни С. Райдър и Томас У. Бикнел[1]. Той живееше заедно с единствения си прислужник в голяма къща с чукало на вратата и стръмно стълбище с железен парапет, разположена на Норт Стрийт в близост до старинното тухлено здание, помещавало някога градския съд и колониалната администрация. Именно в тази сграда на 4 май 1776 година дядото на моя чичо — братовчед на знаменития капитан Уипъл, потопил през 1772-ра британската шхуна „Гаспи“[2] — бе гласувал за независимостта на колонията Род Айлънд. Чичо ми обичаше да прекарва свободното си време в богатата си библиотека, където освен респектираща колекция от ценни книги се съхраняваха куп реликви от миналото и множество писмени свидетелства за страшната къща на Бенефит Стрийт, която се намираше съвсем наблизо.

Когато чичо ми най-накрая отстъпи пред настойчивите ми молби и прецени, че вече съм на подходяща възраст, пред мен се разкри внушителна по обем и не по-малко поразителна хроника. Струваше ми се, че над изобилието от факти, дати и досадни родословия сякаш тегне злокобната сянка на някакъв неназовим, фатален ужас и гибелно свръхестествено присъствие, която ме впечатли доста по-силно, отколкото бе впечатлило почтения ми чичо. Между различни събития, които на пръв поглед нямаха нищо общо помежду си, изненадващо изникваха обезпокоителни връзки, а несъществени детайли и подробности придобиваха плашещи измерения. Бях обзет от нов, неподозирано дълбок и изгарящ интерес към обвеяната в тайнственост постройка, пред който предишното ми детинско любопитство изглеждаше наивно и нищожно. Именно този интерес ме тласна към изнурителни проучвания и в края на краищата — към вледеняващия кръвта експеримент, оказал се пагубен за мен и моя родственик. От самото начало Елиху Уипъл настояваше да вземе участие в предприетите от мен изследвания и след онази злополучна нощ остана завинаги в прокълнатата къща. Никой не може да си представи колко ми липсва този добър човек, чийто живот бе изпълнен с честност, добродетелност, великодушие и непрестанна жажда за знания. В негова памет поставих мраморна урна в скътаното под сянката на гигантските върби гробище на старинната църква „Свети Йоан“, чиито надгробни плочи Едгар По толкова е обичал да съзерцава.

В неимоверно дългата поредица от дати, изпъстрила историята на мистериозното здание, нямаше и следа от нещо зловещо нито по отношение на строежа му, нито по отношение на достопочтената фамилия, която го беше издигнала. Въпреки това още от самото начало над всичко сякаш бе надвиснала мрачна, неведома прокоба, която не след дълго бе намерила потвърждение в реалността. Педантично съставеният от чичо ми летопис, обединил огромно количество откъслечни фрагменти и свидетелства в същинска историческа хроника, започваше с построяването на къщата през 1763 година и се отличаваше с удивително изобилие от подробности. Съдейки по всичко, първите обитатели на дома били някой си Уилям Харис (роден през 1759 година), неговата съпруга Руби Декстър и децата им: Елкана[3] (роден през 1755-а), Абигейл (родена през 1757-а), Уилям-младши (роден през 1759-а) и Рут (родена през 1761-ва). Харис-старши бил преуспяващ търговец; той развивал морска търговия с Вест Индия[4] чрез фирмата на Обадая Браун и неговите племенници. След смъртта на Браун-старши през 1761 година начело на компанията застанал племенникът му Никълъс, а Уилям Харис станал собственик на сто и двайсет тонния бриг „Прудънс“, построен в корабостроителницата на Провидънс; това най-сетне му позволило да се сдобие със свой собствен дом, за който си мечтаел още от деня на сватбата си.

Мястото, което избрал за градежа, се намирало до неотдавна нивелирания и изправен отрязък от престижната Бек Стрийт, а новопостроената къща на свой ред издигнала още повече репутацията на района. Тя представлявала най-доброто, което човек от средната класа би могъл да си позволи, и Харис-старши побързал да се нанесе в дома на мечтите си малко преди раждането на петото му дете. Момченцето се появило на бял свят през декември 1763 година, ала било мъртвородено. През следващите сто и петдесет години в имението не се родило шито едно живо дете.

Идната година семейството било сполетяно от нова трагедия. В началото на април хлапетата внезапно се разболели и две от тях — Абигейл и Рут — издъхнали в края на месеца. Според доктор Джоб[5] Айвс смъртта им се дължала на разновидност на детската треска, но другите лекари били на мнението, че се касае за скоротечна туберкулоза, или охтика. Както и да е, болестта явно се оказала заразна, понеже през юни същата година погубила и прислужницата Хана Боуън. Другият слуга — Илай Лидисън — постоянно се оплаквал, че се чувства вял и отпаднал, и възнамерявал да се върне във фермата на баща си в Рехобот, Масачузетс, обаче се влюбил в Мехитабел Пиърс, наета на мястото на Хана. Илай издъхнал няколко месеца по-късно, през 1765-а — изключително печална година, защото била белязана и от кончината на самия Уилям Харис. Изглежда, здравето му било сериозно разклатено от тропическия климат на Мартиника, където през последните десетина години му се налагало често да пребивава по служебни дела.

Овдовялата Руби Харис така и не се възстановила от загубата, а смъртта на първородния й син Елкана две години по-късно окончателно помрачила разсъдъка й. През 1768-а тя развила психично разстройство и оттогава насетне я държали заключена на втория стаж. Грижите за дома и семейството паднали върху по-голямата й сестра Мърси Декстър, която се нанесла в къщата, за да може да изпълнява задълженията си. Тя била неугледна стара мома с едър кокал, която притежавала изненадваща за нежния пол физическа сила, обаче откакто заживяла тук, здравето й започнало забележимо да се влошава. Мърси много обичала злочестата си сестра и била силно привързана към племенника си Уилям-младши — единственото дете, останало живо. Някога руменото, жизнено и енергично момче неусетно се било превърнало в хилаво и болнаво създание.

Същата година издъхнала и прислужницата Мехитабел, а другият слуга — някой си Смит — изненадващо напуснал, без да даде никакви сериозни обяснения (естествено, ако не се броят налудничавите му истории и оплаквания за необяснимите неприятни миризми, витаещи из къщата). Известно време Мърси не могла да намери нова прислуга, защото седем смъртни случая и едно умопомрачение в рамките на пет години породили такава вълна от слухове и сплетни сред простолюдието, че никой от суеверните местни жители не смеел да прекрачи прага на имението, камо ли да започне работа там. В края на краищата госпожица Декстър успяла да наеме двама души, които не били тукашни: Ан Уайт — навъсена, необщителна особа от онази част на Норт Кингстаун, която впоследствие се отделила в самостоятелен град под името Ексетър, и един сръчен и работлив мъж от Бостън, на име Зенъс Лоу.

Ан Уайт била първият човек, който придал на смътната мълва ясни и конкретни очертания. Мърси трябвало добре да си помисли, преди да наеме за прислужница жителка на Нуузнек Хил — отколешно гнездо на най-диви и мрачни суеверия. Змийският език на Ан Уайт се оказал толкова дълъг и зъл, че само след няколко месеца била уволнена, а на мястото й дошла вярната и добросърдечна Мария Робинс от Нюпорт. Междувременно клетата Руби Харис окончателно изгубила разсъдъка си и започнала да огласява най-зловещите си сънища и видения; понякога писъците й ставали просто непоносими, защото надавала кошмарния си вой в продължение на часове. В крайна сметка се наложило временно да настанят сина й в дома на братовчед му Пелег Харис, разположен на Презвитериан Лейн, недалеч от новата сграда на колежа. Благодарение на това състоянието на момчето се подобрило и ако леля му се отличаваше не само с добри намерения, но и с проницателност, щеше да остави Уилям-младши за постоянно при Пелег.

Какво точно е крещяла госпожа Харис по време на буйните си изстъпления, семейната хроника или мълчи, или съобщава толкова абсурдни неща, които взаимно се опровергават със своята нелепост. Нима някой би повярвал, че жена с елементарни познания по френски би могла да изнася продължаващи с часове непристойни тиради на този език, изразявайки се безупречно в граматическо отношение? Или пък, че същата дама, намираща се в пълна самота в зорко пазена стая, би могла да се оплаква от някакво същество, което се взирало хищно в нея и дебнело да я разкъса? През 1772 година, когато прислужникът Зенъс умрял, Руби Харис избухнала в отвратителен, изпълнен с нечовешка злоба тържествуващ смях, който звучал доста неприсъщо за нея. Клетницата издъхнала година по-късно и била погребана в Северното гробище до съпруга си.

Както е известно, в 1775 година избухнала войната с Англия. Въпреки слабото си телосложение и крехката си възраст — бил едва на шестнайсет — Уилям-младши решил да се запише в армията и бил зачислен в наблюдателния корпус на генерал Грийн. От този ден нататък се радвал на постоянно подобряване на здравето и физическата си форма. До 1780-а вече бил произведен в чин капитан на въоръжените сили на Род Айлънд на територията на Ню Джърси; същата година срещнал Фиби Хетфийлд от Елизабеттаун, влюбил се в нея и двамата се оженили. През 1781-ва се уволнил с почести и се върнал в Провидънс заедно с младата си съпруга.

Не може да се каже, че щастието на младия воин било безметежно и непомрачено от нищо. Както и преди, семейното имение било в добро състояние, а улицата, където се издигало, била преименувана от Бек Стрийт на Бенефит Стрийт, ала обичната му леля сякаш не била същият човек. Снажната навремето Мърси Декстър се била превърнала в изгърбена и немощна старица с глъхнещ глас и мъртвешки бледо лице. Сходна метаморфоза се наблюдавала и при единствената останала прислужница — Мария. Есента на 1782 година Фиби Харис родила мъртво момиченце, а на 15 май 1783 година Мърси Декстър приключила самоотвержения си, скромен и добродетелен житейски път.

Уилям Харис-младши вече бил напълно убеден в нездравословната атмосфера на семейния дом и решил да предприеме съответните мерки. Той наел няколко стаи в новооткритата странноприемница „Маншън Хаус“ и поръчал строежа на нова, още по-хубава къща на Уестминстър Стрийт, в стремително разрастващата се част на града от другата страна на Грейт Бридж. Именно там през 1785 година дошъл на бял свят синът му Дюти. Семейството живяло в новия си дом до момента, в който попълзновенията на търговията не го принудили да се върне на Енгъл Стрийт от другата страна на реката, в новия жилищен район Ийст Сайд, където близо век по-късно — през 1876 година — Арчър Харис (за когото ще стане дума малко по-късно) построил своята пищна, но безвкусна резиденция с четирискатен мансарден покрив. Уилям и Фиби починали през 1797-а, по време на епидемията от жълта треска, и Дюти намерил подслон при своя братовчед Ратбоун Харис, син на Пелег.

Той бил практичен човек и отдал къщата на Бенефит Стрийт под наем — въпреки желанието на Уилям да остане необитаема. Според Ратбоун трябвало да се направи всичко възможно, за да се осигури максимално висок доход за издръжката на подопечния му. Поради тази причина не обръщал никакво внимание нито на честите случаи на заболявания и смърт, в резултат на които обитателите на сградата се сменяли с обезпокоителна бързина, нито на нарастващата враждебност към имението от страна на гражданите. Вероятно е изпитал само лека досада, когато през 1804 година градските власти разпоредили дезинфекция на имота със сяра, катран и камфор. Причината да бъде взето това решение се дължала на епидемията от треска в града, която вече взела няколко жертви, както и на масово разпространените слухове, че постройката на Бенефит Стрийт е един от източниците на заразата.

Що се отнася до самия Дюти, съдбата на къщата не го вълнувала особено, защото, щом достигнал пълнолетие, той станал моряк и служил с отличие на военната шхуна „Виджилънт“ под командването на капитан Кахуун във войната от 1812 година[6]. След приключването на бойните действия Дюти се завърнал цял и невредим и през 1814-а се оженил. На 23 септември следващата година му се родил син, който той нарекъл Уелкъм; същата нощ се разразила свирена буря и водите на залива наводнили половината град, при което един шлюп[7] бил завлечен нагоре по Уестминстър Стрийт и мачтите му едва не почукали по прозорците на семейство Харис, сякаш приветствали новородения моряшки син.

Ала Уелкъм не надживял баща си, понеже загинал геройски през 1862 година в битката при Фредериксбърг[8]. Единственото, което той и синът му Арчър знаели за страшната къща, било, че този имот е, чисто и просто, едно ненужно бреме, невъзможно за даване под наем поради своята старост, занемареност и неприятна миризма. Всъщност сградата така и не била дадена под наем след една фрапираща върволица смъртни случаи (последният от които — през 1861-ва), потънали в забвение покрай войната. Карингтън Харис, единственият наследник на рода от мъжки пол, смяташе пустеещата къща за живописен обект на хорската мълва и нищо повече… поне докато не му разказах за експеримента си. И ако преди бе възнамерявал да събори зданието и да построи на мястото му многоетажна жилищна сграда, след разговора ни реши да го запази, да прокара водопровод и да го даде под наем. Едва ли трябва да добавям, че след ремонта бързо си намери наематели. Кошмарът най-сетне бе приключил — веднъж завинаги.

[1] Томас Бикнел (1834–1925) — бележит американски историк и общественик, написал множество книги. — Б.пр. ↑

[2] Ейбрахам Уипъл (1733–1819) — американски мореплавател, герой от Американската война за независимост, родом от Провидънс, Род Айлънд. На 9 юни 1772 г. въоръжен отряд, предвождан от него, превзема, плячкосва и опожарява британския ветроходен кораб „Гаспи“. — Б.пр. ↑

[3] Библейско име; така се е наричал бащата на пророк Самуил. — Б.пр. ↑

[4] Букв. „Западна Индия“ — традиционното историческо наименование ма Карибския регион, докато под „Ост Индия“ (Източна Индия) се е разбирала Южна и Югоизточна Азия. — Б.пр. ↑

[5] Англоезичният вариант на библейското име Йов. — Б.пр. ↑

[6] Става въпрос за Британско-американската война от периода юни 1812 — февруари 1815 г., наричана от американците „Втората война за независимост“. — Б.пр. ↑

[7] Тримачтов ветроходен кораб с право стъкмяване на платната. — Б.пр. ↑

[8] Голямо сражение от Американската гражданска война, протекло между 11 и 15 декември 1862 г. в околностите на град Фредериксбърг, шата Вирджиния, между армията на Конфедерацията, предвождана от генерал Робърт Лий, и Съюзната армия на Потомак на генерал Амброуз Бърнсайд, завършила с тежко поражение на Съюза. — Б.пр. ↑

III.

След тази пространна хроника, изпъстрена с множество дати и събития, не е трудно човек да си представи какво силно впечатление ми оказа семейната история на рода Харис. През цялото време, докато събирах гореизложените сведения, не можех да се отърся от натрапчивото усещане за нечие неведомо зло присъствие, свързано не толкова с фамилията, колкото с къщата. Подозренията ми се потвърждаваха и от многобройните допълнителни свидетелства, събирани усърдно от чичо ми, сред които се открояваха шушукани между слугите предания, вестникарски изрезки, копия от смъртни актове, издадени от тогавашните лекари, и всякакви подобни неща. Едва ли бих могъл да приложа целия този материал в настоящото си изложение, понеже Елиху Уипъл бе страстен и неуморим колекционер на всичко старинно, ето защо ще се спра само на най-важните — и потвърдени от няколко източника — моменти.

Въпреки голямото текучество при обслужващия персонал, повечето прислужници единодушно приписваха злотворното влияние в сградата на влажното, потънало в плесен и мухъл мазе. Някои от тях — и особено Ан Уайт — дори категорично отказвали да използват кухнята в сутерена и лично аз се натъкнах на минимум три легенди за причудливи, наподобяващи хора или демони очертания, които приемали корените на дърветата и налепите от плесен в мазето. Тези свидетелства ме заинтригуваха дълбоко, защото и аз самият бях съзирал нещо подобно със собствените си очи в детството ми; за съжаление, всяко от тези предания беше затъмнено от множество наслоения, без съмнение дошли от баналните и клиширани истории за призраци, циркулиращи сред необразованата част на населението.

Ан Уайт с дейните ексетърски суеверия разпространявала най-невероятната и в същото време — най-последователната — версия. Според нея под къщата бил погребан вампир — мъртвец, чието тяло не се разлагало и който се хранел с кръвта или диханието на живите хора; именно той изпращал всяка нощ своите хищни сенки или призраци да изсмукват силите на обитателите на прокълнатия имот. За да се унищожи такова изчадие, трябвало — поне според всезнаещите бабички — то да се ексхумира и сърцето му да бъде изгорено или пронизано с кол. Именно упоритата настойчивост, с която прислужницата настоявала да бъдат взети тези мерки и да се разкопае землистия под на мазето, преляла чашата и довела до последвалото й уволнение.

Фантастичните й небивалици намерили плодородна почва сред простолюдието, за което, без съмнение, спомогнал и фактът, че къщата била издигната на мястото на някогашно гробище. Това обаче не беше толкова интересно за мен, колкото обстоятелството, че съзирах връзка между версията на Ан Уайт и оплакванията на слугата Смит, напуснал по свое собствено желание дълго преди идването на ексетърската прислужница. Той неведнъж се жалвал, че нощем нещо сякаш „изсмуквало дъха му“. Горката вдовица Руби Харис бе бълнувала за някакво полуневидимо същество с остри зъби и зловещ взор, а години по-късно — през 1804-та — доктор Чад Хонкинс издал смъртни актове на четири жертви на върлуващата епидемия от треска в града и бил озадачен от необяснимия недостиг на кръв в организмите на покойниците.

Колкото и скептичен и лишен от предразсъдъци да бях, не можех да отрека странното усещане, с което ме оставиха вестникарските изрезки, отнасящи се до два смъртни случая в сградата, разделени от достатъчно голям интервал от време. Едната беше от „Провидънс Газет“ (броят от 12 април 1815 година), а другата — от „Дейли Транскрипт & Кроникъл“ (от 27 октомври 1845 година). И в двете ставаше дума за едно и също ужасно обстоятелство, чиято повторяемост бе знаменателна — умиращ човек (през 1815-а — знатна възрастна госпожа, на име Станфорд, а през 1845-а — гимназиален учител на средна възраст, на име Елизър Дърфи) с изцъклен поглед се опитвал да захапе за гърлото лекуващия го лекар. Още по-фрапиращо бе обвитото в тайнственост събитие, сложило край на отдаването на къщата под наем: поредица от смъртни случаи в резултат на малокръвие, всеки от които предшествал прогресиращо душевно заболяване, при което пациентът посягал на живота на близките си, опитвайки се да разкъса със зъби шията или китката им.

Това се случило през 1861 година, когато чичо ми тепърва започвал лекарската си практика. Преди да замине за фронта, той чул доста подробности за тази зловеща серия от по-възрастните си колеги. Онова, което не подлежи на никакво обяснение, е, че всички жертви били необразовани и прости хора (никой друг вече не проявявал интерес към зловонната сграда), а в същото време бълвали ругатни и проклятия на перфектен френски — език, от който нямали и най-бегла представа, понеже никога не го били изучавали през живота си. Нещо подобно се наблюдавало и близо век по-рано с клетата Руби Харис и точно това съвпадение направило такова впечатление на Елиху Уипъл, че той започнал да колекционира всевъзможни факти и истории за страшната къща. Фантазията му не отиваше толкова далеч като моята, интересът му бе интерес на истински учен — дълбок и аналитичен — и той се радваше, че и аз споделях увлечението му, защото имаше с кого да води дълги разговори на тема, предизвикваща само снизходителен присмех у повечето хора.

Междувременно аз бях започнал да се отнасям към всичко това с изключителна сериозност и скоро пристъпих не само към проверка на свидетелствата на очевидците, но и към колекционирането на нови данни, с които да обогатя впечатляващия архив на Елиху Уипъл. Неведнъж разговарях със стария Арчър Харис — тогавашният собственик на имота, който почина през 1916 година — и получих от него и неомъжената му сестра Алис потвърждение на всички дати от семейната хроника, старателно събрани от чичо ми. Обаче щом ги попитах какво отношение би могла да има сградата към Франция или френския език, и двамата ми признаха искреното си недоумение, макар че впоследствие госпожица Харис се сети за нещо, което можело да хвърли светлина върху загадката. Нейният дядо — старият морски вълк Дюти Харис, надживял своя паднал в бой син Уелкъм с две години — й бил споделял, че навремето чул от гувернантката си Мария Робинс за някакво извънредно странно обстоятелство, съпътстващо кончината на старата Мърси Декстър (на която прислужницата била свидетелка), ала не си спомнял нищичко. Това бе всичко, което успях да узная от внучката. Тя и брат й почти не се интересуваха от имението, за разлика от сина на Арчър — Карингтън — с когото беседвах след експеримента си.

След като изкопчих от семейство Харис цялата информация, с която разполагаха, се нахвърлих още по-ожесточено върху старинните градски летописи и документи. Целта ми беше да се сдобия с изчерпателни сведения за мястото, където бе построена къщата — като се започне от 1636 година, когато тук са дошли първите заселници[1], или даже още по-назад в миналото, ако успеех да открия някаква древна легенда на индианците от племето нарагансет[2]. Оказа се, че парцелът бил част от обширен поземлен имот, принадлежал на някой си Джон Трокмортън и впоследствие нееднократно раздробяван на по-малки участъци. Проследих съдбата на прилежащата покрай Бек Стрийт ивица и първоначално открих, че според хорската мълва там се разполагало семейното гробище на Трокмортън, ала след по-задълбочени проучвания установих, че всички гробове отдавна били преместени на Северното гробище, набиращо се на Поутъксет Уест Роуд.

После изведнъж се натъкнах на едно друго свидетелство, което не фигурираше в основния масив от документи и лесно можеше да бъде пропуснато. То особено силно ме заинтригува, понеже по забележителен начин се съгласуваше с някои от най-неясните аспекти на проблема. Това бе договорът, сключен през 1697 година и предоставящ под аренда въпросния поземлен участък на някой си Етиен Руле и неговата съпруга. Френската следа най-накрая се бе появила… заедно с нещо ужасяващо, което засенчваше всичко, узнато от мен за мистериозната сграда до този момент, и аз трескаво пристъпих към проучването на плана на парцела, изготвен още преди нивелирането и изправянето на Бек Стрийт между 1747 и 1758 година. Веднага намерих онова, което дирех, а именно — че на същото място, където сега се издигаше страшната къща, Руле и жена му си направили семейно гробище зад тогавашната си едноетажна къщичка с мансарда. Колкото и да търсех, така и не открих какъвто и да е документ, в който да се споменава за преместване на тленните останки, а след като посетих няколко престижни библиотеки, сред които и тази на Историческото дружество на Род Айлънд, се сдобих с такива чудовищни, макар и забулени в тайнственост сведения, че незабавно пристъпих към обследване на мазето на старинната постройка.

Руле дошли тук през 1696 година от Ийст Гринуич. Те били хугеноти[3] от Код, Западна Франция, и се сблъскали с немалко затруднения, докато градската управа им позволи да се заселят в Провидънс. Обществената неприязън ги съпътствала още в Ийст Гринуич, където пристигнали през 1686-а след отмяната на Нантския едикт. Според слуховете тази неприязън излизала извън рамките на обичайните национални и расови предразсъдъци и нямала отношение дори към споровете за подялбата на земята, въвлякла мнозина френски преселници в конфликт с англичаните. Обаче пламенният протестантизъм на семейство Руле и окаяното им състояние след прогонването им от Ийст Гринуич предизвикали съчувствието на тукашните жители и те ги приели в Провидънс. Етиен Руле, който вместо със земеделие обичал да се занимава с четене на непонятни книги и рисуване на непонятни изображения (сред които се откроявали странни съчетания от линии и причудливи геометрични фигури), започнал работа като писар в пристанищния склад на Пардън Тилингаст в южния край на Таун Стрийт. Близо половин век по-късно — тоест след смъртта на стария Руле — в Провидънс избухнали някакви безредици, след което вече нямало ни вест, ни кост от френското семейство.

Този инцидент се врязал в паметта на местните жители като ярък епизод в спокойния и тих живот на пристанищния град. Най-вероятно безредиците били провокирани от особеното, невписващо се в общоприетите норми поведение на сина на Етиен — Пол Руле. Той бил неприятен, вечно намръщен младеж и въпреки че Провидънс никога не се поддал на вещерската истерия, характерна за съседните пуритански поселища, според хорската мълва молитвите на Руле-младши нито били изричани в точното време, нито пък били отправяни към точния адресат. Казах си, че навярно именно този слух е залегнал в основата на мъглявата легенда, известна на прислужницата Мария Робинс. Какво отношение обаче имаше това към сквернословията на безупречен френски, бълвани от Руби Харис и другите обитатели на страшната къща?

Зачудих се дали запознатите с тези предания са знаели за зловещата им връзка с нещо друго, а именно — за страховития Жак Руле[4] от Код, осъден на смърт през 1598 година, но впоследствие помилван и затворен в лудница… Той бил открит в гората, целият в кръв и късове човешка плът, малко след като два вълка разкъсали и убили малко момче. Според очевидците единият от хищниците избягал невредим от вледеняващата кръвта сцена. Звучи като приказка, която бабите обичат да разказват вечер на непослушните си внучета, нали? Но ако името на персонажа и мястото на действието бяха нещо повече от случайно съвпадение? След кратък размисъл стигнах до извода, че жителите на Провидънс едва ли са били наясно с нея, защото в противен случай щяха да предприемат доста по-драстични мерки. Възможно ли бе нещо друго да е довело до безредиците, заличили френското семейство от лицето на земята?

Започнах да посещавам сградата на Бенефит Стрийт все по-често и по-често, обследвайки нездравата растителност в градината, стените на зданието и всеки сантиметър от землистия под на мазето. Карингтън Харис откликна на молбата ми и ми даде ключ за неизползваната врата, водеща от сутерена направо на улицата; направих го, защото исках да имам директен достъп до външния свят, вместо да минавам по старото неосветено каменно стълбище и коридора на първия етаж, извеждащ до парадния вход. Именно там, в мазето, където зловредното влияние беше най-силно, аз прекарах безброй следобедни часове, надзъртайки във всяко ъгълче, ала усилията ми така и не бяха възнаградени от някакви нови находки.

Най-накрая, по съвет на чичо ми, реших да направя оглед и след залез-слънце. Една бурна нощ лъчът на фенерчето ми тъкмо обхождаше необичайните петна върху покрития с плесен землист под и уродливите, озарени от мъртвешки бледото сияние гъби, когато ми се стори, че съзирам очертанията на изгърбен силует сред белезникавите налепи. Това беше същата фигура, която бях видял и като малко момче. Този път обаче контурите й бяха поразително ясни и отчетливи и докато я гледах, аз отново забелязах надигащото се над земята мержелеещо се изпарение, което ме беше ужасило в онзи дъждовен ден преди толкова много години.

Приличаше на слабо фосфоресциращ облак жълтеникави пари или призрачна мъгла, който бавно се кълбеше и приемаше различни смразяващи форми, докато не се източи и изчезна в черната паст на студеното огнище, оставяйки скверно зловоние подире си. Бях потресен от видяното, а натрупаната до този момент информация за страшната къща още повече засилваше ужаса ми. Въпреки това се зарекох да не напусна поста си и продължих да наблюдавам, неспособен да се отърся от усещането, че кошмарното неведомо присъствие също се взира хищно в мен. Щом разказах за преживяването си на чичо ми, той бе силно впечатлен и след няколко часа на напрегнат размисъл взе ясно определено и радикално решение. Двамата щяхме да направим всичко възможно, за да проучим — и ако е по силите ни, да унищожим — ужаса, обсебил този дом.

[1] През 1636 година с основан град Провидънс. Тогава протестантският теолог Роджър Уилямс (1603–1683) дошъл по тези места и купил земята от местните индианци нарагансети. Според легендата възкликнат: „Милосърдно е провидението Божие!“, и оттам дошло името на града. „Providence“ (англ.) провидение. — Б.пр. ↑

[2] Северноамериканско индианско племе, принадлежащо към алгонкинското езиково семейство и населяващ района, известен сега като Нова Англия. — Б.пр. ↑

[3] Название на френските протестанти, подложени на гонения в родината си през XVI и XVII век. — Б.пр. ↑

[4] Жак Руле наистина е съществувал. Роден през 1563 година, той още приживе става известен като Върколака от Анже. Залавят го след убийството на петнайсетгодишно момче в гората край Код, точно както Лъвкрафт го описва: целият в кръв, с парчета плът под неимоверно дългите му и остри нокти. В съда заявил, че можел да се преобразява във вълк с помощта на специален мехлем, приготвен от родителите му. — Б.пр. ↑

IV.

Планът ни беше всяка нощ да дежурим в потъналото в плесен мазе. В сряда, 21 юни 1919 година, с разрешението на Карингтън Харис (когото не бях уведомил за истинските ни намерения), двамата с чичо ми занесохме в сутерена два стола, едно походно легло и няколко специални научни прибора. После облепихме прозорците с хартия, заключихме вратата към мазето, за да не открадне някой високочувствителната апаратура, с която се бяхме сдобили тайно и на изключително висока цена, и напуснахме сградата. Същата вечер щяхме да се върнем, като възнамерявахме до определен час да будуваме и двамата, след което всеки от нас да дежури по два часа, докато другият си почива на походното легло.

Благодарение на своите лидерски качества и невероятната си експедитивност Елиху Уипъл успя да се сдобие с нужните ни приспособления и пособия от лабораторията на университета „Браун“ и оръжейницата на Кранстън Стрийт. Неизчерпаемият запас от енергия и жизнени сили на този осемдесетгодишен джентълмен не спира да ме изненадва и до днес и аз съм сигурен, че ако не беше онова ужасно произшествие, чичо ми все още щеше да е жив. Само двама души знаеха какво всъщност се случи — Карингтън Харис и моя милост. Нямаше как да не разкажа истината пред Харис, понеже той бе законният собственик на имота и имаше право да знае всичко за него. Освен това вече го бяхме уведомили за нашия експеримент и след печалния инцидент с Елиху Уипъл реших, че само Карингтън може да ме разбере и да ми помогне да направя необходимите публични разяснения. Когато чу историята ми, наследникът на фамилията пребледня като брашно; обаче се съгласи да ми окаже съдействие и сам се увери, че къщата вече е съвсем подходяща за живеене.

Би било пресилено и нечестно да се каже, че двамата с чичо ми се чувствахме спокойно и безметежно в тази първа нощ на бдение в прокълнатия дом. Вече неведнъж изтъкнах, че никой от нас не бе предразположен към характерните за простолюдието суеверия, обаче научните теории, студии и открития в последно време ни бяха показали, че познатата ни триизмерна Вселена представлява само нищожна част от необятния материален и енергиен свят на Космоса. В конкретния случай неизброимото количество свидетелства от многобройни достоверни източници недвусмислено сочеше към явното съществуване на сили с огромна мощ, които — от човешка гледна точка — можеха, най-общо казано, да се окачествят като „зли“. Това обаче ни най-малко не означаваше, че вярвахме в митични създания като вампири или върколаци. По-скоро не отричахме възможността в познатата ни действителност да съществуват неведоми и все още неизследвани модификации на жизнената сила и материята; модификации, които са рядко срещани в триизмерната реалност заради по-тясната си връзка с други пространствени селения, ала същевременно се намират в достатъчна близост до нашия свят, за да се появяват — макар и в редки случаи — пред нас. За съжаление, на този етап бяхме неспособни да обясним и да разбулим загадката на тези проявления, защото не разполагахме с подходящ наблюдателен пункт.

Накратко, двамата с чичо ми предполагахме, че огромното количество безспорни факти навеждаше на мисълта за наличието на някакво пагубно влияние в страшната къща; влияние, което можеше да бъде проследено във времето чак до злополучните френски преселници отпреди повече от два века и което се проявяваше чрез непонятни и никому неизвестни закони за движението на атомите и електроните. Писмените свидетелства говореха достатъчно убедително за това, че представителите на рода Руле са се намирали в противоестествен контакт с външните сфери на битието — сфери, враждебни на човечеството и внушаващи на обикновените хора само ужас и омерзение. Следователно не беше ли възможно безредиците от трийсетте години на осемнайсети век, отдавна потънали в мрака на миналото, да са задействали в ход някои тъмни сили в патологичното съзнание на един или повече членове на семейството — най-вече на зловещия Пол Руле — в резултат на което тези сили да са надживели умъртвените си физически носители, продължавайки да функционират в някакво многоизмерно пространство встрани от първоначалните силови линии, формирани от неистовата злоба на разбунтувалите се местни жители?

В светлината на най-новите научни хипотези, разработени на базата на теорията на относителността и вътреатомното взаимодействие, подобни неща не бяха невъзможни нито във физично, нито в биохимично отношение. Можехме да си представим чуждо, неприсъщо за нашата триизмерна реалност клетъчно ядро, субстанция или енергия, чието съществуване се поддържа от недоловимо — и може би даже нематериално — паразитиране върху жизнената сила и телесните тъкани и течности на други, по-плътни и осезаеми в материално отношение организми, в които прониква и с чиято същност понякога се слива. Този натрапник би могъл да има открито враждебни намерения, но не е изключено и да се ръководи от съвсем елементарни, слепи мотиви за самосъхранение. Какъвто и да бе случаят, едно такова чудовище неизменно приема вид на скверна аномалия, недопустимо отклонение от нормата и застрашителен нашественик в очите ни, а унищожението му се превръща в свещен дълг за всеки човек, който не е враг на живота, здравето и нормалния разсъдък.

Най-силно от всичко ни безпокоеше абсолютното ни неведение по отношение на природата и същността на нашия противник. Нито един психично здрав човек не го бе виждал и едва малцина бяха долавяли присъствието му. Това би могло да е както енергия в чист вид — ефирен образ, намиращ се отвъд веществения свят — така и нещо само отчасти материално; непозната на науката пластична маса, способна да се видоизменя, формирайки мъгляво подобие на твърдо, течно, газообразно или някакво друго, на този етап неизвестно състояние. Налепът е антропоморфични очертания на пода, формата на жълтеникавото изпарение и извивките на дървесните корени от някои старовремски поверия — всичко това говореше за някаква, макар и далечна, връзка с човешката фигура. Обаче доколко показателно и постоянно би могло да се окаже това сходство… никой не можеше да каже със сигурност.

Във връзка с предполагаемата среща с противника се запасихме с два вида оръжия. Първото представляваше голяма, специално модифицирана круксова тръба[1], работеща с две мощни акумулаторни батерии и снабдена с особени екрани и отражатели, в случай че врагът изведнъж се окажеше неосезаем и можеше да бъде поразен само посредством ефирни излъчвания с огромна разрушителна сила. Що се отнася до второто, това бяха две армейски огнехвъргачки, подобни на използваните в Световната война — те щяха да ни послужат, ако съществото бе частично материално и подлежеше на механично унищожение; в съзвучие с вярванията на суеверните селяни, бяхме готови да изпепелим сърцето му. Разположихме тези оръжия в мазето по такъв начин, че хем да са насочени към мястото пред огнището, където се намираше приемащата различни форми плесен, хем и да можем лесно и бързо да ги достигнем от походното легло и столовете. Между впрочем, както през деня, когато подреждахме мебелите и апаратурата си, така и вечерта, когато пристъпихме към непосредственото дежурство, прословутото петно почти не се забелязваше и аз сериозно се усъмних дали изобщо го бях виждал в по-ясно изразена форма, но още в следващия миг си припомних старинните предания.

Нощното ни бдение започна точно в десет вечерта и с напредването на времето не забелязахме никакви важни за нас промени. На слабата светлина от мокрите от дъжда улични фенери и едва забележимото сияние на противните гъби можехме да различим влажните каменни стени, покрития с белезникава плесен землист под, прогнилите дървени скамейки, столове и маси, минавали някога за мебели, масивните греди и трегери на тавана, старото каменно стълбище с дървени перила и зейналата паст на огнището, сред които се мъдреха нашите два стола и походно легло.

Оставихме вратата към Бенефит Стрийт отключена, в случай че не успеем да се справим с враждебното явление и се наложеше да се спасяваме с бягство. Предполагахме, че постоянните ни нощни дежурства, рано или късно, ще провокират стаеното тук зло и ние ще можем да се справим с него, като преди това ще имаме възможност добре да го разгледаме и да вникнем в същността му. Естествено, нямахме никаква представа колко време ще ни потрябва, докато пробудим и унищожим пагубното присъствие. Давахме си сметка, че начинанието ни съвсем не е безопасно, ала все пак смятахме, че рискът си заслужава, и нямахме никакво намерение да се обръщаме към друг за помощ, защото така щяхме да дискредитираме както мисията, така и себе си. В такова настроение седяхме и си говорехме, докато чичо ми не започна да клюма и аз използвах случая да му напомня, че е време за двучасовата му почивка.

Самотното ми бдение в първите часове след полунощ — самотно, защото онзи, който бодърства в присъствието на спящ, е по-сам, отколкото очаква — бе съпроводено от известно безпокойство. Елиху Уипъл дишаше тежко, акомпанираше му дъждът отвън, а акцентите поставяше изнервящото капене някъде от вътрешността на влажното мазе. Унило разглеждах старите тухлени стени на мъждукащата светлина от уличните фенери и призрачното сияние на изродените гъби. Когато от нездравата атмосфера наоколо започна да ми прилошава, открехнах вратата и започнах да съзерцавам мократа улица, пълнейки жадно дробовете си със свежия нощен въздух. Както и преди, не се случваше нищо, което да възнагради бдението ми, ето защо започнах често да се прозявам, поддавайки се на налегналата ме умора.

Ала ето че сънливостта ми най-неочаквано бе прогонена от внезапното движение, което долових с крайчеца на окото си откъм походното легло. Веднага погледнах натам и видях, че чичо ми се бе размърдал в съня си. Това не беше нещо ново — още след първия половин час сънят му бе станал неспокоен — ала сега и дишането му беше доста неравномерно и накъсано. Понеже се бе обърнал с гръб към мен, минах от другата страна на леглото и осветих спящия с фенерчето си, за да видя дали не му е станало лошо. От онова, което зърнах, ме побиха тръпки, въпреки че не беше нито плашещо, нито свръхестествено. Най-вероятно реакцията ми се дължеше на зловещата слава на влажното мазе, както и на характера на тайнствената ни мисия. Какво точно видях ли? Лицето на чичо ми, което обикновено се отличаваше с онези доброта и спокойствие, присъщи на благовъзпитаните джентълмени, сега бе изкривено и деформирано, без съмнение, под влияние на странните сънища, провокирани от спецификата на мястото, където се намирахме. Изражението му отразяваше борба на най-разнообразни емоции и точно това разнообразие ме разтревожи най-силно. Отворил широко очи, Елиху Уипъл ловеше жадно въздуха с уста и се мяташе на походното легло, но не това бе най-обезпокоителното; бях поразен от обстоятелството, че скъпият ми чичо изглеждаше не като един, а като много хора едновременно, и по някакъв странен начин сякаш се беше отчуждил от самия себе си.

После той започна да мълви тихичко и аз останах поразен от причудливите движения на устните му и мимиката на лицето му. Изпървом не можах да разбера какво точно казва, ала в следващия момент долових нещо, което ме скова в леден страх; той се разсея едва когато си припомних впечатляващата ерудиция на доктор Уипъл и безкрайните часове, които прекарваше в преводи на статии по антропология, митология и археология от „Revue des Deux Mondes“[2]. Да, чичо ми изведнъж бе заговорил на френски и онези откъслечни фрази, които успях да различа, се отнасяха до най-зловещия от митовете, преведени някога от него.

Ненадейно на челото на спящия избиха капчици пот и той рязко подскочи. Не можех да разбера дали е буден, или още спи… а може би се намираше в някакво странно междинно състояние. Нечленоразделната френска реч внезапно бе заменена от сподавени възклицания на английски и той нададе дрезгав, хрипкав вопъл:

— Задушавам се! Задушавам се!

Мигом се хвърлих към него и се заех да го успокоявам. Все още в просъница, доктор Уипъл сграбчи ръката ми и малко по малко започна да идва на себе си. Когато напълно се свести, изопнатите черти на лицето му възвърнаха нормалното си изражение и той ми разказа съдържанието на съня си, за чийто истински смисъл можех само да гадая, обзет от суеверен трепет.

По думите на чичо ми всичко започнало с поредица от най-обикновени, съвсем нормални сънища, а завършило с кошмари с такъв странен характер, че било невъзможно да бъдат съотнесени с каквото и да било от прочетеното някога от него. Едно от виденията сякаш било едновременно и от нашия, и от някакъв друг свят — шеметен хаос от геометрични фигури, където елементи от познати неща се съчетавали в най-невероятни и главозамайващи комбинации; невъобразим калейдоскоп от ярки, възпламеняващи съзнанието образи, наложени един върху друг, в който пространствените и времевите устои се разрушавали и наново се изграждали по волята на някакви абсурдни, съвършено алогични закони.

По някое време на Елиху Уипъл се присънило, че лежи на дъното на дълбока, набързо изкопана яма с неравни краища, заобиколен от множество мъже с триъгълни шапки с висящи изпод тях къдрици. Те се надвесвали над него от ръба на ямата и мрачно го наблюдавали. После се озовал в някаква къща — изключително стара къща, съдейки по архитектурните й особености като цяло — ала мебелите, стаите, прозорците и дори обитателите й се променяли с такава бързина пред очите му, че не могъл да различи повече подробности. Въпреки това ми прошепна (и то с известна плахост, сякаш се боеше, че няма да му повярвам), че голяма част от лицата имали смътна прилика с членовете на фамилията Харис. Накрая сънувал как се задушава, сякаш нечие всепроникващо присъствие било овладяло тялото му и се опитвало да контролира жизнените му процеси. Потръпнах при мисълта за борбата, която осемдесетгодишният му организъм е трябвало да води с неведомите сили, представляващи сериозна опасност и за доста по-младо и здраво тяло. Обаче още на следващата секунда си казах, че това все пак е било само сън и нищо повече; по всяка вероятност тези неприятни видения бяха, чисто и просто, реакция на напрегнатото му подсъзнание, породена от характера на необичайната ни мисия.

Разтворът ни прогони страховете ми и ме успокои; неспособен да се съпротивлявам на умората, аз се прозинах и се възползвах от своето право на отдих. Чичо ми изглеждаше ободрен и охотно пристъпи към дежурството си, въпреки че кошмарът го бе събудил преди изтичането на полагащите му се два часа. Неусетно потънах в сън и почти веднага бях атакуван от крайно обезпокоителни съновидения. Преди всичко бях обхванат от чувство на безпределна, вселенска самота, докато враждебни тъмни сили се надигаха от всички страни и връхлитаха незнайния ми затвор. Лежах със запушена уста и вързани ръце и крака, а до слуха ми достигаха злокобните писъци на милиони същества, жадуващи кръвта ми. По някое време зърнах лицето на чичо ми и то пробуди в мен изненадващо неприятни асоциации; помпя как се опитах да закрещя, но не бях в състояние да издам и звук. Накратко, изобщо не можах да си почина, ала не бях способен и да се събудя; онова, което ме изтръгна от кошмарния ми плен, бе чудовищният, пронизителен писък, който с един замах разкъса незримата преграда на съня и тутакси ме върна в реалния свят, където всеки обект изпъкна с поразителна яснота пред мен.

[1] Круксова тръба — изобретен от Уилям Крукс (1832–1919) затворен стъклен съд с два изведени навън електрода, от който е изпомпан въздухът. Наричана „първият ускорител на частици“, благодарение да круксовата тръба Вилхелм Рьонтген нрави голямото си откритие — електромагнитното излъчване, наречено от него X-лъчи и известно днес като „рентгеново лъчение“. — Б.пр. ↑

[2] Букв. „Обзор на двата свята“ (фр.) — известно френско културологично списание, издавано в Париж от 1829 г. до днес. — Б.пр. ↑

V.

Когато заспах на походното легло, бях обърнат с гръб към чичо ми и в момента на внезапното си пробуждане съзрях само вратата към улицата, едното прозорче и малка част от пода и тавана. Всичко това се запечата в съзнанието ми с неестествена яркост, която нямаше как да се обясни със сиянието на противните гъби или на процеждащото се през двете прозорчета мъждукане на уличния фенер. Съдейки по сянката, която хвърляхме аз и леглото, източникът на странната жълтеникава светлина без съмнение се намираше някъде зад мен. В ушите ми продължаваше да кънти ужасяващият вик, а обонянието ми бе омерзено от скверното зловоние, изпълнило помещението. Веднага осъзнах, че се случва нещо необичайно, ето защо побързах да се обърна, за да се възползвам от оръжията, които бяхме оставили насочени към огнището. Докато се обръщах, се боях какво ли щях да видя, понеже разбудилият ме вик по всяка вероятност бе нададен от чичо ми, а аз все още не знаех срещу каква опасност предстоеше да се изправим.

Онова, което се разкри пред очите ми, надмина и най-страшните ми опасения. Съществуват ужаси на ужасите и това бе едно от онези средоточия на вселенския кошмар, които природата стоварва само върху малцина злочести и прокълнати окаяници. От осеяния с фосфоресциращи гъби землист под извираше парообразно, болезнено жълто мъртвешко сияние, зад което смътно различавах огнището; тези нечестиви изпарения клокочеха и се кълбяха, образувайки гигантски силует с размитите очертания на получовек-получудовище. Цялата фигура сякаш се състоеше от очи — зли, хищни, вълчи очи — а сбръчканата й насекомовидна глава се източваше в тънка струйка, която се виеше във въздуха и изчезваше в черните недра на огнището. И въпреки че бях съзрял всичко това със собствения си взор, едва впоследствие успях да възстановя в паметта си дяволските й контури. По онова време зловещият силует представляваше за мен само един кълбящ се, безформен облак от фосфоресциращи миазми, който обгръщаше и преобразяваше до състояние на омерзителна пластичност някакъв друг обект, погълнал цялото ми внимание. Този обект беше скъпият ми чичо, доктор Елиху Уипъл; той ме наблюдаваше с неописуема, свръхестествена злоба, докато чертите на лицето му почерняваха и се разплуваха по отвратителен начин, а хищно протегнатите му към мен ръце завършваха с неестествено дълги и закривени нокти, с които се стремеше да ме разкъса в неистовата свирепост на връхлетелия ни ужас.

Само дисциплината ми ме спаси да не изгубя разсъдъка си. Неведнъж се бях подготвял психологически за подобен критичен момент и сега тези тренировки ми се отплатиха. Давайки си сметка, че кълбящото се пред мен зло не е от онази субстанция, на която би могло да се въздейства с огън или химични вещества, аз грабнах модифицираната круксова тръба и изпратих към неизмеримо светотатствената сцена най-силното от ефирните излъчвания, които човек е изтръгвал някога от токовете и флуидите на естеството. Всичко потъна в синкава мъгла, разнесоха се отвратително съскане и грохот и противното жълтеникаво сияние помръкна. Миг по-късно обаче разбрах, че това помръкване е било само временно оптично явление и лъчите на апарата ми не са оказали никакво въздействие върху чудовищната твар.

После, в самия разгар на това демонично зрелище, върху мен се стовари нова порция ужас, която ме накара да закрещя и да се хвърля, препъвайки се и залитайки, към незаключената врата, деляща ме от спасителния покой на тихата и безопасна улица. Трябва да призная, че в този момент изобщо не мислех за неназовимите изчадия, които пусках в нашия свят, нито пък си давах сметка за всички аспекти на последствията от лекомисления ми експеримент. Какво всъщност се случи ли? Сред отровната смесица от жълтеникави и синкави изпарения видях как външният вид на Елиху Уипъл претърпява злокобни изменения — чичо ми сякаш започна да се разтапя, като в хода на този ужасяващ процес върху изпаряващото му се лице се разиграваше такава потресаваща смяна на идентичности, каквато дори най-безумното въображение не би могло да си представи. Той беше едновременно и демон, и тълпа, и гробница, и погребална процесия… На призрачната светлина разплутият му желеподобен лик придобиваше десетки, стотици, хиляди образи — познати и непознати.

Съзрях фамилните черти на рода Харис — на мъже и жени, на възрастни и деца — както и тези на много други хора. Разпознах клетата Руби Харис, чиято изящна миниатюра бях съзирал в един от тукашните музеи, както и изпития лик на стопилата се на стари години Мърси Декстър, каквато я помнех от портрета в дома на Карингтън Харис. Накрая в близост до землистия под, където бе започнала да се образува странна локвичка от зеленикава слуз, пред погледа ми се зареди главозамайваща смесица от чертите на прислужниците и малките деца и на мен ми се стори, че всички тези лица сякаш се бореха помежду си, мъчейки се да се съгласуват в облик, напомнящ добродушната физиономия на моя чичо. Утешавам се с мисълта, че тогава все още не е бил мъртъв и просто се е опитвал да се сбогува с мен. А когато му прошепнах „Сбогом!“, преди да се втурна навън към обятията на нощта, една тънка струйка пара сякаш ме последва през отворената врата чак до окъпаната от дъжда Бенефит Стрийт.

Останалото помня съвсем смътно. Не само на среднощната улица, но и в целия свят нямаше и една-единствена душа, на която бих посмял да разкажа за случилото се. Без никаква цел и посока, аз тичах на юг и като минах покрай Колидж Хил и библиотеката, се спуснах по Хопкинс Стрийт, прекосих моста и се озовах в деловата част на града с високите й здания, сред които най-сетне се почувствах в безопасност; струваше ми се, че те ме защитават, както всички плодове на съвременната цивилизация защитават света от зловредното въздействие на древността с нейните мрачни чудеса и тайнства. Небето над източния хоризонт започна бавно да изсветлява, откроявайки пред взора ми древния хълм със старинните му покриви, където ме зовеше моят дълг. Моят дълг, който бях оставил неизпълнен и от който най-позорно бях избягал. След кратък и нелек размисъл аз въздъхнах тежко и се отправих натам — подгизнал до кости, без чадър или шапка, заслепен от засилващата се утринна светлина — и не след дълго прекрачих прага на страшната къща на Бенефит Стрийт. Бях оставил вратата на мазето широко отворена и я заварих в същото положение — за почуда на ранобудните минувачи, които не смеех нито да погледна в очите, нито да заговоря.

От зеленикавата слуз нямаше и следа — явно се бе просмукала в порите на землистия под. Гигантският прегърбен силует пред огнището също бе изчезнал. Плъзнах погледа си по походното легло, двата стола, апаратурата ни и жълтата сламена шапка на чичо ми. Чувствах се замаян и трябваше сериозно да напрегна паметта си, за да си припомня какво всъщност се бе случило в съня ми и какво — в действителност. Малко по малко спомените ми започнаха да се завръщат и скоро вече знаех със сигурност, че наяве съм преживял доста по-страшни неща, отколкото насън. Приседнах и се опитах да осмисля целия този кошмар в контекста на логиката и здравия разум, за да намеря начин да го унищожа — стига, естествено, да беше истински. Както изглеждаше, чудовищното присъствие в къщата не беше нито от материално, нито от ефирно, нито от някакво друго познато на човечеството естество. Какво всъщност би могло да бъде? Възможно ли бе да се бяхме сблъскали с някаква незнайна еманация… вампирски изпарения, подобни на онези, които според суеверното простолюдие от Ексетър се таят в гробищните недра и нощем се стелят сред надгробията? Ами ако това беше ключът?

Отново огледах внимателно онзи участък от пода пред огнището, където плесента приемаше такива необичайни форми. Десет минути по-късно в главата ми узря решението; без да губя и секунда повече, аз грабнах шапката си и се втурнах към дома си. Там се изкъпах, закусих и поръчах по телефона кирка, лопата, армейски противогаз и шест грамадни стъкленици сярна киселина; всичко това трябваше да бъде доставено на следващата сутрин пред вратата на сутерена на къщата на Бенефит Стрийт. После се опитах да заспя, обаче не успях и в крайна сметка прекарах нощта в четене и съчиняване на безсмислени стихчета, за да прогоня мрачните си мисли.

Започнах да копая точно в единайсет преди пладне на следващия ден. Времето беше ясно и слънчево, за което бях неизмеримо благодарен. Все още бях съвсем сам и колкото и да се страхувах от онова, което търсех, не смеех да разкажа на никого за случилото се. Разбира се, впоследствие споделих истината пред Карингтън Харис, ала го направих само защото се налагаше, а и той самият беше чул достатъчно небивалици за прокълнатата къща от старите хора, ето защо бе по-склонен да ми повярва, отколкото да отхвърли историята ми с лека ръка. Докато загребвах с лопатата черната зловонна пръст и разсичах на парчета уродливите белезникави гъби (от които тутакси започваше да струи лепкава жълтеникава гной), аз потръпвах от нетърпение и страх. Кой можеше да каже какво ли щях да открия там, сред непрогледния мрак на дълбините? Земните недра често пазят тайни, които не ни е съдено да знаем, а аз бях на път да разбуля една от тях.

Ръцете ми забележимо трепереха, но аз упорито продължавах да копая и не след дълго вече стоях насред широка около два метра яма, изрината от собствените ми ръце. Колкото по-дълбоко прониквах, толкова по-осезаема ставаше противната смрад и аз не се съмнявах, че няма да успея да избегна срещата с дяволското изчадие, чиито еманации са били проклятие за този дом в продължение на повече от век и половина.

От друга страна, нямах търпение да узная какъв е обликът му, от каква субстанция се състои и колко голямо е станало след поглъщането на толкова много жизнена сила. Усещайки, че развръзката е близо, аз изпълзях от ямата, заравних пръстта по краищата й и разположих големите бутилки с киселина от двете й страни, за да мога в случай на необходимост бързо да ги излея в отверстието. После отново се залових за работа и вече не изхвърлях влажната пръст, където ми попадне, а само на незаетите от стъклениците места. Работата вървеше бавно, а отвратителните миазми, бълвани от земните недра под краката ми, станаха толкова нетърпими и задушливи, че се наложи да си сложа противогаза.

Безпокойството и тревогата ми нарастваха и аз едва запазвах присъствие на духа. Усещах, че се намирам съвсем близо до неведомата твар. Ненадейно лопатата ми се удари в нещо не толкова твърдо като черната земя. Инстинктивно потреперих и понечих да се измъкна от изкопа, чийто ръб вече стигаше до брадичката ми. Обаче се овладях, стиснах зъби и разрових внимателно влажната почва под светлината на фенерчето ми. Показа се някаква гладка и лъскава повърхност, наподобяваща рибешка кожа. Не знам защо, но в съзнанието ми веднага изникна странната асоциация с полуразложено, съсирено желе. След като разчистих още малко пръст, пред погледа ми се разкри обширна област с що-годе цилиндрична форма; нещо като огромен синкавобял кюнец, прегънат на две, чийто диаметър в най-широката му част достигаше шейсет сантиметра. Още няколко движения с лопатата и аз излетях като куршум от ямата, тласкан от неистовия импулс да се отдръпна колкото се може по-далеч от тази мерзост. Без да се замислям, подхващах една след друга грамадните бутилки с киселина, накланях ги и изливах съдържанието им в изкопа с трескава бързина — върху онази страшна, неназовима аномалия, чийто исполински лакът току-що бях съзрял.

Заслепяващият вихър от зеленикавожълти изпарения, който изригна като гейзер от черните дълбини, никога няма да изчезне от паметта ми. И до днес жителите на околността си спомнят за „жълтия ден“, когато над река Провидънс — там, където се изхвърляха фабричните отпадъци — се издигнал огромен скверен облак от отвратителна жълтеникава пара, ала само аз знам колко грешат по отношение на източника на тези изпарения. Разказват още и за някакъв чудовищен рев, проехтял по същото време я от някой повреден водопровод, я от подземния газопровод… обаче нямам никакво намерение да разсейвам заблудата им. Думите не са в състояние да опишат пелия този ужас и все още нямам рационално обяснение как така останах жив. След изпразването на четвъртата бутилка с киселина бях изгубил съзнание, навярно защото злотворните изпарения бяха започнали да проникват през противогаза ми, но щом дойдох на себе си, видях, че от ямата вече не се издигат отровни миазми.

За всеки случай излях в изкопа и последните две стъкленици. Липсата на каквато и да е видима промяна в обстановката ме наведе на мисълта, че спокойно мога да се заема със запълването на ямата. Работих чак до среднощ, но се чувствах напълно спокоен и нищо не ме безпокоеше. Ужасът окончателно бе напуснал къщата. Влагата в мазето вече не излъчваше предишното зловоние, а гнусните фосфоресциращи гъби бяха изсъхнали, превръщайки се в безобиден мръсносив прашец, посипал пода като пепел. Един от най-невъобразимите кошмари, връхлитали крехкия ни триизмерен свят, бе изчезнал навеки, и ако съществуваше такова място като Ад, то той със сигурност бе приел в лоното си скверната душа на омерзителното изчадие. Когато и последната порция пръст бе върната на мястото й, аз захвърлих лопатата и пролях първата от многобройните си сълзи в памет на скъпия ми чичо.

Следващата пролет в градината пред къщата не поникна никаква съмнителна растителност. Нямаше и следа от високата, неестествено бледа трева и уродливите като нощен кошмар плевели. Малко по-късно Карингтън Харис обяви, че дава сградата под наем и веднага се намериха кандидати. Както и преди, това място все още е обвеяно в пленителна тайнственост за мен, ала сега в тази тайнственост няма нищо страховито или злокобно. Чувството на облекчение, което в момента изпитвам, навярно ще бъде заменено от носталгична тъга, когато някой ден съборят къщата и издигнат на нейно място лъскав еснафски магазин или многоетажно жилищно здание. Старите дървета в градината, които всички смятаха за безплодни, се окичиха с малки сладки ябълки, а миналата година птиците за първи път от незапомнени времена свиха гнезда сред причудливите им клони.

КОТКИТЕ НА УЛТАР

Разказват, че в Ултар, отвъд река Скай, никой не смее да убие котка. Склонен съм да вярвам в това, особено докато гледам как котаракът ми мърка и се протяга пред огнището. Котките са тайнствени, енигматични създания; нещо повече — те са близки до онези, които хората вече не могат да видят. Котката е душата на античния Египет и пази спомена за отдавна забравените градове в Мерое и Офир[1]. Тя е родственик на властелините на джунглите — тигрите, лъвовете и леопардите — и наследник на най-мрачните и зловещи тайни на доисторическа Африка. Сфинксът с неин братовчед и говори езика й, ала котката е по-древна от него и помни дори това, което той не знае.

Преди убийството на котка да бъде забранено със закон, в Ултар живееха стар земеделец и неговата жена, които хранеха нечувана омраза към мъркащите създания. Най-голямото им удоволствие беше да залагат капани, с които улавяха и впоследствие убиваха съседските котки. Никой не знаеше защо постъпваха така — дали защото среднощното мяукане ги дразнеше, или защото не обичаха котките да се разхождат из големия им двор… Каквато и да бе причината, този старец и съпругата му изпитваха невероятна наслада от улавянето и погубването на пухкавите четириноги, имали нещастието да се доближат до къщата им, а съдейки по кошмарните звуци, ехтящи в нощта, самото умъртвяване бе невероятно мъчително.

Незнайно защо, съгражданите им не обсъждаха тази тема с жестоките старци — било заради суровите изражения на изсъхналите им лица, било заради зловещата им къщурка, скрита под мрачната сянка на огромни дъбове в дълбините на запустелия им двор. В интерес на истината повечето собственици на котки дълбоко ненавиждаха странните старци, ала изпитваха и боязън от тях; ето защо, наместо да отправят своите обвинения в лицето на хладнокръвните убийци, те полагаха всевъзможни усилия любимото им животинче да стои настрана от затънтената къщурка под тъмните дървета. Обаче въпреки старанията им, от време на време се случваше някоя котка да изчезне и тогава нощта се раздираше от сърцераздирателни вопли. Хората безутешно скърбяха за загубата на любимото си същество и се утешаваха само с мисълта, че можеше да бъде още по-зле — например да изгубят свидна рожба. Все пак жителите на Ултар бяха обикновени, простодушни хорица и нямаха никаква представа откъде са се появили котките.

Един ден по тесните калдъръмени улички на градчето затрополя причудлив керван. Странниците бяха смугли и не приличаха на пътешествениците, които два пъти годишно минаваха през Ултар. На пазара те купуваха ярки мъниста от търговците и предсказваха съдбата на любопитните, които наобикаляха каруците им. Никой не знаеше откъде са дошли тези скиталци, но жителите на Ултар ги бяха виждали да отправят странни молитви, покривалата на талигите им бяха украсени с изображения на причудливи фигури с човешки тела и глави на котки, ястреби, овни и лъвове, а предводителят на кервана носеше необикновено украшение за глава с два рога и диск между тях[2].

Сред странниците имаше едно осиротяло момче, чието единствено близко същество бе малко черно котенце. Чумата не бе милостива към детето, защото прибра родителите му, ала не беше и съвсем безжалостна, понеже му остави това пухкаво другарче. Когато човек е на толкова крехка възраст, може да намери утеха в общуването с четириног приятел; ето защо момчето, което смуглите скиталци наричаха Менес[3], си играеше с котенцето край пъстро оцветената каруца и по-често се смееше, отколкото плачеше.

Ала ето че на третата сутрин от престоя на странниците в Ултар Менес не можа да открие своя четириног приятел. Когато го зърнаха да ридае безутешно на пазара, местните жители му разказаха за съсухрения старец и жена му, както и за кошмарните вопли, ехтящи посред нощ от занемарения им двор. Щом ги изслуша, момчето престана да плаче и хлипанията му бяха заменени от медитация, а медитацията — от молитва. Менес протегна ръце към слънцето и започна да се моли на език, който никой от обитателите на Ултар не разбираше. Всъщност те така и не положиха кой знае какви усилия да разберат какво изрича детето, понеже вниманието им тутакси бе приковано към небето и необикновените очертания, които облаците бяха започнали да приемат. Колкото и невероятно да звучи, когато невръстният Менес приключи с молитвата си, облаците оформиха силуетите на призрачни хибридни същества, короновани с дискове и извити рога. Природата е неизчерпаем източник на илюзии, способни да поразят и най-буйното въображение.

Тази нощ смуглите скиталци напуснаха Ултар и никой не ги зърна отново. А местните жители бяха озадачени, когато забелязаха, че из целия град не се мярка и една-единствена котка. Вече нямаше кой да мърка и да се протяга пред огнищата, защото всички котки — големи и малки, черни и бели, сиви и ивичести — бяха изчезнали. Старият Кранон, управникът на града, твърдеше, че странниците с изрисуваните каруци са взели котките със себе си, отмъщавайки за погубеното котенце на Менес, и сипеше проклятия по адрес на кервана и малкото момче. Обаче Нит, мършавият нотариус, заяви, че ако някой е виновен, това са съсухреният земеделец и жена му, чиято нечовешка омраза към котките била всеизвестна. Ала никой така и не се осмели да изрази недоволството си пред зловещото семейство — дори след като Атал, синът на съдържателя на странноприемницата, разказа как на здрачаване видял всички котки на Ултар да се събират в прокълнатия двор, след което започнали бавно да обикалят около къщата в колона по две, сякаш изпълнявайки странен ритуал. Местните жители не знаеха доколко могат да вярват на словата на толкова малко момче и макар да се бояха, че страшната двойка е омагьосала котките им, не смееха да се изправят срещу жестокия старец… поне докато не го срещнат извън пределите на отблъскващия му мрачен двор.

Тази вечер Ултар си легна да спи, обзет от безплодна ярост. Когато на следващата сутрин обитателите му се събудиха, котките седяха пред огнищата — големи и малки, черни и бели, сиви и ивичести. На хората им направи впечатление, че мъркащите четириноги изглеждат по-охранени и лениви от обикновено. Старият Кранон отново заяви, че смуглите скиталци ги били взели, защото никоя котка не се връщала жива от затънтената къщурка под сянката на дъбовете. Ала повечето му съграждани не споделяха мнението му. Ако имаше нещо, за което всички да са съгласни, това бе следното — котките сякаш бяха изгубили апетит и обстоятелството, че отказваха да изядат обичайната си дажба месо и да лочат от паничката си с мляко, беше, меко казано, доста необичайно. В продължение на цели два дни ленивите котки на Ултар не се докоснаха до храната си и само дремеха пред огнището или се излежаваха на припек.

Мина цяла седмица, преди жителите на Ултар да забележат, че след здрачаване прозорчетата на зловещата къщурка остават тъмни. Тогава нотариусът Нит отбеляза, че никой не бил виждал съсухрения старец и жена му след нощта на загадъчното котешко изчезване. Следващата седмица управникът на града преодоля страха си и реши да посети дома на земеделеца, вземайки със себе си ковача Шанг и каменоделеца Тул в качеството им на свидетели. След като разбиха паянтовата врата на къщурката, те откриха два оглозгани човешки скелета, проснати на землистия под, както и множество едри бръмбари, пълзящи из тъмните ъгли.

Впоследствие в градската управа на Ултар се говореше много за това. Следователят Зат спореше с нотариуса Нит, а Кранон, Шанг и Тул бяха затрупани с въпроси. Дори невръстният Атал, синът на съдържателя на странноприемницата, бе подложен на дълъг разпит и накрая получи сладкиш за награда. Мъжете беседваха за стария земеделец, за жена му, за кервана на смуглите скиталци, за малкия Менес, за черното му котенце, за молитвата на Менес, за облаците в небето по време на молитвата му, за стореното от котките в нощта на заминаването на кервана и за оглозганите скелети, открити в мрачната къщурка под сянката на дъбовете.

И тъй, накрая градската управа прие необикновен закон, който се обсъждаше нашир и длъж, като се започне от търговците в Хатег и се стигне до пътешествениците в Нир, а именно — че от този ден нататък убийството на котка в Ултар се забранява и ще бъде считано за най-тежко престъпление.

[1] Мерое — град на територията на Северен Судан, някогашна столица на древното царство Куш, чиито пирамиди (макар и по-малки и с доста по-стръмни стени от египетските) и до днес привличат интереса на туристите; Офир — митична страна, за която се разказва в Библията, богата на злато, скъпоценни камъни и всякакви съкровища. — Б.пр. ↑

[2] Препратка към древноегипетското божество Хатор — съпруга на Хор, богиня на небето, любовта и красотата; персонификация на Млечния път. Изобразява се с рога на крава и слънчевия диск между тях. — Б.пр. ↑

[3] Според изследователите на Лъвкрафт зад личността на този герой се крие бъдещият египетски фараон Менес — легендарният водач, основал Първата династия, обединил Горен и Долен Египет и построил столицата Мемфис. — Б.пр. ↑

В СТЕНИТЕ НА ЕРИКС

Преди да се опитам да поспя, възнамерявам да нахвърля малко бележки, защото не знам кога ще имам възможност да изготвя официалния си доклад за всичко, което се случи. Онова, с което се сблъсках, е толкова невероятно и до такава степен противоречи на досегашния ни опит и очакванията ни за бъдещето, че без съмнение, си заслужава да бъде описано.

Пристигнах на главния космодрум на Венера на осемнайсети март (земно време), което съответства на 9.VI. по местния календар. Понеже бях зачислен в състава на основната група под командването на Милър, получих необходимото снаряжение — включително и часовник, съобразен с по-бързото въртене[1] на планетата — и преминах обичайния курс на адаптация към работата с кислородна маска. Два дни по-късно бях признат за годен за изпълнението на своите задължения.

На 12.VI., точно на разсъмване, напуснах базата на Кристалодобивната компания в Тера Нова[2] и поех по южния маршрут, нанесен на картата след въздушното разузнаване на Андерсън. Началото на пътя ми не беше лесно, защото след дъжд тези джунгли[3] са още по-труднопроходими и отпреди. Под влияние на влагата сплетените лиани и увивните растения стават неимоверно еластични и жилави, в резултат на което се налагаше да режа някои от тях с ножа си в продължение на цели десет минути. Едва по пладне растенията станаха достатъчно сухи, за да ги разсичам с един-единствен удар на острието, ала дори тогава не можех да напредвам толкова бързо, колкото ми се искаше — кислородните маски на Картър бяха твърде тежки и постоянното им носене се оказа доста изтощително. Смятам, че противогазите на Дюбоа[4] (но с порест резервоар вместо шланг) по нищо не им отстъпват и са два пъти по-леки.

Детекторът за кристали функционираше безотказно и през цялото време ме насочваше в посока, съвпадаща с предоставените от Андерсън данни. И досега продължавам да се възхищавам на принципа на действие на този уред, който няма нищо общо с бабините деветини на онези „чудодейни пръчки“, с чиято помощ някога на Земята разни шарлатани са откривали вода или минерални залежи. Съдейки по показанията на детектора, в радиус от хиляда и петстотин километра от тук би трябвало да има голямо находище на кристали, макар че онези противни полухора-полугущери със сигурност зорко го пазеха… Вероятно смятаха нас, пристигналите на Венера, за същите глупаци, за каквито ние смятахме тях. Но за какви да ги смятаме, когато е всеизвестно как се прекланят и пълзят в калта само при вида на един от кристалите, или пък ги обожествяват и поставят на пиедестал в своите храмове. Не би било зле да си намерят някакъв друг обект на поклонение, защото, доколкото ми е известно, не използват кристалите за нищо друго. Сигурен съм, че ако религията не бе замесена в това, щяха да ни позволят да вземем толкова кристали, колкото искахме. И дори да се научеха да ги използват като източници на енергия, пак щеше да има достатъчно за нуждите и на Венера, и на Земята.

Лично на мен вече ми дотегна да подминавам големите находища и да се ровя в търсене на единични кристали в долините на лъкатушещите из джунглите реки. В най-скоро време смятам да се обърна към съответните инстанции с молба да изпратят тук армията, за да избие до крак тези уродливи люспести твари. Двайсет десантни кораба ще бъдат напълно достатъчни за провеждането на операцията. Не бива да приравняваме тези същества към хората само защото имали „градове“ и „храмове“. Те не владеят никакви други умения освен така нареченото „строителство“ (и използването на хладни оръжия и отровни стрели, за съжаление) и са толкова примитивни, че „градовете“ им едва ли представляват нещо повече от мравуняци или боброви бентове. Съмнителна ми изглежда и способността им за пълноценно езиково общуване; според мен всички наши теории за обмен на мисли посредством онези пипала на гърдите им са пълна нелепица. Всъщност главната тяхна особеност, която кара мнозина земни жители да ги смятат за по-интелигентни и разумни, отколкото всъщност са, е стойката им и обстоятелството, че се придвижват на задните си крайници. Това обаче не е нищо друго освен случайно съвпадение и далечните им прилики с Homo sapiens свършват дотам.

Силно се надявах, че този път ще прекося венерианските джунгли, без да се натъкна на гущероподобните създания и проклетите им стрели. Едно време, преди кристалите да станат толкова важни за нас, такава среща навярно щеше да завърши съвсем мирно, ала напоследък тези твари се превърнаха в същинско бедствие. Нападенията над хора и прерязването на тънките ни водопроводни линии вече са нещо съвсем обичайно. Все повече и повече се убеждавам, че влечугоподобните изчадия имат някакво шесто чувство по отношение на кристалите, което не отстъпва и на най-точния ни детектор. В интерес на истината трябва да се признае, че няма документиран случай на атака върху човек — с изключение на обстрелите от далечно разстояние — който да не е разполагал с кристали в себе си.

Около час след пладне една стрела едва не отнесе шлема ми, а в първата секунда даже ми се стори, че кислородният ми шланг е повреден. Без да издадат и звук, коварните дяволи бяха успели да се приближат незабелязано до мен благодарение на своята сливаща се с джунглата окраска. Спаси ме светкавичната ми реакция — моментално се завъртях и успях да ликвидирам тримата, прокрадвали се най-близо зад гърба ми, с огнеметния ми пистолет. Най-едрият от тях бе висок около два метра и половина и имаше муцуна на тапир. Другите двама бяха с обичайния за расата им двеста и десет сантиметров ръст. Характерно за люспестите твари е, че нападат на групи, като се стараят винаги да имат сериозно числено превъзходство. Един-единствен, въоръжен с огнемети, полк обаче би бил напълно достатъчен, за да даде добър урок на цяла орда диваци. Струва ми се странно как изобщо са станали господстващ вид на тази планета, но като се замисля, тук няма по-развити живи същества от червейоподобните акмани и хищните скорахи на този континент и летящите тукани от другия. Разбира се, не е изключено в пещерите на Дионейското плато да се крие нещо, все още неизвестно на земната наука, ала поне на този етап не разполагаме с подобна информация.

Към два следобед стрелката на детектора ми започна да сочи на запад, указвайки наличието на отделни кристали отпред и вдясно от курса ми. Това потвърждаваше сведенията на Андерсън и аз закрачих с удвоени сили натам. Напредването не беше лесно, защото теренът ставаше все по-хълмист и гъмжеше от всевъзможни дребни гадинки и хищни растения. Непрекъснато се налагаше да разрязвам юграти[5] с ножа си и да мачкам скорахи с ботушите си, а кожената ми екипировка бе станала цялата на петна от забиващите се в нея големи насекомовидни дарохи.

Слънчевата светлина едва успяваше да проникне през стелещата се мъгла и това забавяше изсъхването на влажната почва. При всяка своя крачка затъвах на десетина-дванайсет сантиметра и освен с физически усилия, измъкването на крака ми бе съпроводено и от противни жвакащи звуци. Естествената кожа на защитния ми костюм не беше никак подходяща за този климат. Разбира се, тя бе за предпочитане пред обикновените тъкани, които щяха просто да изгният при тази висока влажност, поради което си мисля, че най-практично би било използването на тънката и здрава материя от металически влакна, от която е изработен специалният свитък за записки, където сега нанасям бележките си.

В три и половина следобед поспрях, за да хапна — ако, естествено, поглъщането на тези проклети хранителни таблетки през специалния отвор на маската ми би могло да се нарече „хапване“. Щом поднових прехода, не след дълго забелязах поразителна промяна в заобикалящия ме пейзаж — от всички страни към мен настъпваха огромни растения с отровноярки цветове, които изчезваха и отново проблясваха в невъобразим калейдоскоп от преливащи багри и нюанси. Очертанията на обектите ту трептяха и се размиваха, ту ставаха контрастни и отчетливи, ритмично пулсирайки в причудлив унисон с бавно танцуващите светлинни петна. Струваше ми се, че и температурата на въздуха започна да се изменя в синхрон с визуалните изменения на обкръжаващата ме среда.

Постепенно всичко наоколо бе обхванато от ритмичните пулсации, отекващи във всяка точка на пространството и изпълващи всяка клетка на мозъка и тялото ми. С изненада установих, че съм изгубил почти напълно чувството си за равновесие и едва смогвам да се държа на краката си; опитът ми да дойда на себе си, като затворих плътно очи и запуших ушите си с длани, не доведе до нищо. За щастие, умът ми остана бистър и след няколко минути открих какво всъщност се случваше.

Бях се натъкнал на едно от изумителните, предизвикващи миражи растения, за които се носят немалко истории сред изследователите на венерианските джунгли. Андерсън ме бе предупредил за опасността и бе описал доста точно особеностите им — мъхестите стъбла, заострените листа и нашарените с ослепително ярки петна цветове, излъчващи субстанции с халюциногенен ефект. Ефирната същност на тези дяволски изпарения им позволяваше да проникват през всички познати на човечеството противогази, дихателни апарати и кислородни маски.

Спомних си за случилото се с Бейли, когато преди три години бе попаднал в сходна ситуация, и в първия момент неволно се поддадох на връхлетялата ме паника. Безцелно и хаотично се замятах из този сюрреалистичен свят, създаден от изпаренията на коварната флора. Обаче здравият ми разум бързо взе превес, възвърнах самоконтрола си и осъзнах, че единственият изход е да се придвижа в посока, противоположна на източника на опасната пулсация. Това се оказа доста трудно, понеже призрачните видения се нахвърляха отгоре ми от всички страни и непрестанно подлагаха на подривни атаки чувството ми за ориентация.

Виеше ми се свят и земята се изплъзваше изпод краката ми, обаче аз напредвах мъчително, залитайки и размахвайки на сляпо ножа си, като се стараех да не се отклонявам от първоначално зададеното направление. Усещах как се лутам на зигзаг, ала въпреки всичко продължавах да крача из лепкавата слузеста почва, която сякаш заплашваше да ме погълне при всяка моя крачка. Тъй изминаха, както ми се стори, цели няколко часа, докато най-сетне успях да се изтръгна от периметъра на всепроникващото зловредно въздействие. Танцуващите светлинни петна постепенно изчезнаха, а нереално потрепващият призрачен пейзаж малко по малко възстанови естествения си облик. Когато дойдох напълно на себе си и погледнах часовника си, с изумление видях, че той показва едва четири и двайсет[6]. Нима изнурителната ми борба с яркоцветните привидения, която ми се беше сторила безкрайно дълга, в действителност бе отнела малко повече от половин час?

И най-незначителното забавяне обаче беше крайно нежелателно, а аз вече се бях отклонил от курса ми в стремежа си да се отдалеча от опасното място. Консултирах се с показанията на детектора и възобнових изкачването си по склона, полагайки максимум усилия, за да наваксам изгубеното време. Заобикалящата ме джунгла беше все тъй гъста и труднопроходима, ала за мое облекчение представителите на местната фауна вече не се срещаха толкова често. По някое време едно месоядно цвете се впи в десния ми крак с такава сила, че трябваше да го накълцам на парчета, за да се освободя от хищните му обятия.

Не след дълго обилната растителност започна да оредява и около пет часа прекосих широка ивица дървовидни папрати, отвъд която — ако не ме лъжеха очите — ме очакваше обширно, покрито с мъх плато, обрасло с дървета в далечния си край. Преходът стана значително по-лек, а потрепващата стрелка на детектора предвещаваше близостта на бленуваните кристали. Честно казано, това сериозно ме озадачи, понеже единичните екземпляри от тези яйцевидни сфероиди по принцип се срещат край бреговете на течащите из джунглите реки и никога — сред открити, незалесени пространства.

Половин час по-късно се изкачих на хребета на хълма и пред очите ми се разкри просторна равнина, обрамчена по краищата от тъмни горски масиви. Без съмнение, това бе платото, нанесено на картата от пилота Мацугава преди петдесетина години, известно като „Ериксовото плато“ или просто Ерикс[7]. Вниманието ми веднага бе привлечено от неголям обект, намираш се съвсем близо до самия му център. Това бе ярко сияеща светлинна точка, която сякаш привличаше и концентрираше в себе си жълтеникавите, едва пробили си път през мъглата слънчеви лъчи. Тази точка можеше да бъде само едно — кристалът, който търсех. Забележително творение на природата, което — макар и да бе голямо колкото кокоше яйце — можеше в течение на цяла година да захранва цял човешки град с необходимата му топлина и светлина. Докато наблюдавах отдалеч това сияние, си дадох сметка, че изпитвам съжаление към примитивните човекогушери, които сляпо обожествяваха кристалите, без ни най-малко да подозират за колосалната енергия, стаена в тях.

В стремежа си да достигна час по-скоро до желаната цел, ускорих темпото и се впуснах в бяг. Не намалих скоростта дори когато плътният килим от мъх под краката ми бе заменен от отвратително премляскваща слузеста кал, осеяна тук-там с малки туфи жилеста трева и сплетени плевели. Почти не се оглеждах настрани, забравил за опасностите; впрочем туземците едва ли биха могли да ми устроят засада на тази плоска, лишена от естествени укрития местност. С всяка следваща крачка светлината на кристала ставаше все по-ярка и по-ярка, а аз започнах да забелязвам нещо странно в разположението му. Несъмнено имах пред себе си уникален по рода си екземпляр и въодушевлението ми нарастваше с всеки изминал миг.

Оттук насетне ще се постарая да бъда още по-точен и прецизен в изложението си, защото ще става дума за на пръв поглед невероятни и неправдоподобни — но за щастие, напълно доказуеми и подлежащи на проверка — неща. И тъй, напредвах към кристала с цялата бързина, на която бях способен, скъсявайки разстоянието до неголямото възвишение, където се намираше източникът на светлина. Вече се намирах на стотина метра от него, когато страшен удар по гърдите и кокалчетата на свитите ми юмруци ме запрати изведнъж на земята. Рухнах по гръб в тинестата почва, ала въпреки че туфата трева под главата ми омекоти удара, пак получих доста силно сътресение, от което не успях да се възстановя веднага. Когато най-сетне дойдох на себе си, се изправих с мъка на крака и машинално се заех да почистя калта и мръсотията от защитния ми костюм.

Все още не можех да проумея какво точно се бе случило. Пред мен не се виждаше никакво препятствие — нито в момента на стълкновението, нито сега. Ами ако просто се бях подхлъзнал в лепкавата тиня? Болката в кокалчетата и гръдния ми кош обаче не можеше да бъде пренебрегната. Или пък всичко бе халюцинация, предизвикана от някое намиращо се наблизо миражно растение? Малко вероятно, като се имат предвид отсъствието на вече познатите ми симптоми и равнинният характер на местността, където отровно ярките цветове на миражните растения просто нямаше как да останат незабелязани. Ако това се беше случило на Земята, бих могъл да предположа наличието на енергийно силово поле, разположено от правителството по периметъра на някоя забранена зона, но в тази безлюдна пустош? Абсурд.

Без да съм достигнал до някакъв категоричен извод, реших да си направя малък експеримент. Сграбчих ножа, изпънах колкото се може по-напред ръката си и предпазливо запристъпях към сияещия недалеч от мен кристал. Ала още на третата крачка се наложи да спра, защото върхът на ножа се опря в твърда и гладка (доколкото можех да преценя) повърхност. Точно така — опря се в някаква твърда повърхност там, където аз не виждах абсолютно нищо.

Инстинктивно се отдръпнах назад, но след краткотрайно колебание куражът ми се възвърна. Протегнах лявата си ръка и почувствах под тъканта на ръкавицата присъствието на незрима твърда преграда… или илюзия за подобна преграда. Прокарах пръсти по гладката като стъкло повърхност и не напипах никакви неравности, нито пък следи от сглобката между отделните блокове. Тогава, не без известна боязън, свалих ръкавицата и докоснах повърхността с незащитената си длан. Тя действително се оказа твърда, гладка и много хладна на допир, което рязко контрастираше с температурата на околната среда. Колкото и да напрягах зрението си, така и не успях да открия никакви видими признаци на плътна субстанция. Тя не пречупваше слънчевите лъчи — в противен случай бих забелязал оптически деформации от другата страна на невидимата стена — и не ги отразяваше, съдейки по отсъствието на слънчеви отблясъци върху прозрачната повърхност, независимо от ъгъла, под който я наблюдавах.

Силно заинтригуван от всичко това, аз пристъпих към по-задълбочено обследване на необикновения обект. Оказа се, че той се простира на неопределено разстояние както наляво, така и надясно, и освен това се издига на недосегаема за ръцете ми височина. Следователно имах пред себе си нещо като стена, издигната тук с някаква съвършено непонятна цел от непознат за мен материал. Отново си помислих за миражните растения, способни да породят всевъзможни причудливи образи в съзнанието, но вече категорично и окончателно отхвърлих тази хипотеза.

Дълго време почуквах по стената с дръжката на ножа и я подритвах с тежките си ботуши, надявайки се звукът на ударите да ми подскаже нещичко за природата на загадъчния строителен материал. На слух сякаш имах пред себе си бетон или цимент, докато на допир напомняше по-скоро стъкло или метал. В крайна сметка се убедих, че си имам работа с явление, излизащо далеч отвъд рамките на земните ни представи.

Следващата логична стъпка беше да определя размерите на препятствието. Нямаше как да се изкатеря по гладката му повърхност и да разбера каква бе височината му, но смятах, че е напълно по възможностите ми да проследя докъде се простира и каква е формата на оградения от него периметър. Долепих ръце до невидимата стена и започнах бавно да се измествам наляво, следвайки очертанията й. Съвсем скоро забелязах, че не се движа по права линия. Може би стената представляваше част от обширна окръжност или елипса. А малко по-късно вниманието ми бе привлечено от нещо, свързано със сияещия на стотина метра от мен кристал.

Както вече отбелязах, дори от доста по-голямо разстояние бях забелязал нещо необичайно в разположението на кристала, за пиедестал на който служеше неголяма могила, издигаща се на фона на плоската блатиста равнина. Сега вече можех, въпреки стелещата се мъгла, да разгледам по-добре въпросната могила. Оказа се, че тя не е никакво геоложко образувание, а труп на човек, облечен в един от защитните костюми на Кристалодобивната компания. Мъртвецът лежеше по гръб със свалена кислородна маска, която се валяше в калта на двайсет-трийсет сантиметра от тялото му. В дясната му ръка, притисната конвулсивно към гърдите му, се намираше обектът на моите въжделения — великолепен сфероиден кристал, който беше толкова голям, че вкочанените пръсти на загиналия дори не можеха да го обхванат целия. Дори отдалеч ясно се виждаше, че човекът бе умрял неотдавна. Почти отсъстваха признаци на разложение, което — като се имаха предвид особеностите на местния климат — ме навеждаше на предположението, че смъртта е настъпила преди не повече от ден. Съвсем скоро над трупа щяха да започнат да кръжат отвратителните мухи фарноти. Зачудих се кой ли беше този клетник. Едва ли бе някой от хората, които бях срещнал на Венера по време на последната ми експедиция. Вероятно беше някой ветеран, поел на дългосрочна експедиция, който не бе имал достъп до данните от полета на Андерсън и бе навлязъл в този район по своя собствена инициатива. Тук и бе намерил покой, стискайки до последния си миг безценната си находка — този забележителен, изключително едър кристал.

В продължение на пет минути стоях там, застинал на едно място и изпълнен с мрачни предчувствия. После внезапен пристъп на необясним страх едва не ме тласна в паническо бягство. Каква всъщност бе причината за смъртта му? Ако уродливите човекогущери го бяха убили, защо кристалът беше все още у него? Детекторите на Андерсън бяха открили лъчение в този квадрант дълго преди този човек да се раздели с живота си. Имаше ли участта му някаква връзка със загадъчното невидимо съоръжение? Изведнъж непреодолимата преграда ми се стори някак зловеща и аз се отдръпнах от нея с неволен трепет. Каквато и да бе истината, трябваше час по-скоро да намеря разрешение на загадката.

Мислите ми внезапно се върнаха към непосредствено засягащия ме проблем и аз неочаквано открих способ да измеря височината на стената или поне да узная дали се простира безкрайно нагоре. Загребах шепа кал, изстисках водата от нея, слепих я в що-годе плътна топка и я запратих във въздуха, опитвайки се да я прехвърля над прозрачната бариера. На четири метра височина топката ми от кал се удари в незримата повърхност и стремително се плъзна надолу, без да остави никакви забележими следи. Втората топка, която хвърлих под значително по-остър ъгъл от преди, се удари в стената на около пет метра и половина над земята и изчезна също тъй бързо като предшественичката си.

При третото загребване на кал дълго и упорито притисках буцата в ръцете си, стараейки се да я направя възможно най-плътна и тежка. После мобилизирах всичките си сили и я запратих нагоре под такъв ъгъл, че се усъмних дали изобщо ще долети до преградата. Обаче не само долетя, но и я прехвърли, след което тупна върху влажната пръст от другата й страна. Най-накрая получих представа за вертикалните граници на обекта — последното ми хвърляне бе достигнало височина от шест метра и трийсет-четирийсет сантиметра.

Замислих се за вариантите, които имах. И дума не можеше да става да се опитвам да се изкатеря по вертикална шестметрова стена, плоска и гладка като полирано до съвършенство стъкло. Следователно ми оставаше да вървя покрай преградата с надеждата да я заобиколя или да открия в нея някакъв проход или друг отвор, през който да премина. Все още не знаех дали е с форма на окръжност или друга затворена фигура, или пък представлява нещо като дъга или полукръг. В съответствие с този план продължих да се придвижвам наляво, опипвайки с ръце прозрачната повърхност за всяко евентуално изменение в структурата й. Преди да започна, се опитах да маркирам изходната си точка, като разрових с крак земята пред бариерата. Пръстта обаче се оказа твърде влажна, за да запази формата на вдлъбнатината, и усилието ми се оказа безрезултатно. Тогава избрах за ориентир едно високо дърво от далечната горичка, което се намираше на една линия със сияйния кристал. Така, даже и да не успеех да открия някаква пролука в стената, поне щях да знам кога съм направил пълна обиколка на оградения от нея периметър.

Докато се движех по протежението на невидимата преграда, бързо стигнах до извода, че тя описва окръжност с диаметър приблизително от сто метра — естествено, ако въпросната окръжност бе с правилна форма. Оттук следваше, че мъртвецът лежи в близост до стената в точка, намираща се точно срещу онази, откъдето бях започнал своя обход. Но къде точно се намираше — отвън или във вътрешността на затвореното пространство? Надявах се, че ще го узная съвсем скоро.

Бавно обхождах стената, без да се натъкна на никаква врата, прозорец или каквото и да е — дори съвсем миниатюрно — отверстие. Колкото по-ясна представа добивах за външния контур на стената, толкова по-очевидно ставаше, че трупът се намира във вътрешността на незримия пръстен. Докато се приближавах към него, започнах да различавам смътно познати черти. В изражението на мъртвото лице и изцъкления му взор имаше нещо, което ме накара да потръпна. След няколко крачки разбрах на какво се дължеше реакцията ми. Познавах мъртвия… или поне имах чувството, че го познавам. Това бе Дуайт — един от ветераните, когото бях виждал преди близо година в главната база на компанията. Кристалът, който държеше, действително представляваше истинско съкровище. Определено досега не бях виждал по-голям образец.

Вече се намирах съвсем близо до мъртвеца; толкова близо, че ако не ни разделяше невидимата бариера, можех да протегна ръка и да го докосна. И ето че пръстите на лявата ми ръка, които педантично следваха огледално гладката повърхност, ненадейно хлътнаха в празно пространство. Няколко секунди по-късно успях да определя, че неочакваният отвор е широк около деветдесет сантиметра; за височината му обаче можех само да гадая, понеже се издигаше по-нависоко, отколкото можех да достигна. Това не беше врата или люк в познатия ни смисъл на думата, защото по ръбовете на кристалната стена в двата му края нямаше никакви следи от каквито и да било механизми или съоръжения за затваряне или отваряне.

Без никакво колебание пристъпих вътре и направих две крачки към проснатото тяло, което лежеше под прав ъгъл спрямо странното подобие на коридор, по което сега вървях. С изумление открих, че обширното пространство от вътрешната страна на невидимата преграда на свой ред е разделено на множество неголеми помещения. Огледах внимателно трупа, но не забелязах никакви следи от рани. Впрочем това не бе особено изненадващо — все пак присъствието на кристала в ръката му отхвърляше съпричастността на гущероподобните твари към смъртта му. Докато се озъртах наоколо в търсене на някакви улики, които да ми дадат повече информация за гибелта му, погледът ми се спря на кислородната маска, захвърлена в калта до краката на покойника. Може би това бе разковничето. Без подобно приспособление никой от земните обитатели не може да диша въздуха на Венера в продължение на повече от трийсет секунди, а Дуайт — ако това бе Дуайт, естествено — по някакъв начин бе допуснал да се раздели със своята маска.

Може би просто бе проявил небрежност при затягането на ремъка й, в резултат на което той се бе разхлабил под тежестта на шланга? Подобна нелепа трагедия не би се случила, ако бе използвал противогаза на Дюбоа с порест резервоар вместо шланг. Изглежда, трийсетте секунди не са му били достатъчни, за да реагира адекватно и бързо да вдигне от земята падналата маска, намествайки я обратно на лицето си. Или пък този кратък период от време е бил допълнително съкратен от внезапно повишилата се концентрация на цианид в атмосферата (опасно, но съвсем обичайно за Венера явление). Не бе изключено и точно в този момент клетникът да се е любувал на безценната си находка; нищо чудно малко преди това да я бе извадил от херметичния си джоб, който сега зееше отворен.

Пресегнах се и без никакво усилие издърпах кристала от свитите му в мъртвешка хватка пръсти. Внушителният, по-голям от човешки юмрук сфероид излъчваше аленеещо, трепкащо, сякаш живо сияние под лъчите на залязващото слънце. За първи път докосвайки повърхността му, изведнъж бях обзет от лошо предчувствие — незнайно защо си въобразих, че заедно с кристала ще наследя и печалната участ на предишния му притежател. Обаче този пристъп на малодушие скоро отмина, аз пуснах находката в джоба на защитния си костюм и грижливо го затворих. Подобно на всички хора, и аз си имам недостатъци и слабости, но суеверието не е сред тях.

Покрих лицето на мъртвия с шлема му, изправих се и се насочих по невидимия коридор към изхода във външната стена. В мен отново се пробуди любопитството ми към това необикновено съоръжение, издигнато насред това пустеещо плато от незнайно кого с неизвестна цел. От само себе си се разбираше, че то не беше дело на човешки ръце. Първите космически кораби от Земята кацнаха на Венера преди седемдесет и две години и от тогава до днес единствените постоянно живеещи тук хора са обитателите на Тера Нова. Освен това земните науки все още не бяха успели да създадат такъв идеално прозрачен, неотразяващ и непречупващ светлината твърд материал. И понеже бе изключено земляните да са осъществили експедиция до Венера в доисторическите епохи, оставаше само едно — имах пред себе си явление с изцяло местен произход.

Ами ако някоя забравена, високоразвита раса на интелигентни същества бе господствала на планетата, преди на мястото й да дойдат примитивните полухора-полугущери? Разбира се, люспестите туземци владееха редица свързани с градежа и строителството умения, ала само мисълта за това, че биха могли да създадат нещо подобно, ме караше да се усмихна. Не, тук определено си личеше почеркът на друга, изключително еволюирала цивилизация. Не бе изключено в момента да съзерцавам последното оцеляло свидетелство за някогашния й разцвет, макар че — кой знае? — бъдещите експедиции навярно щяха да открият още доказателства за отминалото й господство. Що се отнася до целта на подобна конструкция, тук можеше да се гадае до безкрай. Но колкото повече разсъждавах над този въпрос, толкова повече започвах да си мисля, че използването на такъв особен, лишен от практичност материал най-вероятно говореше за религиозно или култово предназначение.

Понеже съзнавах неспособността си да разбудя тези загадки, предпочетох да премина към изследване на вътрешните помещения на съоръжението. Бях сигурен, че целият този на пръв поглед пустеещ участък от равнината всъщност е осеян с цяла мрежа от коридори и помещения, проучването на които би могло да даде отговор на много въпроси. Опипвайки стената с ръце, аз заобиколих мъртвеца и се насочих по един проход към централната част на невидимата конструкция, откъдето според мен бе излязъл Дуайт, преди да срещне смъртта. А на връщане щях да обследвам коридора, по който бях проникнал в невидимия пръстен.

Навярно отстрани съм изглеждал като слепец, който се лута пипнешком сред абсолютно равна местност под мъждивата светлина на клонящото към залез-слънце. Скоро проходът, по който се движех, направи рязък завой и започна да се вие като спирала към централната част на съоръжението. От време на време напипвах под дланите си странични пътечки, пресичащи основния коридор, който на свой ред се разделяше ту на две, ту на три, ту на четири разклонения. В тези случаи винаги избирах този маршрут, който ми изглеждаше като продължение на спираловидния проход. Можех да проуча всички тези допълнителни пътечки по-нататък; сега повече от всичко друго копнеех да се добера до самия център. Невъзможно е да се предадат с думи невероятното вълнение и страхопочитание, които изпитвах, докато бродех сред незримите стени на тази изумителна конструкция, издигната в незапомнени времена от древна цивилизация, изчезнала дълго преди на тази планета изобщо да е стъпил човешки крак.

Внезапно стените на коридора се разшириха и аз разбрах, че се намирам в някакво обширно помещение, което — както не след дълго открих — имаше форма на кръг с диаметър около три метра. Като съпоставих местоположението на мъртвеца с по-отдалечените горски ориентири, стигнах до извода, че тази камера вероятно се намира, ако не в самия център на този лабиринт, то поне в непосредствена близост до него. От нея водеха началото си още пет отделни коридора, ако не се броеше шестият, по който бях дошъл тук и чийто вход запаметих, прокарвайки мисловна права линия от него през мъртвото тяло до високото дърво на хоризонта, изпъкващо над другите и откроявайки се от тях с особената форма на короната си.

В това овално помещение нямаше нищо, което да го отличава от другите. И тук подът бе покрит с вездесъщата слузеста кал, която се разстилаше навред из тази част на Венера, подобно на необятен океан от застинала тиня. Повторих експеримента си с хвърлянето на кални топки и се убедих, че високите стени просто свършват на шестметрова височина над земята, лишени от каквато и да било хоризонтална или сводеста конструкция в горната им част. Следователно покривът на невидимия храм — ако изобщо някога бе съществувал (и ако съоръжението можеше да се нарече храм, естествено) — се беше срутил в толкова древни епохи, че отломките бяха успели да потънат дълбоко в почвата, защото нито веднъж не долових под стъпките ми дори най-малката частица от тях. В същото време нямаше как да не се замисля над нещо озадачаващо — от една страна, съоръжението беше изключително древно, а от друга, никъде не бях напипал нито грапавина, нито пукнатина, нито какъвто и да било друг признак на стареене на изложения на милостта на стихиите неведом строителен материал.

В съзнанието ми един след друг, подобно на разпенени вълни в бурно море, се надигнаха въпрос подир въпрос. Какво представляваше това място? За какво бе служило в миналото? От какъв материал — и как — е било построено? Защо никъде не можех да открия как са свързани отделните блокове или строителни компоненти и навсякъде се натъквах на съвършено равна, гладка като огледало повърхност? И защо нито входът на този лабиринт, нито отверстията, разделящи стените на вътрешните камери и коридори, не носеха никакви следи от някогашното присъствие на врати, люкове или шлюзове? Не разполагах с отговор на нито един от тези въпроси. Единственото, което знаех, беше, че се намирам в овално едноетажно здание с кръгла форма, около стотина метра в диаметър, изградено от твърда, гладка и идеално прозрачна субстанция, която нито отразяваше, нито пречупваше светлината, и че вътрешната част на тази конструкция е прорязана от множество коридори, водещи към разположената в централната й част неголяма овална камера.

Междувременно слънцето се снишаваше все по-ниско над западния хоризонт и златисточервеният диск вече бе наполовина потопен в надвисналия над гората огромен облак, обагряйки го в оранжеви и пурпурни нюанси. Ако исках да си намеря сухо местенце за нощуване преди падането на здрача, трябваше да побързам. Възнамерявах да лагерувам на билото на покрития с мъх хълм, откъдето за първи път бях забелязал сияйния кристал. Разбира се, не изключвах вероятността от нападение от страна на човекогущерите, ала се уповавах на късмета си. Няколкократно бях предлагал на ръководството на компанията да се изпращат по двама души минимум на експедиция в името на повишената безопасност, обаче ми отговориха, че процентът на нощните нападения е пренебрежимо малък, за да предприемат подобна промяна. Люспестите твари имали затруднения с ориентацията в тъмното и дори причудливите им факли не им помагали особено.

Намерих коридора, по който бях дошъл до центъра на загадъчното съоръжение, и се насочих към изхода. Щях да оставя по-нататъшното проучване на този изумителен феномен за някой следващ път. Стараех се колкото се може по-точно да повторя маршрута си по спираловидния коридор, осланяйки се на паметта си и ориентирайки се по островчетата трева, разпръснати тук-там сред калната земя. Не след дълго се озовах близо до мъртвеца, над чийто шлем вече кръжаха първите мухи фарноти — недвусмислен знак за започналия процес на разложение. Инстинктивно вдигнах ръка, за да прогоня две-три от противните насекоми, бръмчащи пред лицето ми, и в този миг се случи нещо, което ме порази като удар от гръм. Невидимата стена, в която се удари дланта ми, убедително ми показа, че въпреки старанието си по някакъв начин се бях отклонил от правилния път. Колкото и да не ми се искаше да го приема, очевидно се движех по проход, паралелен на онзи, в чийто край се намираше трупът. Навярно по някое време бях свърнал не където трябва или погрешно бях поел по едно от многобройните разклонения на този заплетен лабиринт.

С надеждата да открия евентуален изход по-нататък по коридора, продължих да вървя направо, ала се сблъсках с непроницаема преграда. Явно се намирах в задънена улица. Оставаше ми само едно — да се върна до централната камера и да започна всичко отначало. Не можех да определя къде съм сбъркал. Сведох поглед към земята в търсене на следи от стъпките ми, ала за пореден път се уверих, че слузестата влажна кал запазва отпечатъците за не повече от няколко секунди. Сравнително бързо се добрах до средата на радиалната структура и внимателно планирах предстоящия ми маршрут. Този път възнамерявах да свия наляво при едно от разклоненията, но при кое точно — това щях да определя на място.

Запристъпвах пипнешком напред и с всяка следваща крачка все повече се убеждавах, че съм избрал правилния път към изхода на лабиринта. В точния момент свърнах наляво и разпознах прохода, по който не толкова отдавна бях достигнал центъра на зданието. Ала само след броени минути, за свое разочарование, открих, че траекторията ми ме отвежда далеч встрани от мъртвото тяло. Съдейки по всичко, този коридор нямаше да ме отведе до точката, откъдето бях проникнал в невидимото съоръжение. Изглежда, системата от вътрешни помещения на този древен архитектурен комплекс беше доста по-сложна, отколкото бях предположил в началото.

Сега имах два варианта пред себе си — или да се върна обратно към центъра и отново да поема по спираловидните коридори, или да се опитам да намеря пътя навън, следвайки един от страничните проходи, обрамчващи, както ми се струваше, външния периметър на огромния пръстен. След кратък размисъл обаче категорично отхвърлих втората възможност; колкото и изкусителна да беше, ако не откриех някакъв начин да обозначавам маршрута си, рискувах да се заблудя окончателно в незримия лабиринт. За съжаление, поне на този етап не разполагах с нищо, способно да остави трайна следа върху гладката повърхност на високите стени или меката тинеста почва. Ножът ми не бе в състояние да издълбае дори най-незабележима бразда, топките от кал мигом се плъзваха надолу и се сливаха с влажната земя, металическата тъкан на свитъка ми за записки беше толкова здрава, че нямаше как да бъде разкъсана на отделни фрагменти, а всеки опит да откъсна дори най-миниатюрна частица от защитния си костюм щеше да доведе до сериозен риск за живота ми заради характера на венерианската атмосфера.

Разочарован от безсилието си, се обърнах кръгом и поех обратно към центъра, воден от интуицията си. Да се върна дотам, се оказа значително по-лесно, отколкото да намеря единствения верен път, извеждащ към бленувания изход. Този път започнах да си отбелязвам в списъка за записки всяка предприета от мен промяна в курса и не след дълго вече имах пред себе си схема с указания за всички разклоняващи се наляво и надясно странични коридори. Това обаче се оказа доста досадна и уморителна работа, поради което напредвах съвсем бавно; не биваше да подминавам и вероятността от грешки, съпътстваща едновременното водене на бележки и опипването на стените с длани, обаче търпеливо следвах избрания маршрут, предполагайки, че рано или късно, ще бъда възнаграден за положените усилия.

Започваше да се здрачава, но аз все още се надявах, че ще се измъкна от невидимия лабиринт преди спускането на мрака. Внимателното проучване на току-що нарисуваната схема ми помогна да открия точката, в която бях допуснал първоначалната си грешка, ето защо уверено закрачих по плетеницата от проходи. Сега се отклоних още по-наляво в сравнение с досегашните ми опити, като педантично отбелязвах в свитъка си всеки завой, в случай че отново изгубех пътя. Сгъстяващият се сумрак правеше все по-трудно различаването на мъртвеца, над когото цяло ято отвратителни мухи фарноти висяха като тежък облак, привлечени от миризмата на гниеща плът. Не след дълго от цялата околност щяха да заприиждат пълзящите из калта сификлиги, за да довършат започнатото от мухите. Приближавайки се към трупа с нарастваща погнуса, тъкмо правех следващата си крачка, когато пред мен ненадейно се изпречи поредната невидима стена. Сблъсъкът с нея направи на пух и прах убедеността ми в „непогрешимите“ ми разчети и ясно ми показа сериозността на положението, в което бях попаднал.

Вече нямах никакви съмнения, че съм се изгубил. Системата от проходи бе прекалено сложна, за да реша проблема си с импровизации и прибързани решения. Само организираното, методично търсене можеше да ми посочи пътя към спасението. И понеже все още хранех надеждата, че ще си намеря сухо местенце за нощуване на хребета на онзи хълм, за пореден път се върнах в централната камера, предприемайки поредица от прибързани — и поради тази причина обречени на неуспех — опити да се изтръгна от този неумолим невидим пръстен, като този път използвах и светлината на фенерчето ми за по-добра ориентация. Естествено, лъчът му проникваше без никакво изкривяване през прозрачните прегради, напълно потвърждавайки откритите по-рано от мен поразителни свойства на този изумителен материал.

Все още се лутах из лабиринта, когато се възцари пълен мрак. По-голямата част от небосвода бе покрита от гъсти облаци, скриващи почти всички планети и звезди, но малкият синьо-зелен диск на Земята както преди ярко сияеше на югоизток. Съвсем неотдавна Земята бе преминала точката на противостоене с Венера и сега се намираше в чудесна позиция за наблюдение с телескоп. А когато облаците от изпарения се разпръсваха, дори с невъоръжено око можех да различа миниатюрната Луна, кръжаща около родната ни планета. Единственият ми ориентир в невидимото съоръжение — трупът на Дуайт — вече изобщо не се виждаше и колкото и да не ми се искаше, трябваше да отложа по-нататъшните си опити за измъкване до изгрева на слънцето. След няколко безплодни лутания в тъмното успях да се добера до централната камера, където възнамерявах да нощувам. Спането в слузестата кал нямаше да е особено приятно, обаче нямах избор; от друга страна, непромокаемият ми защитен костюм поне щеше да ме предпази от влагата. По време на предишните ми експедиции неведнъж се бях сблъсквал с подобни — и даже по-лоши — условия, а натрупаната физическа умора щеше да ми помогне бързо да забравя за всички неудобства.

В момента съм приклекнал в тинестата почва на централната камера и пиша тези редове на светлината на електрическото ми фенерче. Не мога да не отбележа, че в тази удивителна ситуация има нещо комично. Да се окажа пленник в лишено от врати здание, при това невидимо — просто не е за вярване! Разбира се, ще се измъкна от тук още утре сутринта и най-късно до вечерта ще съм се върнал в базата в Тера Нова. И най-важното — няма да съм с празни ръце. Този кристал наистина е великолепен — сияе и прелива в различни нюанси дори на слабата светлина на фенерчето ми. Преди малко го извадих от джоба ми, за да му се полюбувам. Въпреки изтощението, не можах да заспя, а нахвърлянето на тези бележки ми отне повече време от очакваното. Време е да привършвам. Поради обстоятелството, че се намирам в сърцето на заплетен лабиринт, едва ли трябва да се опасявам от евентуално нападение на човекогущерите; по-скоро се притеснявам от близостта на разлагащия се труп. Добре, че кислородната ми маска не пропуска миризми. Ще се постарая да използвам по-пестеливо кубчетата си калиев хлорат. Сега ще глътна две хранителни таблетки и ще се опитам да заспя. По-късно ще продължа със записките.

ПО-КЪСНО — СЛЕДОБЕД, 13.VI.

Трудностите се оказаха по-големи, отколкото бях очаквал. Все още се намирам във вътрешността на прозрачната конструкция. От сега нататък ще трябва да действам проницателно и решително, ако възнамерявам до края на деня да се добера до твърда и суха земя. Снощи дълго време не можах да мигна, след което съм се унесъл и съм спал до средата на деня. Сигурно и сега щях да спя, ако слънчевите лъчи не си бяха пробили път през облаците. Трупът на злочестия Дуайт представляваше зловеща гледка — целият гъмжеше от сикифлиги и над него кръжаха гъсти рояци от мухи фарноти. Поради някаква причина шлемът беше паднал от лицето му и то също беше страшно за гледане. С облекчение се сетих за кислородната си маска, която ме предпазваше от струящите от мъртвеца зловония.

Изправих се на крака, почистих защитния ми костюм, глътнах още две хранителни таблетки и поставих в електролизатора на маската си ново кубче калиев хлорат[8]. Досега изразходвах тези кубчета съвсем икономично, но сега си казах, че не би било зле да разполагам с повече от тях. Сънят обаче определено ми се беше отразил положително, защото се чувствах в по-добра форма и бях изпълнен с увереност, че съвсем скоро ще открия изхода.

Докато разглеждах бележките и схемите ми, отново се удивих на изключително сложната плетеница от коридори и помещения и се замислих над вчерашните ми грешки. От шестте събиращи се в централната камера прохода аз бях избрал този, който — както ми се бе сторило — напълно съвпадаше с визуалните ми ориентири. Бях прокарал мисловна линия по протежение на въпросния проход, минаваща през лежащия на петдесетина метра труп и огромния лепидодендрон[9], издигащ се над останалите дървета от далечната горичка. Обаче точността на подобна проекция беше доста относителна, понеже голямото разстояние между мен и мъртвеца ми позволяваше да наблюдавам и от трите простиращи се един до друг коридора практически една и съща картина на въображаемата линия, минаваща през покойника към хоризонта. Отгоре на всичко и избраното за ориентир дърво почти по нищо не се различаваше от другите лепидодендрони, извисяващи се в далечината.

След като проверих внимателно и трите варианта, с огорчение открих, че не мога категорично да избера един от тях като единствения правилен. Нима при всеки от вчерашните ми опити се бях движил по различна система от проходи? Този път трябваше да съм абсолютно сигурен. Нямаше как да пожертвам защитния ми костюм, ала спокойно можех — заради гъстата си коса — да мина за известно време без наподобяващия каска шлем. Тази достатъчно голяма и лека полусфера трябваше без проблеми да се задържи над калната повърхност. Веднъж щом взех това решение, аз свалих каската от главата ми и я положих пред входа на един от коридорите — най-десният от трите, които планирах да проуча.

На базата на предположението, че именно този коридор ми е нужен, реших да се ръководя от старата ми схема, внасяйки в нея всички необходими допълнения. И ако не успеех от първия път, щях да започна методично да проверявам всяко от страничните разклонения; в случай че и това не даде резултат, щях да се прехвърля в съседната система от коридори, а после — стига да се налага — и в третата. Рано или късно, щях да намеря изход от лабиринта, просто трябваше да се въоръжа с търпение. Дори при най-неблагоприятното стечение на обстоятелствата имах всички шансове да се измъкна на свобода преди падането на нощта и да лагерувам на някое по-сухо и удобно място.

Първата серия от опити не се увенча с успех, но пък за сметка на това в рамките на час и нещо успях да изключа десния коридор от по-нататъшните ми търсения. Оказа се, че от него водеха началото си множество задънени улици, които минаваха далеч покрай мъртвеца и изобщо не съвпадаха с изготвената вчера от мен скица. Както и преди, без особени затруднения успях да открия обратния път към центъра.

Някъде към един следобед преместих своя шлем пред входа на втория поред коридор и пристъпих към неговото изучаване. В началото ми се струваше, че разпознавам разклоненията и завоите, ала неусетно се залутах сред абсолютно непозната ми система от проходи. Въпреки всички положени от мен усилия не можех да се приближа до трупа. Нещо повече — този път се оказах отрязан и от централната камера, при положение че бях описвал подробно всеки мой ход. Между впрочем нарисуваната от мен схема не можеше с пълна точност да предаде някои изключително сложни и хитроумни извивки, преходи и кръстовидни връзки, които се изпречваха от време на време на пътя ми. Усетих как започвам да се изпълвам с ярост и отчаяние. Осъзнавайки, че само търпението и постоянството могат да ме доведат до бленуваната цел, аз не хранех никакви илюзии, че избавлението ми ще бъде лесно; точно обратното — предстоеше ми неимоверно продължителна, изнурителна и досадна работа.

Измина още час на безполезно блуждаене из невидимите коридори. Пристъпвах пипнешком покрай прозрачните стени, трескаво местейки погледа си от шлема към мъртвеца и обратно. Междувременно проклинах проявената от мен непредпазливост и глупашкото ми любопитство, завлекли ме в този дяволски лабиринт. Ако си бях тръгнал от тук веднага след намирането на кристала, вече отдавна щях да съм на сигурно място в базата, отдавайки се на заслужен отдих.

Докато размишлявах над това, внезапно се натъкнах на нов, все още неизпробван от мен път за спасение. Навярно можех да изкопая тунел под невидимите стени с ножа си и през него да проникна, ако не навън, то поне в някой съседен проход, по който да достигна по-лесно до изхода. Нямах представа колко дълбоки са основите на радиалното здание, но вездесъщата кал беше аргумент в полза на отсъствието на какъвто и да е под. Обнадежден, аз се обърнах с лице към трупа, който вече се бе превърнал в ужасяваща гледка, и започнах енергично да разравям и дълбая влажната земя с широкото, добре наточено острие на ножа ми.

Оказа се, че тинестата слуз заема само най-горния, петнайсет сантиметров слой на почвата в този район. Под тази дълбочина ме очакваше доста по плътна субстанция, която забележимо се различаваше по цвят от повърхностния пласт. Това бе сивкава глина, подобна на породите, открити от геолозите край северния полюс на Венера. По-надолу почвата ставаше още по-твърда. Пихтиестата кал запълваше издълбаната от мен яма приблизително със същата скорост, с която изтребвах поредната порция глина, ала аз не обръщах особено внимание на това. Съумеех ли да прокопая тунел под стената, влажната пръст нямаше да успее да ме спре.

На деветдесетсантиметрова дълбочина обаче започваше грунт с такава плътност, какъвто не бях срещал нито на тази планета, нито където и да било другаде. Отделните късове, които успях да откъртя с цената на големи усилия, бяха смайващо тежки и наподобяваха по-скоро масивни камъни или парчета метал, отколкото пресована глина. Не след дълго дори раздробяването и трошенето на фрагменти от скалната порода стана невъзможно и аз бях принуден да преустановя работата си, без изобщо да съм се доближил до долната част на невидимата стена.

Усилията ми да изкопая тунел се оказаха не само безплодни, но и ужасно уморителни; освен че ми отнеха повече от час, за да възстановя силите си, трябваше да приема още една хранителна таблетка и да поставя в електролизатора на маската си ново кубче калиев хлорат. Този неуспех ме накара и да отложа търсенето на изход от лабиринта за по-нататък, понеже едва се държах на краката си от умора. Щом почистих ръкавиците и ръкавите си от полепналата по тях мръсотия, седнах с гръб към прозрачната стена, извърнах лице от трупа и отново се заех със записките си.

Към настоящия момент мъртвецът представляваше гърчещо се месиво от всевъзможни трупоядни същества. Излъчваното от разлагащата се плът зловоние бе успяло да привлече дори големите слузести акмани от далечните джунгли. Забелязах, че някои растения некрофаги от равнината се опитват да достигнат до трупа с пипаловидните си израстъци, ала не вярвах, че ще успеят — разстоянието просто беше твърде голямо. Помислих си, че би било добре пиршеството да примами и някои по-едри хищници като скорахите; те можеха да ме надушат и да пропълзят във вътрешността на невидимото здание. Тези твари чудесно се ориентират и винаги отгатват нужната им посока. Това ме навеждаше на мисълта, че можех да проследя движението им и да скицирам маршрута им, което щеше да ми помогне да намеря по-бързо пътя към спасителния изход. А в случай че имах близка среща с хищниците, винаги можех да разчитам на огнеметния ми пистолет.

Обаче не възнамерявах да си седя и да чакам избавлението ми да дойде отвън. Допиша ли бележките си, ще си отдъхна малко и отново ще се заема с проучването на лабиринта. Най-важното е да се добера до централната камера, което според мен няма да е толкова трудно. Оттам насетне смятам да се захвана с третия поред коридор. Все още храня надеждата, че ще успея да се измъкна оттук преди залез-слънце.

НОЩ — 13.VI.

Нови неприятности. Пътят към спасението ми се усложнява от непредвидени обстоятелства. Освен че ще трябва да се примиря с още едно пренощуване в калта, на излизане от лабиринта ме очаква кървава схватка. Прекратих следобедната си дрямка още в четири часа и след около петнайсет минути успях да достигна до централната камера. Преместих шлема си пред входа на последния от трите коридора и се отправих пипнешком напред. С всяка следваща крачка откривах все повече съвпадения със старата ми схема и тъкмо когато се почувствах обнадежден, че съвсем скоро ще се изтръгна от незримия си затвор, ненадейно забелязах нещо, което ме порази с по-голяма сила, отколкото очаквах.

В края на горичката в далечния край на равнината се бяха появили четири-пет от противните човекогущери. Заради голямото разстояние нямаше как да ги видя добре, но ми се стори, че жестикулират оживено, обърнати към дърветата, след което към групичката им се присъединиха още десетина. Щом се събраха, гнусните твари се насочиха директно към невидимото съоръжение. Понеже внимателно наблюдавах приближаването им, за първи път получих възможността да ги огледам на открито и на дневна светлина, а не в пропития с влажни изпарения сумрак на венерианските джунгли.

Външната им прилика с рептилиите беше поразителна, макар че сходството със сигурност бе случайно, защото обитателите на тази планета нямаха нищо общо със земните форми на живот. Когато се приближиха достатъчно, напълно се убедих в правотата на това заключение — като се изключи плоската форма на черепа и зеленикавата, покритата със слуз люспеста кожа, те нямаха кой знае какви прилики с познатите ни земноводни и влечуги. Придвижваха се изправени на дебелите си, сравнително късички долни крайници, чиито широки дисковидни стъпала смукала издаваха жвакащ звук при всяка крачка. Всички бяха с обичайния за рептилоподобните същества ръст — около два метра и десет сантиметра — и имаха на гърдите си по четири дълги и тънки пипалца. Движенията на тези пипала (разбира се, ако теориите на Фог, Екбърг и Джанат бяха верни, в което — поне до този момент — силно се съмнявах) означаваха, че създанията водят оживен разговор помежду си.

Извадих огнеметния си пистолет от кобура и се приготвих за схватка. Враговете имаха числено превъзходство, но аз пък имах преимущество във въоръжението ми. Ако туземците познаваха разположението на коридорите в зданието, щяха да се опитат да се докопат до мен и по този начин да ми подскажат пътя към спасението. С други думи, щяха да направят онова, което очаквах от трупоядните обитатели на джунглите. Откъде бях толкова сигурен, че ще ме нападнат ли? Даже без да виждат скъпоценния кристал, скътан в джоба на защитния ми костюм, несъмнено вече бяха доловили присъствието му благодарение на изключителната си сетивност, за която вече писах по-горе.

Ала за голямо мое изумление атака не последва. Наместо това човекогущерите се разпръснаха във верига и образуваха широк пръстен около мен, съвпадащ с външната граница на невидимия лабиринт. Те ме заоглеждаха с интерес в пълна тишина, като от време на време жестикулираха с пипалцата си, кимаха с глави или движеха горните си крайници. Не мина много време и от гората излезе нова група, която се присъедини към тълпата от любопитни зрители. Тези, които се намираха по-близо до трупа, поглеждаха периодично към него, но не правеха никакви опити да се приближат до него. Мъртвецът изглеждаше кошмарно, ала, изглежда, това не правеше никакво впечатление на люспестите твари. Само от време на време прогонваха с рязко движение на пипащата или горните си крайници някоя особено нахална муха фарнот или пък смачкваха с широките си стъпала смукала гърчещия се сикифлиг, акман или хищен израстък на растенията некрофаги.

Накъдето и да се обърнех, виждах уродливите им муцуни и всеки момент очаквах началото на нападението. Не можех да се концентрирам нито върху схемата, която продължавах да държа в ръката си, нито върху подновяването на опитите ми за спасение. Наместо това стоях с долепен до прозрачната стена гръб и постепенно започнах да излизам от ступора, породен от шокиращата промяна в ситуацията, отдавайки се на мрачни размишления за истинската същност на случилото се през последните часове. Стотици озадачаващи ме факти, детайли и събития, които до този момент бях смятал за лишени от смисъл рожби на нелепата случайност, изведнъж придобиха нов, страховит ореол и се подредиха в неумолима върволица от потресаващи догадки и предположения.

Вече знаех какво чакаха скупчените наоколо противни същества. Бях разгадал и тайната на този неведом архитектурен комплекс. Необикновено едрият кристал, заради който бях дошъл тук… Трупът на човека, открил скъпоценния екземпляр дълго преди появата ми… Всичко това получи зловещо и недвусмислено обяснение.

Неспособността ми да намеря изход от тази чудовищна плетеница от незрими проходи и камери изобщо не бе следствие от струпване на множество обикновени случайности. Нищо подобно. От самото начало тази конструкция бе проектирана като неимоверно сложен лабиринт, изграден съвсем съзнателно от проклетите туземци, към чието строително майсторство и интелект за моя зла участ се бях отнасял с презрително високомерие. А можех да проявя по-голяма предпазливост и да заподозра стаеното в това съоръжение коварство, стига да знаех повече за необикновените им архитектурни таланти! Целта им бе пределно ясна и конкретна. Това беше капан — капан, предназначен за човешки същества, в който сияйният кристален сфероид не беше нищо повече от примамка. По този начин проклетите човекогущери, водещи непримирима война с търсачите на кристали, бяха преминали към нова стратегия, използвайки собствената ни алчност срещу нас.

Дуайт — ако това изобщо беше неговият разлагащ се труп — беше първата жертва. Явно бе попаднал тук отдавна и тъй като не бе успял да намери пътя към изхода, навярно бе изгубил разсъдъка си от отчаяние заради безизходицата и неумолимо намаляващите запаси от вода и хлоратови кубчета. По всяка вероятност и маската не беше излетяла случайно от лицето му; според мен клетникът съвсем съзнателно бе сложил край на живота си. Беше предпочел една решителна крачка пред бавното очакване на смъртта, ето защо бе махнал кислородната си маска, оставяйки смъртоносната венерианска атмосфера да сложи последната точка в тази трагедия. Каква жестока ирония на съдбата — тялото му лежеше в непосредствена близост до изхода, който Дуайт така и не бе успял да открие. Ако беше продължил да търси още само минута-две, щеше да се спаси.

А сега аз бях попаднал в грижливо подготвения капан. Бях впримчен в безжалостната хватка на този невидим пръстен за радост на проклетите рептилоподобни изчадия, които ме бяха обградили и ликуваха при вида на моята безпомощност. Тази мисъл беше толкова непоносима и влудяваща, че за кратко изпаднах в умопомрачение заради обзелото ме отчаяние. Как иначе да си обясня внезапния импулс да се впусна в бяг по невидимите коридори, без да знам накъде ще ме отведат? В продължение на няколко минути се държах като безумец, овладян от неистова паника — тичах, блъсках се в стените, падах и отново се изправях… В края на краищата се строполих тежко в калта и си останах там; от човешко същество бях деградирал до една задъхана, окървавена и лишена от разум купчина плът.

Този нервен срив обаче проясни съзнанието ми и ме накара да дойда на себе си. Бавно се надигнах от влажната земя, огледах се и установих, че отново мога да виждам и възприемам случващото се. Стълпилите се наоколо уродливи зрители поклащаха гръдните си пипалца в някакъв особен, накъсан ритъм. Навярно това беше техният еквивалент на човешки смях и аз размахах юмрука си към наобиколилото ме множество, изпълнен с безсилна ярост. Този жест засили още повече веселието им и няколко от влечугоподобните създания даже се опитаха да го имитират с непохватните си горни крайници. Засрамен от глупавата си спонтанна реакция, аз се опитах да събера мислите си и да оценя трезво ситуацията.

В крайна сметка положението ми не беше толкова лошо като това на Дуайт. За разлика от него поне бях открил истинското предназначение на лабиринта и се бях отърсил от всички заблуди, а както се казва, който е предупреден, е въоръжен. Освен това знаех със стопроцентова сигурност, че изходът е напълно достижим, и никога не бих повторил продиктуваната му от отчаянието постъпка. И не на последно място — мъртвото му тяло (или скелет, като гледах с каква бързина и настървеност трупоядите гризат плътта му) ми служеше за постоянен ориентир с местоположението си в близост до отверстието във външната стена, така че търпението и упоритостта ми, рано или късно, щяха да бъдат възнаградени.

От друга страна, моята ситуация бе допълнително усложнена от обградилите зданието човекогущери. И след като веднъж завинаги се бях убедил, че невидимият материал, послужил за изграждането на тези непробиваеми стени, превъзхожда всички достижения на земната наука и техника, за нищо на света не биваше да подценявам способностите на своите противници. Дори огнеметният пистолет не ми даваше пълна гаранция за успех, ето защо трябваше да се въоръжа със смелост, бързина и решителност, ако исках да се измъкна жив от оковите на невидимия затвор и обкръжилите ме врагове.

Ала преди да помисля за предстоящата схватка, първо трябваше да се измъкна на открито (освен ако, разбира се, не откриех начин да примамя проклетите туземци във вътрешността на лабиринта). Докато проверявах пистолета си и сериозния запас от амуниции, с които разполагах, внезапно си зададох въпроса: „А какъв ли би бил ефектът на изстрела върху невидимите стени?“. Защо от самото начало не се бях възползвал от тази възможност за спасение? Не знаех нищо за химическия състав на прозрачните прегради — нищо чудно огненият лъч да ги разсече като остър нож, разрязващ буца сирене. Като избрах за експеримента си стената, която ме отделяше от гниещия труп, аз произведох няколко изстрела почти от упор. После се приближих до въпросната преграда и проверих с върха на ножа си за евентуални изменения в невидимата й повърхност. Никакъв ефект. Бях видял как концентрираният огнен лъч се разсейва настрани веднага след съприкосновението си с прозрачната стена, изпепелявайки и тази моя надежда. Единствено продължителното и настойчиво търсене на пътя към изхода щеше да ме отведе до избавлението.

И тъй, като приех още една хранителна таблетка и поставих ново кубче калиев хлорат в електролизатора на маската си, аз се върнах в централната камера, за да възобновя диренето. Постоянно сверявах маршрута си със записките и схемите си и нанасях нови бележки в допълнение към старите. Така проверявах коридор след коридор, всеки от които неизменно ме запращаше в задънена улица. Междувременно дневната светлина започна да помръква и над платото се спусна вечерният здрач. Периодично поглеждах към наобиколилата ме публика, забелязвайки настъпващите в редиците й промени. Уродливите туземци се отделяха от множеството на неголеми групички и се отдалечаваха към дърветата, откъдето се появяваха други и заемаха местата им. Колкото повече изучавах тази тяхна тактика, тя толкова по-малко ми харесваше, защото говореше красноречиво за намеренията им. Те можеха да се приближат към мен и да ме нападнат във всеки един момент, но за сметка на това предпочитаха да наблюдават отдалеч обречената ми борба с плетеницата от невидими коридори. Имах чувството, че изпитват удоволствие от спектакъла, и потръпвах само при мисълта какво ме чака, ако попадна в ръцете им.

С възцаряването на мрака прекратих търсенето и приседнах в калта, за да си почина малко. В настоящия момент пиша на светлината от фенерчето си. Скоро ще се опитам да поспя. Възлагам всичките си последни надежди на утрешния ден — запасите ми от вода са на привършване, а лаколните таблетки не могат да заместят напълно водата. Понеже знаех, че водата в блатистите местности на планетата става годна за пиене само след дестилация, не бих рискувал да пия от влагата, с която е просмукана жвакащата кал под краката ми. Именно поради тази причина сме принудени да прокарваме такива дълги и тънки водопроводни тръби към жълтоземните райони или да разчитаме на дъждовната вода, когато проклетите човекогущери извадят от строя някой от водопроводите ни. Запасите ми от хлоратови кубчета също не са големи и ще се наложи да огранича и подаването на кислород. Опитът ми да прокопая тунел под стената и неотдавнашният ми панически бяг из лабиринта ми струваха огромно количество енергия. Утре възнамерявам да огранича физическата си активност до минимум, за да запазя силите си за срещата с диваците. Трябва да пестя кислорода си за обратния път до Тера Нова. Вражеският обръч около мен все още си стои. Виждам мъждукащите светлинки на слабо тлеещите им факли. Тези призрачни пламъчета ме изпълват с необясним страх и едва ли ще мога да заспя.

НОЩ — 14.VI.

Още един ден на търсене — и отново без никакъв успех! Проблемът с водата все повече ме угнетява, защото към пладне манерката ми пресъхна окончателно. За щастие, следобед заваля силен дъжд и аз побързах да се върна в централната камера, където бях оставил шлема си, и благодарение на него успях да събера около половин литър от живителната течност. По-голямата част изпих веднага, а останалото излях в манерката. Лаколните таблетки не помагат особено при истинска жажда, ето защо се надявам, че тази нощ отново ще завали. За всеки случай поставих шлема на земята с горната част надолу, за да не изпусна нито капка. Запасът ми от хранителни таблетки не бе голям, но и не беше критично малък. Отсега ще намаля дажбата си наполовина. Най-лошо е положението с кубчетата калиев хлорат; въпреки старанията ми да ги изразходвам възможно най-пестеливо, това целодневно обикаляне из невидимия лабиринт се отразява драстично на количеството им. Чувствам се уморен и отпаднал — както заради постоянния недостиг на кислород, така и заради засилващата се жажда. А редуцирането на дажбите, без съмнение, ще ме изтощи още повече.

В тази мистериозна конструкция има нещо дяволско. Мога да се закълна, че изследвах всички странични разклонения на основните проходи, но всеки нов опит опровергава изготвената от мен схема, внасяйки в нея допълнения или изключвайки вече нарисуваните коридори. Никога преди не се бях замислял колко сме безпомощни без обичайните си визуални ориентири. Навярно един незрящ човек би се справил доста по-добре от мен, ала за повечето от нас зрението е венецът на сетивата. Осъзнаването на безплодния характер на усилията ми ме обезкуражи още повече. Представях си как се е чувствал клетият Дуайт. От тялото му вече бе останал само един скелет; сикифлигите, акманите и мухите фарноти бяха свършили своето и бяха напуснали гнусната сцена. На тяхно място бяха дошли растенията некрофаги, чиито пипаловидни израстъци най-накрая бяха успели да се доберат до тленните му останки. Междувременно към злорадстващите зрители се бяха присъединили пови попълнения; те се кикотят безмълвно и се наслаждават на страданията ми. Още един ден в този капан и ще полудея, ако преди това не издъхна от изтощение и недостиг на жизненонеобходими вещества.

Независимо от всички трудности съм твърдо решен да се боря докрай. Дуайт щеше да се спаси, ако бе издържал още минута-две. Скоро ще станат три пълни денонощия, откакто напуснах базата в Тера Нова; вероятно всеки момент ще започнат да ме издирват. Всички мускули ме болят, а лежането в проклетата слузеста кал едва ли може да се нарече „почивка“. Миналата нощ, въпреки колосалната умора, спах на пресекулки; нищо чудно и тази нощ да се повтори същото. Заради треперещите ми ръце ми е все по-трудно да пиша. Сякаш съм впримчен в някакъв безкраен кошмар на границата между реалността и съня и не мога нито да се събудя, нито да заспя. В обръча от блещукащите факли има нещо неизразимо зловещо, което не мога да понеса.

КЪСЕН СЛЕДОБЕД — 15.VI.

Значителен напредък! Още нищо не е изгубено. Обаче се чувствам много отпаднал; снощи почти не мигнах, задрямах едва на разсъмване и се събудих малко преди пладне, без изобщо да си отпочина. Не е валяло от последния път и жаждата ужасно ме измъчва. Глътнах една таблетка допълнително над редуцираната си норма, колкото да ми даде сили, ала без вода от нея нямаше голяма полза. Пробвах да пия малко от влагата, съдържаща се в мляскащата кал под краката ми, но веднага ми призля и жаждата ми стана още по-мъчителна. В името на икономията на хлоратовите кубчета ограничих до такава степен подаването на кислород, че рискувам да изгубя съзнание от задушаване. Вече не се опитвам да се изправя на крака и се придвижвам с пълзене на ръце и колене.

Някъде към два следобед започнах да се натъквам на познати коридори и успях да се приближа до трупа — или по-точно, до неговия скелет — на най-късото разстояние от последните два дни. Само веднъж се озовах в задънена улица, но бързо се ориентирах накъде да поема след кратка справка със схемата ми. Най-големият проблем с тези скици е, че станаха прекалено много. Вече заемат цял метър от свитъка и аз всеки път трябва да се спирам и дълго да търся нужния ми отрязък от пътя.

Жаждата, умората и недостигът на кислород явно се отразяват и на умствените ми способности, така че невинаги ми се удава да разшифровам собствените си бележки. Онези проклети зелени твари продължават да ме наблюдават и да се кискат беззвучно, шавайки с противните си пипалца, а от време на време жестикулират оживено, сякаш се шегуват за моя сметка.

В три следобед най-сетне напипах вярната следа. Открих отверстие, което не бе обозначено в схемите ми, и след като минах през него, запълзях по един спираловиден коридор, приближавайки се до покритите с трупоядни растения тленни останки на Дуайт. С всяка следваща стъпка този проход все повече и повече ми напомняше за маршрута, по който за първи път бях достигнал центъра на зданието. Когато се натъквах на странични разклонения или кръстовидни връзки, се стараех да се придържам към курса, повтарящ този от първоначалното ми навлизане в лабиринта. Междувременно, колкото повече се доближавах до скелета, оживлението сред обградилите ме човекогущери нарастваше и насъбралата се публика забележимо се активизира. Накъдето и да се насочех, срещах бурна жестикулация и безмълвен сардоничен кикот. Изглежда, враговете ми намираха отбелязания от мен напредък за забавен, смятайки ме за съвършено безпомощен и разчитайки лесно да вземат връх над мен, когато се стигне до директен сблъсък. Оставих ги да се забавляват колкото си искат; понеже ясно съзнавах физическата си немощ, се осланях на огнеметния пистолет и богатия ми запас от амуниции. Бях сигурен, че оръжието ми ще ми помогне да си пробия път през цяла фаланга злорадстващи изчадия.

Надеждата ми се засилваше с всяка следваща минута, но аз не бързах да се изправям на крака. Предпочитах да пълзя на ръце и колене и да пестя силите си за решаващата схватка с влечугоподобните създания. Напредвах бавно и рискът да се отклоня от правилния път, навлизайки в задънена улица, не беше малък, ала малко по малко виждах как разстоянието, делящо ме от целта, непрекъснато намалява. Близостта на бленуваното избавление ме изпълни с нови сили и аз временно забравих за болката, умората, жаждата и недостига на кислород. Сега всички човекогущери се бяха скупчили пред входа на лабиринта и възбудено размахваха горните си крайници, без да спират да се кискат с гръдните си пипалца. Казах си, че съвсем скоро ми предстои да се изправя срещу тази орда… и навярно с подкрепленията, които ще й се притекат на помощ от гората.

Вече съм само на няколко метра от тленните останки на Дуайт. Възнамерявам да поспра за малко, за да довърша записките си, преди да изляза навън и да вляза в бой с тези отвратителни същества. Не се съмнявам, че като мобилизирам последните остатъци от силите си, ще мога да ги обърна в бягство или да ги избия до крак, защото обсегът на огнеметния ми пистолет е почти неограничен. После ще си устроя лагер някъде сред сухия мъх на платото, където ще пренощувам, а на сутринта ме чака изнурителният преход обратно през джунглата до Тера Нова. Изгарям от нетърпение отново да зърна живи хора и нормални, построени от човешка ръка здания. От мястото си виждам как оглозганият череп на мъртвеца сякаш ми се хили зловещо.

МАЛКО ПРЕДИ СВЕЧЕРЯВАНЕ — 15.VI.

Ужас и отчаяние. Отново неуспех! След като приключих с бележките си, отново запълзях към скелета и тъкмо се бях доближил на броени метри от него, когато изведнъж главата ми се удари в поредната невидима преграда. За пореден път се бях заблудил. Навярно това беше същото място, където се бях озовал преди три дни по време на безплодния ми опит да се измъкна от лабиринта. Навярно съм изпаднал в умопомрачение, защото нямам никакъв спомен дали съм закрещял от гняв и отчаяние; по всяка вероятност съм бил твърде изтощен, за да издам какъвто и да е звук. Просто се проснах в калта и останах да лежа там, неподвижен като статуя, докато зеленикавите изчадия отвън жестикулираха, подскачаха и се кикотеха с шаващите си пипала.

След известно време умът ми се проясни и аз дойдох на себе си. Умората, жаждата и недостигът на кислород увиснаха като оловно бреме над мен. С цената на огромни усилия вдигнах ръка и поставих ново хлоратово кубче в електролизатора на маската си, без да мисля нито за пестенето на запасите си, нито за предстоящия ми преход до Тера Нова. Свежият приток на кислород ми подейства ободряващо и аз се огледах наоколо с изострени сетива и повишено внимание.

Стори ми се, че този път се намирам малко по-далеч от тленните останки на злочестия Дуайт, отколкото бях при най-първия ми опит да се измъкна от тук. Ами ако бях попаднал в друг, разположен в непосредствена близост и успореден на първоначалния коридор? Надеждата ми беше съвсем слаба, но въпреки това се надигнах, запълзях покрай стената и се озовах в същата задънена улица, в каквато се бях оказал и преди три дни.

Това вече беше краят. Тези три денонощия на непрестанни усилия бяха изцедили всичките ми сили, без да доведат до никакъв резултат. Скоро щях да обезумея от жажда, а дори да успеех да се изтръгна от хватката на лабиринта и да се преборя с ордата човекогущери, дебнещи ме отвън, хлоратовите кубчета нямаше да ми стигнат за обратния път. Защо обаче уродливите създания се събираха пред изхода на зданието, сякаш ме чакаха? Навярно това бе част от сардоничното им издевателство над мен — да ме накарат да си мисля, че съм на косъм от избавлението, за да се втурна обнадеждено напред и отново да се озова в задънена улица.

Няма да издържа дълго, но и няма да ускорявам събитията, както бе направил Дуайт. Точно в този миг зловещо ухиленият му череп се обърна към мен, побутнат от пипаловидните израстъци на едно от растенията некрофаги, хранещи се с последните останки от някогашната човешка личност. Призрачният поглед на празните очни кухини ме плаши много повече, отколкото очите на десетки човекогущери. Той придава някакъв страховит смисъл на тази мъртвешка, озъбена усмивка.

Ще остана да лежа сред слузестата кал, пазейки последните си сили. Тези записки съвсем скоро ще бъдат завършени. Надявам се хората, които ще дойдат след мен, да ги открият и да не повторят моите грешки. Щом приключа с бележките, ще си отдъхна за малко и ще изчакам да се стъмни достатъчно, за да не могат туземците да видят какво съм намислил. Тогава ще се опитам да хвърля свитъка над стената и междинния коридор, така че да попадне някъде сред открития простор на равнината. Ще трябва да го запратя възможно най-вляво, за да не се озове при влечугоподобните изчадия, завардили изхода. Навярно всичко ще се окаже напразно и свитъкът ще се изгуби, потъвайки в тинестата почва… ала не е изключено и да падне върху някоя от многобройните туфи трева, където някой ден ще бъде намерен от хората.

Длъжен съм да отбележа, че целта ми — естествено, ако тези записки оцелеят и бъдат прочетени от моите събратя — не е само да предупредя другите хора за незримия капан, в който попаднах. Искам да се обърна към представителите на моята раса с предложението да оставим тези изумителни кристали там, където им е мястото. Те принадлежат на Венера и на никой друг. Родната ни планета не се нуждае от този източник на енергия и си мисля, че в стремежа си да придобием кристалите, ние нарушаваме някакъв тайнствен и неведом закон, заложен дълбоко в самата природа на Космоса. Кой знае що за тъмни, могъщи и всепроникващи сили карат човекогущерите да пазят тъй ревностно своите съкровища? Дуайт и аз вече заплатихме с живота си, мнозина загинаха преди нас, тепърва ще умират и други. Ами ако всички тези смърти са само прелюдия към страшен и невъобразим кошмар с неподозирани измерения? Затова молбата ми е простичка — да оставим на мира Венера и да не ламтим за онова, което принадлежи на тази планета.

* * *

Усещам приближаването на смъртта и се боя, че спускането на мрака ще направи невъзможна задачата ми да запратя свитъка над стената. Ако не успея, свитъкът ще попадне в лапите на полухората полугущери, които навярно ще се досетят за предназначението му. Разбира се, те няма да оставят хората да разгадаят тайните на невидимия лабиринт — откъде да знаят, че това писмо може да има положителен ефект върху съдбата им? Едва в преддверието на смъртта започнах да осъзнавам, че съм бил несправедлив към тези създания. В мащабите на Космоса и Вселената никой няма право да съди чий вид е по-висш от другите и коя цивилизация — тяхната или нашата — съответства повече на вселенските норми за разум и еволюция.

* * *

Преди малко извадих кристала от джоба на защитния си костюм, за да го разгледам в последните минути, които ми остават. Той сияе с някаква заплашителна и враждебна светлина под алените лъчи на гаснещия ден. Щом го забелязаха, туземците видимо се развълнуваха и характерът на жестовете им коренно се промени. Не мога да проумея защо продължават да се тълпят пред входа на невидимото здание, вместо да се преместят към най-близката до мен точка пред външната стена…

* * *

Чувствам как крайниците ми бавно се вкочаняват и изтръпват. Все по-трудно ми е да пиша. Вие ми се свят, но умът ми е още бистър. Дали ще мога да запратя свитъка над стената? Здрачът се сгъстява и скоро съвсем ще се смрачи, ала кристалът сияе тъй ярко, както преди.

* * *

Тъмнина. Вече съм съвсем изнемощял. Туземците продължават да се кикотят и да подскачат пред входа на лабиринта, запалили зловещите си факли…

* * *

Какво става? Да не би да си тръгват? Стори ми се, че чух някакъв звук… Каква е тази светлина в небето?

* * *

ДОКЛАД НА УЕСЛИ П. МИЛЪР, КОМАНДИР НА ОТРЯД „А“, ВЕНЕРИАНСКА КРИСТАЛОДОБИВНА КОМПАНИЯ (ВЕНЕРА, ТЕРА НОВА — 16.VI.)

Нашият служител под номер A-49 Кентън Дж. Станфийлд (земен адрес: Вирджиния, град Ричмънд, ул. „Маршал Стрийт“ 5317) напусна базата ни в Тера Нова на зазоряване на 12.VI., отправяйки се на краткосрочна експедиция, съгласувана с данните от въздушното разузнаване. По план трябваше да се върне в базата на 13.VI. или 14. След като не се появи до вечерта на 15.VI., отряд от петима души под моето командване се качи на разузнавателен самолет FR-58 и точно в осем часа вечерта излетяхме от базата. Следвахме обозначената от детектора траектория, като приборът не показа някакви по-значителни отклонения от резултатите, получени при предишните замервания.

Зададеният курс ни отведе над джунглите и към Ериксовото плато, като постоянно осветявахме местността с мощните си прожектори. Тристволните огнеметни оръдия и цилиндрите с D-лъчи бяха готови за стрелба по евентуални заплахи, като традиционно враждебно настроените към нас туземци или опасни струпвания на хищни скорахи.

Когато започнахме да летим над Ериксовото плато, забелязахме група движещи се светлинки, в които разпознахме характерните факли на местните рептилоподобни. Щом ни зърнаха, те мигом се разпръснаха и се устремиха към близките горски масиви. Детекторът ни показа наличие на кристал в зоната, където допреди малко се намираха. Снижихме се и прожекторите ни осветиха два отделни обекта насред обширната равнина: скелет на човек, покрит от пипаловидните израстъци на трупоядни растения, и друго човешко тяло, лежащо на три метра от него. При повторното си захождане се снижихме още повече и краят на едното крило на самолета се вряза в някакво незабелязано от никого препятствие.

След аварийното приземяване се отправихме пеша към споменатите по-горе обекти, но се сблъскахме с абсолютно прозрачна — до такава степен, че беше на практика невидима — и гладка на допир стена. Това обстоятелство сериозно ни озадачи. Поехме пипнешком покрай преградата и недалеч от скелета открихме входно отверстие, зад което имаше тесен коридор с още един отвор, който ни отведе непосредствено при скелета. Дрехите на последния бяха напълно унищожени от растенията некрофаги, но в калта до тленните останки лежеше метален шлем с идентификационен номер. По него установихме, че е принадлежал на нашия служител Фредерик Н. Дуайт, с личен номер B-9, от екипа на Кьониг, напуснал базата ни в Тера Нова преди два месеца, за да се отправи на дългосрочна експедиция.

Между скелета и човешкото тяло се издигаше още една невидима стена, но ние бързо идентифицирахме втория мъртвец. Това беше Кентън Станфийлд. В лявата си ръка покойникът стискаше свитък за записки, а в дясната — писалка; изглежда, беше писал нещо в момента на смъртта си. Кристал не се виждаше, но детекторът указваше присъствието на изключително голям екземпляр някъде в близост до Станфийлд.

Да се доберем до мъртвия, не се оказа лесно, обаче в крайна сметка успяхме. Трупът беше още топъл, а огромният кристал лежеше до него, почти потънал в тинестата почва. Първо проучихме написаното от Станфийлд и взехме необходимите мерки на базата на получените сведения. Съдържанието на свитъка представлява доста дълго изложение, което прилагам в несъкратен вид към настоящия доклад. Достоверността на приведените в текста факти се потвърди от нашата обективна проверка, което позволява да смятаме тези записки за документално свидетелство. Трябва да отбележа, че в последните бележки в свитъка ясно си личи интелектуалната деградация на Станфийлд, но по-голямата част от текста заслужава доверие. Причината за смъртта му се дължи на съчетанието от жажда, недостиг на кислород, сърдечно претоварване и дълбока психологическа депресия. Маската му си беше на мястото и кислородът продължаваше да постъпва към дихателните му органи, макар и в по-малки от нормалното обеми.

Понеже самолетът ни бе претърпял повреда, се свързахме с Андерсън, който скоро долетя със самолет за техническа поддръжка FG-7 и ни докара авариен екип, оборудван с взривни вещества. До сутринта FR-58 беше напълно ремонтиран и Андерсън го върна в базата, вземайки на борда тленните останки на загиналите и намерения кристал. Дуайт и Станфийлд ще бъдат погребани в гробището на Кристалодобивната компания, а кристалът ще бъде изпратен в Чикаго с първия космически лайнер. В близко бъдеще смятаме да се вслушаме в предложението на покойния Станфийлд — онова от първата, доста по-здравомислещата част от записките му — и да прехвърлим тук от Земята редовни войски за окончателното и пълно отстраняване на местната заплаха. Туземците трябва да бъдат избити до крак. И когато разчистим терена, ще можем съвсем спокойно да се заемем с добиването на кристали в такова количество, каквото ни е необходимо.

След пладне пристъпихме към задълбочено и внимателно проучване на невидимия архитектурен комплекс… или по-точно капан. Като използвахме дълги шнурове за маркиране на отделните коридори, съставихме подробна карта на лабиринта за нашите архиви. Сложността на замисъла му и майсторството на изпълнение бяха наистина впечатляващи. Успяхме да вземем проби от невидимото вещество и ги изпратихме в лабораторията за химически анализ — най-вероятно тези сведения ще ни помогнат при атаката над многобройните градове на рептилоподобните. Диамантените ни свредла тип „С“ успяха да проникнат в необикновения материал, а работниците от аварийния екип вече зареждат динамита, подготвяйки съоръжението за взривяване. Когато си тръгнем от тук, от невидимото здание няма да е останало нищо. То трябва да бъде разрушено из основи, защото представлява сериозна заплаха за въздушния и другите видове транспорт.

Внимателното разглеждане на плана на лабиринта навява мисълта за жестока ирония, изиграла съдбоносна роля не само в съдбата на Дуайт, но и в тази на Станфийлд. Когато се опитвахме да открием достъп до втория труп, не можахме да проникнем при него отдясно, но Маркхайм намери изход от първото вътрешно помещение на около четири метра и половина от Дуайт и на метър и половина от Станфийлд. От там започваше дълъг коридор (който ние проучихме едва впоследствие), в чиято дясна стена се натъкнахме на още едно отверстие, което ни отведе право при тялото. Следователно Станфийлд би могъл да се измъкне навън, изминавайки едни никакви си пет-шест метра, стига само да се бе възползвал от изхода, намиращ се точно зад него — изход, който клетникът не е успял да открие, защото е бил сломен от собственото си изтощение и отчаяние.

[1] Венера обикаля около Слънцето по-бързо от Земята (за 225 земни денонощия), но се върти много бавно около своята ос — едно пълно завъртане й отнема 243 земни денонощия. Поради това нейната година е по-къса от денонощието й. — Б.пр. ↑

[2] „Нова земя“ (лат.) — Лъвкрафт е назовал поселището на земните хора на Венера в духа на колониалните завоевания от епохата на Великите географски открития. — Б.пр. ↑

[3] Трябва да се има предвид, че разказът е писан през 1935 г., а преди радионаблюденията през шейсетте години на двайсети век се е смятало, че средата на Венера е доста сходна със земната. Поради факта, че Венера се намира по-близо до Слънцето, е битувало мнението, че повърхността й е покрита с джунгли, над които са се стелели гъсти дъждовни облаци. Някои учени дори са изказвали хипотезата, че на планетата има океани от суров петрол. — Б.пр. ↑

[4] Паскал Дюбоа — учен, разработвал противогази за френската армия през Първата световна война. — Б.пр. ↑

[5] Според изследователите на творчеството на Х. Ф. Лъвкрафт наименованието на тези твари е закачка с прякора Хюго Плъха (Hugo The Rat), измислен от писателя за издателя Хюго Гърнсбек (1884–1967), на когото е кръстена наградата за научна фантастика „Хюго“. Според съвременниците на Гърнсбек той плащал смешно ниски хонорари на публикуваните от него автори, а нерядко и изобщо не им плащал. — Б.пр. ↑

[6] Според редица изследователи на попкултурата именно от този пасаж води произхода си популярната в цял свят кодова фраза за пушене на марихуана „4:20“ или „420“. — Б.пр. ↑

[7] В древногръцката митология Ерикс е син на Афродита и сицилийския цар Бут. Според Вергилий той владеел отлично юмручния бой, но загинал, когато Херакъл го победил. — Б.пр. ↑

[8] Химичното разлагане на калиевия хлорат (известен още и като бертолетова сол) води до получаването на калиев хлорид и кислород. — Б.пр. ↑

[9] Род изчезнали дървовидни папратовидни растения, съществували в края на палеозойската ера. Техните високи неразклонени стволове достигали над 30 метра височина и 2 метра в диаметър, а на върха си имали голяма корона от клони, носеща същинските листа и спороносните шишарки. — Б.пр. ↑

ОБРЕЧЕНИЯТ САРНАТ

В обширните земи на Мнар има голямо тихо езеро, където не се влива и откъдето не извира никаква река. Преди повече от десет хиляди години на брега му се издигал величествен град, наречен Сарнат; сега обаче от този могъщ стародавен град няма и помен.

Мълви се, че в незапомнени времена, когато светът бил млад и Сарнат още не бил построен, край езерото имало друг град, изсечен от сив камък и известен като Иб. Той бил древен като самото езеро и бил обитаван от необикновени същества. Подобно на повечето твари, появили се на бял свят в тъмните времена на първозданието, те били изключително странни и уродливи. Според тайнствените писмена, изрязани върху тухлените колони на Кадатерон, обитателите на Иб имали изпъкнали очи, зеленикава кожа с почти същия оттенък като застиналите езерни води и стелещите се над тях мъгли, издадени напред дебели устни и уши с необичайна форма. Освен това били неми и безгласни като риби.

Върху тези колони може да се прочете още, че една нощ, когато над Мнар била надвиснала гъста мъгла, тези причудливи създания се спуснали от луната заедно с голямото езеро и сивокаменния град. Обитателите на Иб почитали каменен идол с цвета на зеленикавите езерни води; той бил изваян по образ и подобие на Бокруг, гигантския воден гущер, и пред този идол уродливите зеленикави твари устройвали противните си танци и нечестивите си обреди под хладното сияние на подпухналата луна. Един ден, както е записано в папирусите от Иларнек, те открили огъня и оттогава постоянно го използвали в скверните си ритуали. Ала съвсем малко се знае за тези същества, понеже са живели в доисторическите времена, а човешкият род е твърде млад, за да ги помни.

След безброй епохи в Мнар най-накрая дошли хората. Това били племената на тъмнокожите пастири с техните стада тънкорунни овце. Те издигнали градовете Траа, Иларнек и Кадатерон на лъкатушещата сред необятните зелени равнини река Ай. Най-смелите и издръжливите сред тях достигнали до бреговете на езерото и след като открили в земята богати находища на драгоценни метали, построили Сарнат.

Тези скитащи племена заложили първите камъни на бъдещия си град недалеч от сивокаменния Иб, чиито причудливи обитатели ги изпълвали с почуда и изумление. Не след дълго към тези чувства се примесила и омразата, защото според пришълците твари с подобен омерзителен облик не бивало да живеят в такава близост с хората. Необичайните скулптури, украсяващи сивите монолити на Иб, също не се харесвали на жителите на Сарнат; според тях те открай време загрозявали обширната територия на Мнар, простираща се невъобразимо далеч от другите — намиращи се било наяве, било насън — страни, и трябвало да изчезнат от лицето на земята още преди появата на хората.

Колкото по-често пастирите обръщали враждебния си взор към зеленикавите създания, толкова по-силно запламтявала омразата им. Обитателите на Иб им се стрували слаби и немощни, а меките им земноводни тела изглеждали като идеални мишени за човешките стрели и камъни. И ето че един ден отряд млади воини, въоръжени с прашки, копия и лъкове, нахлули в сивокаменния град и погубили всичките му жители. Сетне избутали труповете им в езерото с помощта на дългите си копия, защото за нищо на света не искали да се докосват до отвратителните им медузоподобни тела. Омерзителните скулптури също били захвърлени в дълбоките застинали води; докато ги влачели натам, хората се чудели що за колосални усилия били необходими, за да се докарат тук подобни каменни грамади, понеже такива монолити нямало нито в Мнар, нито в съседните земи.

Тъй старинният град Иб бил разрушен и от него не останало нищо друго освен издялания от зеленикав камък идол, изваян по образ и подобие на Бокруг, големия воден гущер. Младите воини взели статуята му със себе си като символ на победата над древните богове и жабоподобните обитатели на сивокаменния град и най-вече — като знак за господството им над обширните земи на Мнар. Поставили го в своя храм, ала още същата нощ се случило нещо страшно и необяснимо. Над застиналите езерни води заискрило зловещо сияние, а на сутринта влезлите в храма хора открили, че идолът е изчезнал, а върховният жрец Таран-Иш лежи мъртъв на земята с изкривено от невъобразим ужас лице. Преди да издъхне, върховният жрец изобразил с треперещата си ръка разкривения знак на ГИБЕЛТА върху хризолитовия[1] олтар.

След Таран-Иш в Сарнат имало множество върховни жреци, ала големият каменен идол с цвета на езерните води така и не бил открит. Изминали столетия и Сарнат се превърнал в голям и процъфтяващ град. Жителите му се радвали на мир и благоденствие и само жреците и немощните старици помиели знака, нарисуван от Таран-Иш върху хризолитовия олтар. Между Сарнат и Иларнек минавал керванен път и сарнатците разменяли добиваните от земните недра злато и сребро за други метали, одежди, скъпоценности, книги и сечива. Градът бил средоточие на могъщество, красота и култура; армиите му завладявали съседните градове и не след дълго управниците на Сарнат станали властелини не само на целия Мнар, но и на голяма част от съседните земи.

Величественият Сарнат будел удивление и възхита по целия свят. Високите му стени били съградени от полиран мрамор, добит в разположената край града каменоломна. Те достигали триста лакътя на височина и седемдесет и пет лакътя на широчина, така че в горната им част спокойно можели да се разминат две големи колесници. Стените се простирали на дължина от петстотин стадия[2], опасвайки целия град, и прекъсвали само пред езерото, където бент от зелен камък предпазвал Сарнат от езерните води, които всяка година — по време на празненствата по случай разрушаването на Иб — незнайно защо се разпенвали и връхлитали града на огромни вълни. В Сарнат имало сто улици — петдесет надлъжни, простиращи се между езерото и градските порти, откъдето започвал керванният път, и петдесет напречни, които ги пресичали. Повечето били застлани с плочи от оникс[3], а онези, където минавали слоновете, конете и камилите, били павирани с гранит. Всяка улица, водеща началото си от езерото, завършвала с бронзови порти в другия край на града, украсени с фигури на лъвове и слонове, издялани от неизвестен днес камък. Къщите в Сарнат били построени от глазирани цветни тухли и халцедон[4] и всяка имала градина с малко езерце, чиито стени и дъно били облицовани с планински кристал. Самите постройки се отличавали с необикновена архитектура и пътешествениците, дошли в Сарнат от Траа, Иларнек и Кадатерон, захласнато съзерцавали увенчаващите ги сияйни куполи.

Ала най-величествените съоръжения в този град били чертозите, храмовете и градините, построени по време на господството на великия владетел Зокар. И най-скромният дворец в Сарнат превъзхождал по пищност и великолепие всеки от палатите в съседните Траа, Иларнек и Кадатерон. Чертозите в Сарнат били толкова високи, че на всеки, който пристъпвал вътре, му се струвало, че се възнася в небесата, а стените им били украсени с гигантски стенописи, изобразяващи властелините на града и поведените от тях армии. В залите се възвисявали безброй колони, издялани от цветен мрамор и отличаващи се с невероятно изящество и красота, а в изумителните фонтани и водоскоци ромонели благоуханни водни струи. Подовете били покрити с мозайки от берил, лазурит, сардоникс и други пъстроцветни камъни, създаващи впечатлението, че човек се разхожда из девствени горски кътчета, отрупани с екзотични цветя.

Всички палати били великолепни, ала най-прекрасен бил дворецът на властелините на Мнар. Царският трон се издигал върху гривите на два златни лъва, снишили се за скок, а за да се стигне до него, трябвало да се преодолеят множество стъпала. Самият трон бил издялан от цяло парче слонова кост, но едва ли някой можел да обясни произхода на такъв огромен къс. В чертога имало множество зали, галерии и амфитеатри, на чиито арени гладиатори развличали владетелите, сражавайки се с лъвове и слонове. Понякога амфитеатрите се пълнели с вода, постъпваща от езерото посредством грандиозни акведукти, и тогава в тях се устройвали битки с бойни кораби или свирепи морски създания.

Седемнайсетте храма на Сарнат наподобявали гигантски кули и били съградени от ярки многоцветни камъни, каквито никой не бил виждал другаде. Най-големият храм се възвисявал на хиляда лакътя височина; там, сред невъобразим разкош, живеели върховните жреци. Жителите на Сарнат идвали в тези сгради, за да се молят пред олтарите на Зо-Калар, Тамаш и Лобон — техните най-висши богове, чиито свещени изображения можело да се видят и на облегалките на троновете на властелините. Тези изображения били пресъздадени толкова живо, че сякаш самите богове седели на троновете от слонова кост, обърнали изящните си брадати лица към простосмъртните. Безкрайна спираловидна стълба от циркон[5] се виела из вътрешността на най-голямата кула и водела към покоите, от които жреците денем се любували на града, долината и езерото, а нощем безмълвно съзерцавали тайнствената луна, изпълнените със скрит смисъл звезди и планети и отраженията им в голямото тихо езеро. В тази кула се провеждал мистичен древен ритуал, чиято цел била да предизвика ненавист и отвращение към Бокруг, гигантския воден гущер; тук се намирал и хризолитовият олтар със знака на ГИБЕЛТА, нарисуван от Таран-Иш в предсмъртния му миг.

Не по-малко прекрасни били градините, разцъфнали из Сарнат по време на господството на великия владетел Зокар. Те се намирали в центъра на града, заемали огромна площ и били оградени с висока стена. Над тях се извисявал гигантски стъклен купол, през който в ясно време прониквали лъчите на слънцето, луната и звездите, а когато било облачно, били осветявани от сияйни техни подобия, висящи под прозрачния свод. Лете градините се охлаждали от ароматен свеж бриз, навяван от хитроумни приспособления, докато зиме се отоплявали от скрити пещи, така че в тях царяла вечна пролет. Зелените лехи били прорязани от безброй ромолящи поточета, водоскоци и водопади, над които се извивали изящни мостчета. Тези поточета се вливали в живописни езерца, по чиято огледална повърхност величествено се носели белоснежни лебеди. Човек можел да се любува до безкрай на великолепните гледки, присядайки на някоя от многобройните скамейки от мрамор и порфир, разпръснати из градините, както и да се помоли на боговете в десетките храмове и олтари, издигнати сред пищната растителност.

Всяка година в Сарнат се провеждали тържества по случай разрушаването на Иб. Тогава жителите на града пиели вино, танцували и се веселели. Всички отдавали почит на сенките на героите, изтрили от лицето на земята скверния град на омерзителните древни твари. Публиката се забавлявала с комични представления, в които увенчани с рози актьори се кривели смешно на сцената, изобразявайки с непристойните си танци загиналите жабоподобни създания и богове на Иб. А властелините на Сарнат съзерцавали езерото и сипели проклятия по адрес на костите на мъртъвците, лежащи на дъното му.

Изпървом върховните жреци не обичали тези празненства, защото помнели зловещите сказания за тайнственото изчезване на зеления идол и загадъчната смърт на Таран-Иш, оставил знака на ГИБЕЛТА върху хризолитовия олтар. От тяхната висока кула понякога се виждали светлинки, блуждаещи под застиналите езерни води. Но оттогава изминали много години, а Сарнат така и не бил сполетян от никакви бедствия. Хората забравили за зловещото предзнаменование и всяка година чествали разрушаването на Иб, като се смеели над жертвите и ги проклинали. Тъй жреците постепенно преодолели опасенията си и също започнали да вземат участие в тези безумни оргии. Защото кой друг, освен тях, би могъл да извърши мистичния ритуал, целящ да предизвика ненавист и отвращение към Бокруг, гигантския воден гущер? Тъй изминали хиляда години на радост и благоденствие.

Несравнимо по пищност било хилядолетното празненство по случай разрушаването на Иб. Хората заговорили за него цели десет години преди настъпването на знаменателната дата. В навечерието на тържествения ден в Сарнат се стекли хиляди жители на Траа, Иларнек и Кадатерон, възседнали коне, камили и слонове; дори от по-далечните градове на Мнар придошли стотици люде, жадуващи да се насладят на тържествата. В предпразничната нощ насред обширната равнина под мраморните стени на Сарнат се издигнал цял град от пъстроцветните шатри на принцовете и скромните палатки на простолюдието. Владетелят на Мнар — цар Нагрис-Хей — се опиянявал от изключителните вина на завоювания Пнор в най-голямата зала на двореца си, заобиколен от пируващи благородници и прислужващи роби. Трапезите се огъвали от апетитните ястия, сред които имало печени пауни от далечните планини на Имплан, камилски деликатеси от пустинята Бназик, ядки и подправки от полята на Сидатриан и разтворени в оцет перли от стръмните брегове на Мтал, гарнирани с главозамайващо разнообразие от сосове и подправки. Ала най-изисканото угощение били блюдата, приготвени от големите риби, уловени в езерото; те били поднасяни на инкрустирани с елмази и рубини златни подноси.

Всички жители и гости на Сарнат, обхванати от неописуем възторг, се наслаждавали на това юбилейно празненство. Веселието огласяло и пъстроцветните шатри на принцовете пред градските стени, и храмовете на жреците. Облени от лунното сияние, великолепните палати хвърляли мрачни сенки върху огледалната повърхност на езерото, над което се стелела призрачна зеленикава мъгла. Върховният жрец Гнай-Ках пръв забелязал тайнствените сенки, които се спуснали от луната към езерото. Неусетно зеленикавата мъгла започнала да се издига все по-високо и по-високо, докато не забулила със зловещия си саван кулите и куполите на безметежно веселящия се град. Тогава най-зорките забелязали, че сивата скала Акурион, която преди гордо се извисявала над езерната повърхност недалеч от брега, е скрита почти изцяло под водата, над която проблясвали злокобни светлинки. В сърцата на празнуващите пропълзял смътен страх, а принцовете на Иларнек и далечния Рокол били сред първите, които прибрали пъстроцветните си шатри и побързали да напуснат Сарнат, без сами да знаят защо.

После, малко преди полунощ, всички бронзови порти на Сарнат внезапно се разтворили и избълвали сред откритото пространство многочислени тълпи обезумели хора, при вида на които празнуващите пред стените принцове изплашено побягнали. Лицата на напускащите града жители били белязани с печата на безумието и невъобразимия ужас, очите им били разширени от суеверен страх, а думите, откъсващи се от устните им, възсъздавали такива кошмарни картини, че никой от онези, които ги дочули, не посмял да спре стремителния си бяг. Същевременно откъм царския палат проехтели такива ужасяващи вопли, че всички изтръпнали при мисълта какво ли се е случило в най-голямата зала на двореца, където пирувал владетелят с неговата свита. Тези, които се осмелили да надзърнат през големите прозорци на палата, зърнали кошмарно зрелище: вместо цар Нагрис-Хей и празнуващите благородници там се гърчели десетки жабоподобни твари със зеленикава кожа, изпъкнали очи и издадени напред дебели устни. Уродливите създания подскачали из залата, изпълнявайки скверните си танци и размахвайки обгърнати от пламъци златни подноси. А когато принцовете и простолюдието, панически напускащи обречения Сарнат на гърбовете на своите слонове, коне и камили, отново погледнали към езерото, забелязали, че сивата скала Акурион вече е напълно потопена под водата.

Мълвата за чудовищното бедствие, сполетяло Сарнат, тутакси плъзнала из обширните земи на Мнар и керваните вече не поемали по пътя към прокълнатия град и несметните му съкровища от скъпоценни метали. Ала трябвало да измине много време, докато някой дръзне да се отправи към облъхнатата от страховити легенди равнина, където някога се издигал процъфтяващият Сарнат. Това били смели млади хора, синеоки и златокоси, които не водели произхода си от нито едно от племената, населяващи Мнар. Тези храбри скиталци се приближили до самото езеро, където продължавала да се издига сивата скала Акурион, но не открили и следа от приказния град, будели удивление и възхита по целия свят. Там, където някога се издигали високите триста лакътя стени, зад които се извисявали още по-величествените кули и куполи, сега се простирал единствено мочурлив бряг, гъмжащ от отвратителни водни гущери. Шахтите и мините, където навремето били добивани драгоценните метали, също били изчезнали. Сарнат бил сполетян от ГИБЕЛТА, чийто знак според преданията върховният жрец Таран-Иш изобразил с треперещата си ръка върху хризолитовия олтар.

Ала гъмжащото от гадини тресавище не било единственото, което храбрите скиталци открили на мястото на обречения Сарнат. На мочурливия бряг те намерили зловещия древен идол, изваян по образ и подобие на Бокруг, гигантския воден гущер. Впоследствие този идол бил отнесен в Иларнек и поставен в най-големия храм на града, където от цял Мнар се стичали хора, за да му се поклонят под сиянието на подпухналата луна.

[1] Хризолитът е полускъпоценен камък, прозрачната ювелирна разновидност на минерала оливин. Изумруденозелен, с характерен златист оттенък. Известен като любимия камък на Клеопатра. — Б.пр. ↑

[2] Древна мярка за дължина, варираща от 150 до 200 метра. Олимпийският стадий е 176 метра, а финикийско-египетският — 209 метра. — Б.пр. ↑

[3] Полускъпоценен камък, разновидност на халцедона. Обикновено е на ивици с преобладаващ черен цвят, но се срещат и други цветови съчетания. — Б.пр. ↑

[4] Полупрозрачен минерал, разновидност на кварца. — Б.пр. ↑

[5] Полускъпоценен камък, известен с разнообразните си цветови оттенъци: безцветен, жълт, червен, оранжево-червен, зелен, син, кафяв и черен. Названието му идва от персийската дума „zargun“, която означава „златист камък“. — Б.пр. ↑

АРТЪР ДЖЪРМИН

I.

Животът е гадно нещо, ала зад кулисите на онова, което знаем за него, често се прокрадват дяволски истини, които го правят хиляда пъти по-отвратителен. Науките, чиито шокиращи открития пометоха със замах досегашните ни илюзии, навярно съвсем скоро ще унищожат човешкия ни вид — ако изобщо сме отделен вид — защото мозъците на простосмъртните едва ли ще понесат съкрушителното бреме на неподозираните до този момент ужаси. Узнаем ли какво представляваме в действителност, вероятно ще постъпим като сър Артър Джърмин, който в последния ден от живота си се заля с керосин и лумна като факла. Никой не се осмели да събере овъглените му тленни останки в урна, нито пък да му издигне надгробен паметник, особено след като в дома му бяха открити документи с определено съдържание и един голям сандък; щом зърнаха онова, което се намираше във въпросния сандък, на познатите му тутакси им се прииска да забравят, че Артър Джърмин някога е съществувал.

В този съдбовен августовски ден Артър Джърмин отвори сандъка, изпратен му от Африка, след което се отправи към намиращото се зад къщата му тресавище, където се самозапали. Важно е да се отбележи, че именно съдържанието на сандъка го подтикна към тази фатална постъпка, а не външният вид на покойния джентълмен, който беше, меко казано, доста необичаен. За мнозина от нас животът би бил истинско мъчение, ако изглеждахме по този начин; Артър Джърмин обаче бе поет и учен и не се интересуваше от подобни дреболии. Страстта към усвояването на нови знания беше в кръвта му — прадядо му, сър Робърт Джърмин, беше баронет и знаменит антрополог, а неговият прапрапрадядо, сър Уейд Джърмин, се бе прочул като един от първите изследователи на региона на Конго. Той бе оставил след себе си пространни трудове, в които подробно бе описал природата на тези земи, тяхната флора и фауна, населяващите ги племена и хипотетичната древна цивилизация, съществувала там преди много векове. Сър Уейд се отличаваше с почти маниакален стремеж да опознае света и тайните му, обаче причудливите му теории за наличието на доисторическа бяла цивилизация в Конго, изложени в книгата му „Наблюдения над някои области от Африка“, бяха посрещнати със същинска буря от насмешки в научните среди. Ала не толкова саркастичната жлъч на колетите му, колкото недоверието от страна на обществото предопредели горчивата му участ. През 1765 година безстрашният изследовател, преживял всевъзможни трудности и изпитания в африканските джунгли, бе въдворен в дом за душевноболни в Хънтингтън.

В интерес на истината, безумието дремеше във всички членове на фамилията и околните се радваха, че родът няма много представители. Във всяко поколение имаше само по един наследник от мъжки пол, а с кончината на Артър Джърмин аристократичното родословие бе окончателно прекъснато. Трудно е да се каже как ли би постъпил Артър след отварянето на сандъка, ако имаше син. Всички Джърмини бяха уродливи, но Артър изпъкваше със своята уродливост дори сред отблъскващите си сродници. Между впрочем на старинните портрети в семейното имение се виждаха и симпатични, интелигентни лица с хармонични черти, небелязани от клеймото на грозотата и безумието. Фамилният недъг — или проклятие — започваше да се проявява след сър Уейд, чиито диви и невероятни истории за Черния континент изпълваха малобройните му приятели с възхищение и ужас. Колекцията му от африкански трофеи недвусмислено свидетелстваше за ненормалността на собственика си, защото никой здравомислещ човек не би събирал — и съхранявал в дома си — подобни отвратителни и зловещи експонати.

Ориенталското му отношение към съпругата му също бе показателно, защото я държеше в скандална дори за времето си изолация. По думите му тя била дъщеря на португалски търговец, с когото се запознал в Африка, и в сърцето й така и не припламнала любов към Англия и нейните порядки. Заедно с малкия им син, роден на Черния континент, тя се появи в семейното имение, след като сър Уейд се завърна от второто си — и най-дълго — пътешествие. Изследователят съвсем скоро предприе и трето пътуване до Африка, вземайки съпругата си със себе си, по време на което тя — както твърдеше сър Уейд — издъхнала. Никой така и не я зърна отблизо, дори прислугата; всъщност слугите изобщо не изгаряха от желание да се срещат с нея, защото според слуховете лейди Джърмин се отличавала с ужасно избухлив и зъл прав. Докато пребиваваше в дома на съпруга си, тя живееше в най-отдалеченото крило на къщата и сър Уейд беше единственият човек, с когото контактуваше. Както изглежда, ексцентричният учен по принцип си беше отявлен привърженик на изолацията на членовете на семейството си, защото по време на отсъствията му за невръстния му син се грижеше само една бавачка — изключително грозна и противна чернокожа жителка на Гвинея. А след като се завърна в Англия без безследно изчезналата госпожа Джърмин, сър Уейд сам се зае с възпитанието на детето си.

Една от причините да смятат изследователя за умопобъркан се дължеше на разговорите, които той водеше с хората, особено когато си пийнеше малко. В просветения, пропит с рационализъм осемнайсети век най-малкото не бе благоразумно от страна на сериозен учен да бръщолеви захласнато за фантастични образи и пейзажи, ужким съзрени под конгоанската луна; за гигантски стени и покрити с лиани колони на изоставени безименни градове; за безмълвни и влажни каменни стъпала, водещи надолу към непрогледния мрак на бездънни подземия и лабиринти от катакомби с погребали там съкровища… Най-големите небивалици обаче бяха свързани с предполагаемите обитатели на тези места. Това били създания, които водели произхода си наполовина от джунглите, наполовина от древния езически град и били толкова необикновени, че и самият Плиний[1] би ги описал с известна доза скептицизъм; по всяка вероятност те се появили на бял свят, след като гигантските човекоподобни маймуни нахълтали в умиращия древен град с неговите порутени колони, мрачни гробници и причудливи барелефи.

След завръщането си от последното си пътешествие сър Уейд разказваше за всичко това с такова свръхестествено страхопочитание, че слушателите му в кръчмата „Рицарската глава“ неволно потръпваха. След третото си питие ученият започваше да се хвали с откритията си, направени в джунглите, и надълго и нашироко обясняваше как бродел в пълна самота сред страшните развалини, чието местонахождение било известно само на него. Когато го прибраха в дома за душевноболни, местните жители въздъхнаха с облекчение, защото им бе дошло до гуша от сър Уейд и неговите налудничави истории. Самият изследовател не изглеждаше особено огорчен след въдворяването му в лудницата. Откакто се роди синът му, той, незнайно защо бе намразил семейното имение и времето, което прекарваше там, постепенно намаляваше за сметка на часовете на алкохолно опиянение в „Рицарската глава“. Накрая кръчмата се превърна в нещо като негова щабквартира, а когато го изолираха от обществото, даже изпитваше нещо като благодарност към надзирателите, сякаш го охраняваха от някаква надвиснала заплаха. Три години по-късно сър Уейд почина.

Синът на Уейд Джърмин — Филип — също беше доста своеобразна личност. Въпреки голямата си прилика с дръзкия учен, той се отличаваше с такава уродлива външност и груби маниери, че повечето хора страняха от него. Мнозина се опасяваха, че ще наследи бащината си лудост, ала това не се случи; Филип просто се оказа безнадеждно тъп и склонен към епизодични изблици на неудържима ярост. Макар и среден на ръст и с не особено широки рамене, той притежаваше огромна физическа сила и невероятна гъвкавост. Дванайсет години след като наследи титлата и състоянието на сър Уейд, Филип се ожени за дъщерята на своя лесничей, който според мълвата имаше цигански произход, обаче малко преди раждането на сина си постъпи във флота като прост матрос. Това още повече засили общественото негодувание, което и бездруго бе нараснало след брака му с жена с незнатно потекло. След края на Американската война за независимост Филип започна да плава на търговски кораб, провеждащ рейсове до Африка, и бързо си спечели уважението на другите моряци с неимоверната си физическа сила и безстрашното си катерене по мачтите. Една нощ обаче, когато ветроходът акостира на конгоанския бряг, Филип Джърмин изчезна и никой повече не го видя.

В сина на Филип семейните странности се проявиха по доста неочакван и съдбовен начин. Макар и с известни диспропорции в телосложението си, Робърт бе висок, строен и симпатичен и се отличаваше с ориенталска грациозност. Той пръв проучи впечатляващата колекция, която дядо му Уейд бе донесъл от Африка, и прослави фамилията Джърмин не само сред географите, но и сред етнолозите. През 1815 година сър Робърт се ожени за дъщерята на виконт Брайтхолм, която му роди три деца. Родителите държаха под ключ най-голямото и най-малкото заради физическите и умствените им недъзи, ето защо никой така и не ги видя. Дълбоко опечален от този неприятен обрат в семейния му живот, ученият потърси утеха в работата и организира две продължителни експедиции във вътрешността на Африка. Средният му син — Невил — бе необичайно отблъскваща личност; хората мълвяха, че сякаш бе съчетал в себе си мрачния нрав на Филип Джърмин и арогантността на рода Брайтхолм. През 1849-а той избяга от къщи с една проста танцьорка, но само след година се завърна и поиска прошка. По това време вече бе вдовец — жена му бе умряла, след като го бе дарила с момченце, което нарекоха Алфред. Именно на този Алфред съдбата отреди след време да стане баща на Артър Джърмин.

Според приятелите на сър Робърт причината за умопомрачението му се дължеше на нещастията, стоварили се върху плещите му, ала не бива да се пренебрегва и ролята на африканския фолклор. Старият изследовател събираше легенди за племето онга, живеещо недалеч от проучваната от сър Уейд област. Робърт Джърмин се надяваше, че тези легенди ще му помогнат да открие истината за изгубения сред джунглите древен град, обитаван от странни хибридни създания. В архива на дядо си Робърт бе намерил извънредно любопитни документи, навеждащи на мисълта, че въображаемите видения на обезумелия сър Уейд навярно са били подхранвани от африканските сказания.

На 19 октомври 1852 година в семейното имение пристигна прочутият изследовател Самюъл Сийтън, който бе живял известно време сред племето онга и бе събрал огромно количество информация за тях. Сийтън предполагаше, че някои легенди за каменния град на гигантските бели маймуни, над които властвал могъщ бял бог, биха могли да се окажат ценни за етнолога. Навярно в разговора си с Робърт посетителят е представил множество интересни свидетелства, за които можем само да гадаем, защото срещата на двамата антрополози внезапно приключила с шокираща поредица от ужасяващи събития. Сър Робърт Джърмин излязъл от библиотеката, оставяйки удушения труп на Самюъл Сийтън да изстива на пода, след което хладнокръвно погубил и трите си деца — както онези с физическите и умствените недъзи, така и избягалия през 1849-а Невил. Той издъхнал, докато бранел живота на двегодишния си син Алфред, който също бил набелязан за умъртвяване от стария безумец. След този инцидент сър Робърт бе прибран в затвор за душевноболни престъпници, където направи няколко неуспешни опита за самоубийство и в крайна сметка почина от апоплектичен удар след по-малко от три години.

Сър Алфред Джърмин стана баронет на четвъртата година от живота си, ала вкусовете и предпочитанията му изобщо не съответстваха на тази благородническа титла. Щом навърши двайсет, той се присъедини към оркестъра на един мюзикхол, а на трийсет и шест изостави жена си и сина си Артър на произвола на съдбата и тръгна да гастролира из Америка със странстващ цирк, наречен „Най-голямото шоу на Земята“. Животът му приключи по най-ужасяващ и безславен начин. Сред животните в цирка имаше една огромна мъжка горила с необичайно светла окраска; тази маймуна се отличаваше с изключително кротък нрав (което никак не се връзваше с исполинската й сила) и бе спечелила любовта на всички артисти. Що се отнася до Алфред Джърмин, той бе като омагьосан от нея и двамата често седяха един срещу друг от двете страни на решетката на клетката, гледайки се в очите. В края на краищата Алфред получи разрешение да дресира животното и постигна смайващи резултати, възхитили както публиката, така и колегите му. Една сутрин — по това време циркът бе в Чикаго — Алфред репетираше с горилата боксьорски мач, по време на който приматът ненадейно нанесе на дресьора си удар с несъобразена сила, причинявайки му остра физическа болка и уязвявайки самолюбието му. За случилото се впоследствие членовете на групата предпочитаха да не си спомнят. Никой от тях не очакваше, че Алфред Джърмин изведнъж ще нададе пронизителен нечовешки вик, ще сграбчи с две ръце гигантския си противник, ще го притисне към пода на клетката и ще забие зъбите си в косматата му шия. В първите няколко секунди горилата бе смаяна от изненадващите действия на дресьора си, ала бързо дойде на себе си и докато я укротят, тялото на покойния баронет вече бе обезобразено до неузнаваемост.

[1] Плиний Стари (23–79) — древен римски учен и историк, автор на „Естествена история“. — Б.пр. ↑

II.

Артър Джърмин беше син на сър Алфред Джърмин и една обикновена певица от оркестъра на мюзикхола. Когато баронетът заряза семейството си и започна да скитосва с цирковата трупа, майката пристигна с детето в имението на фамилията Джърмин, където стана пълновластна господарка. Тя не бе забравила за дворянската титла на сина си и се постара да му даде най-доброто образование за оскъдните средства, с които разполагаше. По това време финансите на рода се топяха като пролетен сняг и старинният дом се намираше в крайно окаяно състояние, но младият Артър го харесваше. Юношата не приличаше на нито един от предците си, защото бе поет и мечтател. Онези съседи, които знаеха за мистериозната португалска съпруга на стария Уейд Джърмин, шушукаха, че заслугата за това била на латинската й кръв, ала повечето се присмиваха на изострената му чувствителност и афинитета му към прекрасното, приписвайки я на майка му — певицата с неизвестен произход. Поетичната изтънченост на младежа изобщо не се връзваше с уродливата му външност. Почти всички представители на рода се отличаваха с грубо телосложение и противни физиономии, но без преувеличение можеше да се каже, че в това отношение Артър задминаваше всички свои роднини. Думите бяха безсилни да опишат грозотата му, ала нямаше съмнение за едно — отблъскващите черти на лицето му и неестествената дължина на ръцете му караха всеки, зърнал го за първи път, да потръпва от отвращение.

Обаче физическата му уродливост напълно се компенсираше от необикновения му ум и одареност. Научната му ерудиция бе впечатляваща, Артър бе удостоен с най-почетните награди в „Оксфорд“ и издигна интелектуалната слава на рода до нови висоти. Макар и с темперамент по-скоро на поет, отколкото на учен, той все пак възнамеряваше да продължи изследванията на предците си в областта на африканската етнология. Забележителната конгоанска колекция на сър Уейд беше на негово разположение и младежът често размишляваше за тайнствената доисторическа цивилизация, в чието съществуване неговият прапрапрадядо беше вярвал, надявайки се да сплете в едно древните легенди и многобройните записки, останали от сър Уейд. По отношение на безименната раса от хибридни същества, обитаващи дълбините на конгоанските джунгли, изследователят изпитваше някакво особено чувство на симпатия, примесена със страх; докато се опитваше да открие истината, той внимателно проучваше всеки източник на достоверна информация, без да подминава и по-новите свидетелства, събрани от прадядо му Робърт и Самюъл Сийтън сред племето онга.

След смъртта на майка му през 1911 година сър Артър Джърмин реши да се посвети изцяло на търсенето на неведомия град. Той продаде част от имота си, за да финансира експедицията, и потегли към Конго. Щом пристигна, белгийските власти[1] му помогнаха да си намери опитни местни водачи и той пое към тъмното сърце на джунглата. Прекара цяла година в земите на племената онга и калири, неуморно събирайки сведения за митичния град. Вождът на племето калири — старият Мвану — не само притежаваше силна памет и ясен ум, но и знаеше множество старинни легенди и предания. Той потвърди истинността на всички сказания, които Артър Джърмин беше чул, и ги допълни със собственото си мнение по повод каменния град и белите човекоподобни маймуни.

По думите на Мвану легендарният град наистина се издигал някога в джунглите и действително бил обитаван от хибридни създания, но преди много години те били унищожени от войнственото племе н’бангу. След като разрушили повечето здания и погубили жителите му, воините н’бангу отнесли със себе си мумията на богинята, заради която извършили жестокия си набег. Тази богиня представлявала бяла човекоподобна маймуна и странните същества, населявали древния град, й се покланяли. Конгоанците вярвали, че тя била нещо като принцеса, която управлявала този град в миналото. Мвану нямал никаква представа какви били тези причудливи хибридни създания, но предполагал, че именно те построили превърнатия в руини град. Ученият положи големи усилия да изтръгне някаква що-годе стройна хипотеза от стария вожд, но без особен успех; за сметка на това обаче бе възнаграден с живописна легенда за мумифицираната богиня.

Принцесата маймуна, разказваше преданието, станала съпруга на великия бял бог, който дошъл по тези земи от запад. Дълго време двамата управлявали заедно, но след раждането на сина им и тримата напуснали града. След известно време се върнали, но без детето, а когато принцесата издъхнала, нейният божествен съпруг балсамирал тялото й и го положил в голям каменен мавзолей, където то станало обект на всеобщо поклонение. После си тръгнал и кракът му никога вече не стъпил по тези места. Тази легенда имаше три възможни завършека. Според първия след описаните събития не се случило нищо съществено, а мумията на богинята започнала да се счита за символ на могъществото на племето, което я притежавало. Именно поради тази причина воините н’бангу нападнали града и я похитили. Във втория вариант се разказваше, че белият бог се върнал в града и умрял в нозете на мумифицираната си съпруга. А в третия ставаше дума за завръщането на сина на белия бог — междувременно той вече бил пораснал, превръщайки се във възрастен мъж, бог или маймуна (в зависимост от въображението на разказвача), ала нямал и най-малка представа за своя произход. Артър си каза, че буйната фантазия на местните със сигурност бе украсила и изменила до неузнаваемост миниатюрното зрънце истина, залегнало в легендата.

Ала по-важното бе друго — изследователят вече не се съмняваше, че описаният от сър Уейд град наистина е съществувал, ето защо не беше особено изненадан, когато в началото на 1912 година се натъкна на развалините му. Естествено, размерите му не бяха толкова внушителни, както повествуваха легендите, обаче масивните каменни плочи от фундамента му недвусмислено свидетелстваха, че това не е просто някакво си негърско селце. За свое огромно огорчение, ученият не откри сред руините му никакви следи от писмени знаци, а заради малобройния състав на експедицията нямаше как да се разчисти проходът, водещ към системата от катакомби, за която споменаваше сър Уейд. Артър разпита вождовете на всички местни племена за белите човекоподобни маймуни и мумифицираната богиня, ала по някое време си даде сметка, че едва ли щеше да се справи сам. Трябваше му някой европеец, който да живее тук и да се грижи за събирането на информацията.

Намери го в лицето на мосю Верхарен — белгийски агент, живеещ в една от конгоанските фактории[2]. След като изслуша изследователя, белгиецът му обеща, че не само ще открие, но и ще му изпрати мумията на богинята. Въпреки че Верхарен само беше чувал за свещената находка, той разчиташе на племето н’бангу, което по това време служеше на правителството на крал Алберт[3], и смяташе, че лесно ще ги убеди да се разделят с това мрачно божество, похитено от техните предци. Докато плаваше към Англия, Артър си мислеше, че ако има късмет, след няколко месеца може да получи безценната етнографска реликва, която не само ще потвърди най-безумните и дръзки хипотези на неговия прапрапрадядо, но и ще изчисти името му пред научната общественост.

Докато чакаше вести от мосю Верхарен, Артър Джърмин проучи с още по-голямо усърдие ръкописите, останали от далечния му предтеча. Постепенно той почувства духовна близост със сър Уейд и ентусиазирано се захвана с търсене на сведения за личния му живот в Англия, защото до този момент се бе интересувал само от африканските му изследвания. Ала въпреки множеството слухове за мистериозната му португалска съпруга, Артър така и не успя да открие нито едно веществено доказателство, че тя е живяла в имението. Сякаш паметта за нея съзнателно бе изтрита от семейните анали. Ученият всячески се мъчеше да открие защо е станало така и в крайна сметка реши, че всичко се дължеше на умопомрачението на съпруга й. Спомняше си, че прапрапрабаба му бе дъщеря на португалец, търгуващ с Африка. Без съмнение тя превъзходно познаваше Черния континент и навярно беше прагматичен, здравомислещ човек като баща си. Ами ако налудничавите теории на сър Уейд бяха предизвикали снизходителната й насмешка? Как би реагирал съпругът й на подобно поведение? Нямаше ли да я заведе в Африка, за да я накара да се убеди лично в правотата му? Ала колкото и стройни и логични да бяха предположенията му за обгърнатите в тайнственост събития отпреди век и половина, Артър ясно си даваше сметка, че не бяха нищо повече от догадки.

През юни 1913 година Джърмин получи писмо от мосю Верхарен, в което се съобщаваше, че търсенето на сакралната находка се увенчало с успех. Тази мумия действително представлявала необикновен експонат, пишеше белгиецът, и не би могла да бъде класифицирана с лека ръка, още повече от неспециалист. Само експерт бил в състояние да определи дали тленните останки са принадлежали на човек, или маймуна; процесът по идентификация се затруднявал допълнително и от лошото състояние на балсамираното тяло. Неумолимият ход на времето и влажният климат на Конго не били сред факторите, благоприятстващи съхранението на подобна находка, особено когато мумифицирането не било извършено от специалист в тази сфера. На шията си мумията имала златна верижка, на която висял медальон с капаче; във вътрешността му обаче нямало нищо. Върху капачето бил изобразен някакъв герб. По всяка вероятност украшението било собственост на злополучен бял пътешественик, натъкнал се на воините н’бангу в лош за него час, а после те го сложили на врата на богинята в знак на преклонение. Накрая мосю Верхарен пишеше, че след като внимателно разгледал лицето на балсамираното същество, нямал търпение да види реакцията на кореспондента си, защо го определено го очаквала голяма изненада, свързана с приликата на принцесата с една небезизвестна личност. Това беше единственото лекомислено подхвърляне на белгиеца в подробното му, издържано в изключително сериозен тон писмо, което завършваше с обещанието, че пратката с находката ще пристигне при Артър след около месец.

Въпросният колет бе доставен в дома на Джърмин в слънчевия следобед на 3 август 1913 година. Изследователят тутакси се разпореди пратката да бъде отнесена в голямата зала, където се съхраняваше впечатляващата колекция от африкански образци, започната от сър Робърт и завършена от самия Артър. По-нататъшните събития са възстановени по разказите на прислугата и съдържанието на определени документи, подложени на задълбочено проучване. От всички свидетелства най-свързан и изчерпателен беше разказът на стария Соумс — дългогодишен иконом в семейното имение. Според него, след като колетът бил оставен в голямата зала, сър Артър наредил на всички да напуснат помещението. Щом това било изпълнено, джентълменът взел чук и длето и се заел с отварянето на сандъка. Последвалите удари внезапно прекъснали и се възцарила тишина; колко продължила тя, икономът не можеше да си спомни, обаче след по-малко от четвърт час той чул смразяващ кръвта вик, изтръгнал се — без никакво съмнение — от гърдите на Артър Джърмин.

В следващия миг вратата се отворила с трясък, изследователят изскочил от залата и се втурнал към парадния вход с такава бързина, сякаш го преследвал призрак. Соумс бил потресен от изражението на неописуем ужас, изписано на лицето му. Щом достигнал парадния вход, сър Артър ненадейно се спрял, поколебал се за секунда-две, след което се обърнал и се затичал надолу по стълбите, водещи към мазето.

Шокираните слуги безмълвно се взирали във вратата, зад която се скрил стопанинът на къщата, и го чакали да излезе. Той обаче така и не се появил. Никой не знаел какво точно прави долу, защото зад вратата не се чувал никакъв звук. Едва когато започнало да се мръква, откъм мазето се разнесла острата миризма на керосин; малко след това слугите дочули хлопването на вратата, водеща от сутерена на двора. Всички вкупом се хвърлили натам, обаче било твърде късно. Последният, който видял сър Артър жив, бил конярят. По думите му господин Джърмин — който целият лъщял от керосина, с който бил облян от глава до пети — се втурнал към намиращото се зад къщата тресавище и скоро се изгубил в мрака. Сетне събитията се развили с ужасяваща бързина. Слугите зърнали лумналия в далечината пламък, последван от яркия огнен стълб, който се издигнал към небето. Това бил краят не само на Артър Джърмин, но и на целия му род.

Причината, поради която овъглените останки на учения не бяха събрани в урна и погребани както подобава, трябва да се търси във вътрешността на изпратения от Африка сандък. Видът на древната богиня бе ужасяващ — полуразложена, съсухрена и оглозгана тук-там, тя представляваше мумифицирана бяла маймуна от неизвестен вид. Създанието се отличаваше със забележимо по-рехаво окосмяване в сравнение с другите примати и имаше поразително, дори зловещо сходство с човека. Детайлното описание на мумията би изпълнило читателя с неприятни емоции, ето защо няма да се спираме на него и ще споменем само две важни подробности, свързани с бележките на сър Уейд за африканските му експедиции и конгоанските легенди за белия бог и принцесата маймуна. Първо, гербът върху капачето на медальона, украсяващ шията на мумифицираната твар, бе семейният герб на рода Джърмин; и второ, шеговитият намек на мосю Верхарен за приликата на богинята с една небезизвестна личност се отнасяше не за някой друг, а именно за потресения Артър Джърмин, прапраправнук на сър Уейд Джърмин и тайнствената „португалка“, която никой никога не беше виждал. Впоследствие членовете на Кралския институт по антропология изгориха мумията и хвърлиха медальона в кладенеца, а някои от тях и до днес не искат да признаят, че Артър Джърмин изобщо някога е съществувал.

[1] След 1885 г. Конго става лично владение на белгийския крал Леополд Втори. На 15 ноември 1908 г. той официално се отказва от личния си контрол и продава страната на Белгийския парламент. Конго получава независимост едва през 1960 г. — Б.пр. ↑

[2] Фактория — обособено селище на търговии на територията на друга страна. Факториите възникват в средновековна Европа като търговски обединения, опериращи на чужда територия, които защитават общите интереси на търговците пред местните власти. — Б.пр. ↑

[3] За да държат многомилионното население на Конго под контрол, колонизаторите създават т.нар. Обществени сили — армия, сформирана от представители на местни войнствени племена и командвана от европейски офицери. В резултат на зверствата в периода на белгийското владичество в Конго са избити 10 милиона души. — Б.пр. ↑

ГРАВЮРАТА

Търсачите на силни усещания обичат да навестяват затънтени и отдалечени места. Те изпитват неудържимо притегляне към катакомбите на Птолемей и резбованите мавзолеи на кошмарните страни[1], катерят се по лунносребърните кули на порутените рейнски замъци и се спускат по черните, обрасли с лишеи стълби на мрачните галерии, зеещи под каменните руини на забравените азиатски градове. Обитаваните от нечисти сили дъбрави и призрачните планини са техни светини и те неуморно дирят страховити находки сред зловещите монолити, издигащи се на необитаемите острови. Обаче истинските ценители на върховния ужас, които съзират крайната цел и смисъл на битието във всеки нов трепет на страхопочитание и благоговение, поставят най-високо уединените старинни къщи, разпръснати сред необятната пустош на Нова Англия; именно там неведомите тъмни сили, угнетяващата самота, гротескната причудливост и дремещото невежество се сливат в едно, за да създадат най-страшния кошмар, който някога е съществувал.

Едва ли има по-отблъскваща и безрадостна гледка от малките, обикновено небоядисани дървени къщурки, построени на сумрачни хълмове далеч от оживените пътища. Те се издигат там в продължение на стотици години; стените им са покрити с пълзящи растения, а дърветата в дворовете им са се сгърчили във всевъзможни уродливи пози. Неестествено избуялата флора ги скрива от очите на пътешествениците и само малките прозорчета понякога издават злокобното им присъствие с тревожния си блясък, загатвайки за ужасяващите събития, разиграли се зад порутените им стени.

В тези къщурки живеят най-странните обитатели, които светът някога е виждал. Фанатични привърженици на тъмни вярвания, довели до изолацията им от останалите хора, предците им съвсем съзнателно се заселили сред тези диви и безлюдни места, но попаднали в плен на мрачните призраци, родени от собствените им страхове. В бягството си от цивилизацията и просвещението духовните сили на тези пуритани се устремили в съвсем неочаквани посоки, а болезнената им склонност към самоограничаване и жестоката борба за оцеляване сред дивата пустош развили в тези хора най-мрачните и загадъчни черти на човешката природа, водещи началото си още от доисторическото минало на мразовитата им северна прародина. Практични натури със строги възгледи, те не умеели да съгрешават красиво и полагали всички усилия тайното да не стане явно, като постепенно изгубили всякакво чувство за мярка. Единствено старинните призрачни къщурки, дремещи сред непроходимите дъбрави, биха могли да разбудят тези вековни тайни, ако не се бояха до смърт от възкресяването на древните ужаси, осквернили стародавните времена. Навярно най-милостиво би било да бъдат сринати до основи и завинаги да изчезнат от лицето на земята, защото дори когато спят мъртвешкия си сън, спомените за чудовищното минало непрестанно ги преследват под формата на страховити кошмари.

Именно в една такава къща, съсипана и обезобразена от жестоките удари на десетилетията и стихиите, се озовах един мрачен следобед, когато ми се наложи да си потърся убежище от внезапния проливен дъжд. Това се случи през ноември 1896 година, докато обикалях из долината на река Мискатоник, събирайки информация за историята на този край и неговите жители. Понеже предполагах, че пътуването ми ще се проточи — а и заради спецификата на маршрута — реших да се придвижвам с велосипед, макар че времето не беше никак подходящо за такъв транспорт.

Бурята ме застигна насред един занемарен коларски път, по който възнамерявах да стигна до старинния град Аркхам. Наблизо нямаше никакви населени места и единственото укритие, където можех да се подслоня, беше старата и неугледна дървена постройка, чиито мътни прозорчета едва-едва проблясваха сред исполинските, напълно обезлистени брястове. Въпреки че къщата се намираше на значително разстояние от онова, което някога бе минавало за път, още от пръв поглед ме остави с доста неприятно впечатление. Помня как си помислих, че нормалните, порядъчни и благопристойни сгради не се взират в пътешествениците с такава ехидна и лукава злонамереност. После обаче си казах, че навярно бях предубеден от зловещите предания, на които се бях наслушал по време на генеалогичните ми проучвания. Все пак валеше като из ведро, а аз не исках да премръзна и да се измокря до кости. Ето защо преодолях примитивните си суеверни страхове, мобилизирах силите си и след няколко секунди вече бутах велосипеда нагоре по тревистия склон към затворената врата, която изглеждаше едновременно потайна и подбуждаща към размисъл.

В началото ми се бе сторило, че къщата е необитаема, ала с всяка следваща крачка се убеждавах, че не е така. Незнайно защо, това ме изпълни със смътна тревога. Въпреки че водещата към входната врата алея бе обрасла с трева и плевели, състоянието й ясно показваше, че все още се използва по предназначение. Ето защо възпрях инстинктивния си импулс да бутна вратата и наместо това вежливо похлопах. Докато чаках да ми отворят, огледах съседните прозорци и забелязах, че макар да бяха безбожно стари и покрити с дебел слой прах, стъклата им си стояха непокътнати. Следователно тук все още живееше някой, но тогава защо никой не ми отваряше? Замислен над този въпрос, отново почуках на вратата.

Изчаках още малко и след като не дочух нито гласа на незнайния обитател на самотната къща, нито звука от приближаващите му стъпки, протегнах ръка и натиснах ръждясалата дръжка. Вратата не беше нито заключена, нито залостена. Пристъпих вътре, бутайки велосипеда си, и се озовах в сумрачно коридорче с олющени стени, чиято мазилка бе изпопадала на доста места и се валяше по пода. Първото, с което се сблъсках, беше витаещата в сградата неприятна миризма, чийто произход ми беше неизвестен. После очите ми привикнаха със сумрака и забелязах пред себе си тясно стълбище, до което имаше малка вратичка, водеща най-вероятно към мазето. Други две врати, намиращи се вляво и вдясно от мен, свързваха коридора с помещенията на приземния етаж.

Подпрях велосипеда на стената и отворих тази вляво от мен. Стоях на прага на неголяма стая с нисък таван, осветявана едва-едва от двата прашни прозореца и обзаведена само с най-необходимите мебели. Съдейки по масата, столовете и камината, на чиято полица тиктакаше архаичен часовник, предположих, че това помещение бе служело за всекидневна. Върху масата лежаха няколко книги и разни бумаги, но недостатъчното осветление ми пречеше да разчета заглавията. Най-силно от всичко обаче ме порази духът на дълбока древност, присъстващ буквално във всеки видим детайл от интериора. От собствен опит знаех, че повечето постройки в района изобилстват от реликви от далечното минало, ала не можех да се отърся от усещането, че тук старините се бяха съхранили в необичайна степен. Не след дълго открих защо. В стаята нямаше нито един предмет, датиращ от следреволюционния период[2]. Ако помещението не бе тъй оскъдно обзаведено, би било същински рай за всеки антиквар, без значение дали е професионалист, или любител.

С всяка следваща минута, прекарана от мен в тази тясна стаичка, чувството на безпокойство, обзело ме още при първия ми досег с тайнствената къща, нарастваше. Не можех да определя кое точно ме плашеше или отблъскваше; навярно реакцията ми се дължеше на угнетяващата атмосфера на дремеща старина, спартанска суровост и злокобни тайни, които е най-добре да си останат забравени. Въпреки умората си, не изпитвах никакво желание да приседна и да си почина; наместо това неспирно обикалях из помещението и заинтригувано разглеждах всяко нещо, на което се спираше погледът ми.

Първият предмет, привлякъл вниманието ми, бе една средно дебела книга, която изглеждаше толкова древна, че беше странно да я видя именно тук, а не в някоя библиотека или музей. Кожената подвързия с металически ръбчета я бе запазила в отлично състояние, макар че поради тази причина изглеждаше още по-неуместно сред бедната и занемарена обстановка. Когато я разгърнах, удивлението ми нарасна още повече, защото държах в ръцете си изключително рядко издание на „Доклад на Конгоанското кралство за съседните страни“ на Филипо Пигафета[3], написан на латински въз основа на записките на мореплавателя Лопес и отпечатан през 1598 година във Франкфурт.

Много бях слушал за тази книга, украсена с оригиналните гравюри на братята Де Бри[4], и за известно време забравих за мрачните си предчувствия, защото желанието ми да прелистя този изключителен том ненадейно измести всичко останало. Илюстрациите наистина се оказаха твърде любопитни. Личеше си, че художниците са се ръководили от доста бегли и повърхностни описания, защото чернокожите туземци бяха изобразени с европеидни черти на лицето и светла кожа. Вероятно нямаше да затворя скоро тази книга, ако не беше едно на пръв поглед странно и в същото време банално обстоятелство, което наново разпали смътното ми безпокойство. Незнайно защо, всеки път когато я разгръщах, страниците й се разтваряха все на едно и също място, а именно — на гравюрата под номер дванайсет, където с най-големи подробности бе изобразена месарницата на един касапин канибал от Древния Анзик. Чак се засрамих, задето реагирах по такъв начин заради някаква дреболия, но гравюрата действително ме изкара от равновесие, особено след като прочетох пояснителните бележки, в които се говореше за особеностите на анзикейската кухня.

За да се разсея, се обърнах към близката лавица и насочих вниманието си към наредените там заглавия. Те не бяха много и сред тях се виждаше Библия от осемнайсети век, алегоричният роман „Пътят на пилигрима“[5] от същия период (илюстриран с гротескни гравюри и напечатан в типографията на издателя на алманаси Исая Томас), полуразпаднало се издание на „Magnalia Christi Americana“[6] на Котън Мадър и още няколко книги на достолепна възраст. Улисан в разглеждането им, аз задълбочено прелиствах пожълтелите им страници, когато изведнъж дочух нечии приглушени стъпки от стаята на горния етаж.

Това бе толкова неочаквано, че инстинктивно застинах като статуя. Но нали никой не ми беше отговорил, когато чуках на входната врата? После обаче си казах, че в присъствието на втория етаж нямаше нищо подозрително. Вероятно стопанинът на къщата просто бе решил да си подремне и едва сега се събуждаше. Походката му беше бавна, тежка и в същото време някак предпазлива. Вероятно точно това странно съчетание ми бе подействало на нервите… Съвсем скоро звуците над главата ми утихнаха и до слуха ми достигна поредица от ритмични проскърцвания, без съмнение, идващи откъм тясното стълбище в края на сумрачния коридор. Отново тишина — може би домакинът разглеждаше подпряния на стената велосипед — след което обшитата с дъбови дъски врата на стаята, в която се намирах, бавно се открехна.

На прага стоеше човек с толкова необичайна външност, че замалко да извикам от изненада. Собственикът на къщата се оказа възрастен мъж с бяла брада, чийто лик и телосложение бяха, меко казано, респектиращи. Той бе висок на ръст — над метър и осемдесет — и въпреки напредналата си възраст изглеждаше здрав, мускулест и енергичен. Гъстата му дълга брада почти напълно скриваше лицето му, което имаше неправдоподобно румен и свеж вид. За моя изненада то почти не бе прорязано от бръчки, а над челото му падаха гъсти като на младеж коси. Очите му — които бяха сини и сякаш налети с кръв — ме гледаха изпитателно. Ако не беше толкова занемарен и неподдържан, този човек би изглеждал не само впечатляващо, но и даже благородно; сега обаче впечатлението, което създаваше, бе толкова отблъскващо, че нищо не можеше да го компенсира. Одеждите му бяха в такова окаяно състояние, че изобщо не можех да определя с какво е облечен; това бе просто купчина дрипи, изпод които стърчаха чифт тежки ботуши. Що се отнася до нечистоплътността на непознатия, тя не се поддаваше на никакво описание.

Внезапната поява на този човек, както и страхът, с който ме изпълваше странната му външност, неволно ме накараха да очаквам известна грубост от негова страна. Ето защо бях сериозно изненадан, когато той дружелюбно ми направи знак да седна и заговори с немощен старчески глас, пропит с топло гостоприемство и разтапяща любезност. Възрастният мъж имаше доста своеобразен изказ — изразяваше се на онази примитивна, архаична разновидност на един от характерните за Нова Англия диалекти, която смятах за отдавна изчезнала. Докато говореше, аз седях срещу него от другата страна на масата и се вслушвах не само в смисъла на думите му, но и в начина, по който си служеше с тях.

— Свари те дъждът, а, млади ми господине? — смигна ми ухилено той. — Възрадостно е, че си бил толкова близко и си съобразил да се подслониш под моята стряха. То аз нещо малко бях позадрямал, иначе щях тозчас да те дочуя. Отдалече ли прииждаш? Откакто спряха дилижанса за Аркхам, тук рядко можеш да се натъкнеш на другоземец.

Отвърнах, че съм тръгнал към Аркхам, и се извиних, задето бях влязъл в дома му непоканен. Старецът само махна усмихнато с ръка и продължи:

— За мене е възрадостно да те съзра, млади ми господине. Както ти изрекох, тук рядко наминават другоземци и аз нямам с кого да си побъбря. Нещо ми се счува, че си от Бостън, нали? Моя милост там ни веднъж не е пристъпвал, ала тозчас мога да разпозная градския обитател. През осемдесет и четвърта имахме тука един даскал в училището, ала по някое време взе, че се запиля нанякъде човечецът и оттогава ни вест, ни кост от него…

Тук събеседникът ми някак странно се изкикоти, но когато го попитах защо, не ме удостои с отговор. Съдейки по всичко, стопанинът на къщата се намираше в доста весело разположение на духа и не криеше странностите си, за които човек можеше да се досети още от вида и състоянието на облеклото му. Докато го наблюдавах, възрастният мъж продължи да ми говори със същата дружелюбна словоохотливост. По някое време се осмелих да го попитам откъде се е сдобил с толкова рядко и ценно издание като „Доклад на Конгоанското кралство за съседните страни“ на Филипо Пигафета. За мое облекчение, въпросът ми изобщо не го смути и той охотно се впусна в подробни обяснения.

— А, зърнал си оная африканска книжка! През шейсет и осма я купих от капитан Ебенизър Холт — оня същия, дето загина във войната.

Щом чух това, мигом се наежих и се вторачих изпитателно в събеседника си. По време на генеалогичните ми проучвания вече на няколко пъти се бях натъквал на името на капитана, но все в документи от предреволюционния период. Навярно домакинът ми бе в състояние да ми помогне в работата ми, помислих си аз, ето защо го помолих да ми разкаже повече. Той сякаш само това и чакаше.

— В продължение на много години старият Ебенизър плаваше на един сейлъмски търговски кораб и почти във всяко пристанище си изнамираше прелюбопитни работи. Доколкото си възпомням, попаднал на тая книжка в Лондон, докато скитосвал из тамошните дюкянчета. Гостувам му аз един ден в къщата му на хълма (по онова време въртях търговия с коне), и опала! — изневиделица съзирам тая книжчица. Захванах се да я разглеждам и картинките вътре толкова ме възрадваха, че в края на краищата му я откупих. Възхитителна книжка! — възкликна той с грейнало лице и добави: — Само да си изнамеря очилата…

Старецът затършува из парцаливите си дрипи и извади отнякъде чифт изключително старинни и добре запазени очила с мънички осмоъгълни стъкла и стоманени рамки. Нагласи ги на носа си, вдигна книгата от масата и започна нежно да я прелиства.

— Старият Ебенизър поназнайваше туй-онуй на латински, ала аз ни думица не разбирам. Двама-трима даскали са ми чели по мъничко от нея, както и пастор Кларк, ама той, клетникът, нали взе, че се удави в езерото… Ти, млади ми господине, от латински отбираш ли?

За да му угодя, му преведох един абзац от началото на книгата. Утешавах се с мисълта, че дори и да допуснех някоя грешка, стопанинът на къщата не притежаваше нужните познания, за да го забележи. Но притесненията ми се оказаха напразни, защото той се радваше като дете на всяка изречена от мен фраза.

От една страна, спонтанният и неподправен възторг на този необразован човек от гравюрите в книгата, която не можеше да прочете, искрено ме забавляваше; от друга страна обаче, компанията му вече започваше да ми дотяга и аз започвах да си мисля как да си тръгна оттук, без да го обидя. Междувременно неговото простодушие и дружелюбно отношение напълно бяха разсеяли опасенията ми и аз усмихнато слушах причудливата му реч, която не спираше да се лее от устата му.

— Странна работа как тия картинки карат мозъка ти да се размърда… — нареждаше белобрадият мъж. — Ей тая например, дето е още в началото… Съзирал ли си нещо подобно, млади ми господине? Ужким листа като листа, ама като крила изографисани… Ами хората? Не, туй не може да са негри; по-скоро са лика-прилика с нашенските индианци, само дето са в Африка… Ами тия, дето на маймуни приличат? Някакви полумаймуни-получовеци, за които ни веднъж не съм дочувал. А пък тая дяволска твар хич даже и не смея да си помисля каква е…

При тези думи той посочи някакво митично създание, най-вероятно плод на въображението на художника, защото представляваше страховито подобие на дракон с крокодилска глава.

— А сега, млади ми господине, ще ти покажа най-възхитителната картинка! Ей тука някъде беше, по средата на книжката…

Гласът му се сниши почти до шепот, а очите му заблестяха по-ярко от обичайното. Треперещите му пръсти запрелистваха нервно страниците и книгата сякаш се разтвори от само себе си на онази отвратителна илюстрация номер дванайсет, където бе изобразена месарницата на касапина канибал от Древния Анзик. Тутакси почувствах как някогашното ми безпокойство отново взема връх. Една от най-потресаващите особености на скверната гравюра беше, че чернокожите африканци бяха нарисувани като хора, принадлежащи към европеидната раса. Отсечените крайници и едрите късове човешка плът, висящи по стените на месарницата, изглеждаха ужасяващо, а самият касапин с големия си сатър зад тях беше толкова зловещ, че просто не се вписваше в съзнанието на нормалните хора. Обаче, както по всичко изглеждаше, домакинът ми изобщо не споделяше омерзението ми; точно обратното — лицето му буквално сияеше от възхита.

— Как ти се струва, а? Не си и сънувал, че нейде по широкия свят може да има подобни работи, нали? Знаеш ли какво изрекох на стария Еб Холт, когато за първи път я зърнах? Леле, хем сладостни тръпки ме побиват, хем и кръвта в жилите ми се сгорещи. На млади години бях чел в Светото писание за разни кланета и убийства, ама там ни една картинка нямаше. А тука всичко си е нарисувано, както подобава и както си е. Да, грешно е да се убиват хора, ала нима не сме родени, за да живеем в грях? Ей тоя клетник например, дето го кълцат на части — всеки път, щом го съзра, изтръпвам и не мога да спра да го гледам. Виж само как месарят му е нарязал краката… Ей там му е главата (гледай колко майсторски е отделена от тялото), ей тук — едната ръка, а другата е от оная страна на тезгяха…

Старецът бе толкова развълнуван, че очите му хищно проблясваха зад осмоъгълните стъкла на старовремските очила, а гласът му се бе понижил до хрипкав шепот. Що се отнася до собствените ми емоции, те трудно се поддаваха на описание. Всичките ми страхове и тревоги се бяха възвърнали, запламтявайки с нова сила, и аз ясно осъзнах, че изпитвам неистово отвращение от това облечено в дрипи чудовище, намиращо се в непосредствена близост до мен. Вече не се съмнявах, че имам пред себе си умопобъркан или най-малкото психичноболен човек. И въпреки че дрезгавата му реч бе станала едва доловима, всяка негова дума се врязваше в ушите ми по-силно от вик.

— Та тъй, значи, млади ми господине, тая картинка наистина кара мозъка ти да се размърда… Не знам дали ще ми повярваш, ама като си купих книжката от стария Ебенизър, с часове съм я съзерцавал, с часове! Особено докато пастор Кларк — оня същият, дето се удави в езерото — четеше неделната проповед… Веднъж пък — няма да се плашиш, млади ми господине — се наслаждавах на тая картинка тъкмо преди да заколя овцата, която бях тръгнал да нося на пазара, и да знаеш само колко се възрадвах, докато разфасовах добичето…

Стопанинът на къщата вече шептеше толкова тихо, че едва различавах думите му. Чувах как дъждът яростно барабани по покрива, стените и прозорците на паянтовата постройка, съпроводен от бесния вой на вятъра — сигурен знак, че бурята се засилва. Отгоре на всичко — нещо доста необичайно за ноември — в далечината ехтеше приглушен грохот на гръмотевици, който сякаш се усилваше с всяка следваща светкавица. Обаче моят събеседник като че ли изобщо не ги чуваше.

— Да, много се възрадвах от коленето на добичетата, ала туй нищичко не беше… Странно как ти влиза нещо в главата и после не ще да излезе от там. Ако обичаш нашия всемогъщ Господ Бог, млади ми господине, не разказвай на никого за туй, дето ще ти изрека, ама кълна се, че от тая картинка ми се отвори апетит за такива работи, дето не можеш нито да си ги отгледаш на пасището, нито да си ги купиш на пазара… Ей, стой си спокойно, какво те прихваща? Нищичко такова не съм правил, само се питах: Ами ако опитам? Ако вкуся съвсем мъничко? Нали казват, че плътта ни от месо и кръв е създадена, че те ни дават нов живот… И ми стана любопитно — няма ли пък човек да си удължи животеца, ако се храни не просто с хубаво месо, ами и с нещо такова, което е като неговата плът и кръв…

Обаче старецът така и не успя да довърши своя монолог и причината за това не се дължеше нито на обзелата ме уплаха, нито на внезапно развилнялата се буря, в чийто разгар се свестих в пълна самота сред почернелите димящи развалини от разнебитената къща. Зловещият ми събеседник бе спрян от едно на пръв поглед съвсем прозаично и в същото време — доста необичайно обстоятелство.

Старинната книга лежеше на масата, разтворена на ужасяващата гравюра с месарницата на касапина канибал. Точно в момента, когато белобрадият мъж произнесе: като неговата плът и кръв, дочух слаб звук, наподобяващ едва доловимо пльокване, и насред пожълтялата страница се появи неголямо петънце. Веднага си помислих за пороя и течащия покрив… обаче дъждът в Нова Англия обикновено не е червен. Междувременно по средата на илюстрацията, точно върху тезгяха на месаря човекоядец, започна да разцъфва алено петно, което направи кошмарната гравюра още по-реалистична и въздействаща. Щом го забеляза, старецът мигом замлъкна и вдигна очи нагоре — към стаята, откъдето бе излязъл преди около час. Проследих погледа му и видях, че на тавана, точно над главите ни, се е разплуло голямо червено петно с неправилна форма, което растеше пред очите ми. Нито закрещях, нито помръднах; бях като парализиран от ужас и единственото, което успях да сторя, бе да затворя очи. Миг по-късно всичко се разтресе от титаничен гръмотевичен грохот. Съкрушителният удар на стихията бе поразил с цялата си сила тази скверна къща, гъмжаща от чудовищни тайни, милостиво запращайки ме в несвяст; само това спаси разсъдъка ми от неизбежното умопомрачение.

[1] Препратка към есето „Кошмарните страни“ (1918) на ирландския писател Едуард Джон Мортън Дракс Плънкет (1878–1957) — един от основоположниците на жанровете фентъзи и хорър. Осемнайсети барон Дансени, той пише за развлечение, използвайки аристократичната си титла за псевдонима, с който се прославя по цял свят — Лорд Дансени. — Б.пр. ↑

[2] Периодът след Американската война за независимост (1775–1783), в която тринайсетте британски колонии в Северна Америка се противопоставят на Великобритания. — Б.пр. ↑

[3] Филипо Пигафета (1533–1604) — италиански математик, изследовател и пътешественик. Споменатата от Лъвкрафт книга действително съществува. — Б.пр. ↑

[4] Всъщност те са баща и син: Теодор де Бри (1528–1598) и Йохан Теодор де Бри (1561–1621). — Б.пр. ↑

[5] Най-известното произведение на Джон Бъниан (1628–1688) — английски протестантски автор и проповедник. — Б.пр. ↑

[6] „Християнското величие на Америка“ (лат.); Котън Мадър (1663–1728) — американски богослов, биолог, медик и есеист. — Б.пр. ↑

ЗВЯРЪТ ОТ ПЕЩЕРАТА

Ужасното предчувствие, което гризеше моето объркано, отказващо да приеме жестоката истина съзнание, прерасна в смразяваща увереност. Бях се изгубил — окончателно и безнадеждно — в мрачния лабиринт на огромната Мамутова пещера. За пореден път огледах всичко наоколо с напрегнат взор и за пореден път не открих никакъв знак, който да ми посочи пътя към спасението. Никога вече нямаше да зърна благословената дневна светлина, да се любувам на зелените хълмове и да съзерцавам красотата на прекрасния свят, останал някъде далеч над мен. Надеждата ме бе напуснала завинаги. Обаче животът ме беше приобщил към кастата на философите, ето защо изпитвах и известно удовлетворение от стоическото спокойствие, с което се отнасях към критичната ситуация. Въпреки че бях чел много за истеричната паника, в която изпадаха окаяните клетници в подобни случаи, аз си оставах все тъй невъзмутим и хладнокръвен, какъвто бях и преди да осъзная пълната си дезориентация.

Мисълта, че неусетно бях прекрачил отвъд точката, след която нямаше връщане назад, дори за миг не ме накара да изгубя самообладание. Ако смъртта бе единственият ми изход, разсъждавах аз, то тази ужасна, но величествена пещера щеше да се превърне в моя гробница и да ми окаже същия радушен прием, както и гробището в църковния двор. И колкото и необикновено да звучи, вместо да ме изпълват с отчаяние, тези размишления ме дариха с покой.

Бях сигурен, че ме очаква мъчителна гладна смърт. Не се боях от безумието, което застигаше слабите духом, и нямаше кого да виня за надвисналата над мене участ. Никой не ми беше виновен, че изцяло на своя глава се бях отделил от групата пещерни любители, отправяйки се — съвсем сам — към дълбините на тъмните проходи, из чиято плетеница бродех повече от час. И когато осъзнах, че не мога да открия обратния път, вече беше прекалено късно.

Светлината на фенерчето ми започваше да отслабва. Не след дълго щеше да помръкне окончателно и непрогледният мрак на земните недра да ме обгърне в зловещата си прегръдка. Сетих се за колонията на туберкулозноболните страдалци, намираща се тук, в глъбините на Мамутовата пещера. Клетниците съвсем съзнателно дошли по тези места, защото се надявали, че целебният климат на подземния свят с неговата постоянна температура, незамърсен от градските миазми въздух и умиротворяващ покой ще възстанови здравето им. Обаче намерили единствено смъртта си и били открити вкочанени и застинали в странни и ужасни пози. Бях зърнал кошмарните им останки, докато обикаляхме с групата, и сега гадаех как ли щеше да се отрази пребиваването в пещерата на такъв здрав и силен мъж като мен. Ако гладът не прекъснеше живота ми твърде скоро, щях да имам рядката възможност да разреша тази загадка.

Улисан в тези размисли, забелязах как лъчът на фенерчето ми става все по-немощен и накрая угасна съвсем. Възцари се тъмнина. Твърдо решен да изпробвам всички възможности за спасение, аз напрегнах дробовете си до краен предел, надавайки поредица от силни викове. Дълбоко в душата си обаче се съмнявах, че усилията ми ще принесат плодове. Нищо чудно отразеният от безкрайните извивки на черния лабиринт звук да се завърне при мен като ехо, без да е достигнат до ничии други уши.

Въпреки това ми се стори, че долавям нещо, което моментално ме накара да застана нащрек. Нечии приглушени, тихи стъпки по каменния под на пещерата. Възможно ли бе спасението да дойде толкова бързо? Нима водачът на групата бе забелязал отсъствието ми и беше тръгнал по следите ми? Тези въпроси ме изпълниха с радостно вълнение и тъкмо щях да подновя виковете си, когато възторгът ми изведнъж бе заменен от ужас. Слухът ми, който винаги е бил остър, а сега бе станал още по-чувствителен заради гробовното безмълвие на подземния лабиринт, стовари върху шокираното ми съзнание ужасяващата мисъл, че това не бяха човешки стъпки. Съществото, което се приближаваше към мен, не пристъпваше, а се прокрадваше, да не говорим и че всяка крачка на обутия с тежки ботуши водач щеше да отеква като удар с ковашки чук сред мъртвешката тишина, царяща в пещерата. А след като се вслушах по-внимателно, различих в походката на онова, което се движеше към мен, четири такта вместо два.

Това ми бе достатъчно. Вече не се съмнявах, че с прибързаните си викове бях пробудил от сън някакъв див звяр — навярно пума, случайно попаднала сред плетеницата от тунели. Може би Всевишният бе решил да сложи край на живота ми не с мъчителната агония на гладната смърт, а с доста по-бърза и милостива гибел? В същия миг инстинктът ми за самосъхранение лумна като пламък в гърдите ми и аз си казах, че дори приближаващият се към мен хищник да ми носеше избавление, нямаше да му подаря живота си. Точно обратното — щях да се съпротивлявам до краен предел и до последен дъх.

Изпълнен с враждебност към невидимия звяр, аз зашарих с ръце по земята, търсейки някакво оръжие, което да ме защити от предстоящото нападение. Не след дълго успях да напипам два доста големи камъка и ги вдигнах, готвейки се за отпор. Стъпките на пришълеца вече се чуваха съвсем наблизо. Крехките ми надежди, че ще изгуби ориентация и ще ме подмине, бяха окончателно пометени. Докато напрягах слуха си в непрогледния мрак, ненадейно забелязах нещо странно. Нямах никакви съмнения, че към мен се прокрадва четириного същество, но защо от време на време — макар и за кратки интервали — ми се струваше, че различавам походката на двуного? Зачудих се каква ли беше тази загадъчна твар, която всеки момент щеше да се нахвърли отгоре ми. Ами ако се бе изгубила тук преди доста време и дългият престой в пещерата беше започнал да й се отразява? Припомних си отвратителния външен вид на умрелите туберкулозноболни и потръпнах от ужас при представата за скверните деформации и уродливости, които неминуемо връхлитаха всички форми на живот, прекарали повече време сред този мрачен лабиринт. Миг по-късно бях осенен от потресаващата мисъл, че дори и да успеех да надделея над противника си, нямаше да мога да съзра облика му, защото фенерчето ми бе угаснало, а не разполагах с кибрит.

Мозъкът ми бе напрегнат до краен предел. Разстроеното ми въображение изтръгваше всевъзможни плашещи силуети от околния мрак и рисуваше кошмарни картини пред очите ми. Междувременно приглушените, прокрадващи се стъпки продължаваха да се приближават. Помислих си дали пък да не изкрещя, за да сплаша незнайния натрапник, обаче се съмнявах, че съм в състояние да издам и звук. Целият бях вцепенен от ужас. Вече не бях сигурен, че в критичния момент ще съумея да запратя каменните си снаряди към чудовището. А то вече бе пред мен; усещах тежкото му дихание. В следващия момент в съзнанието ми припламна искрица на оптимизъм. Възможно ли бе да идва отдалеч и да е изнемощяло от глад и изтощение? Обнадежден от тази мисъл, аз светкавично пристъпих към действие. Безпогрешно направлявана от слуха ми, дясната ми ръка запрати с цялата си сила големия камък към източника на тежкото дишане и приглушените стъпки.

Чу се глух удар, последван от тежко тупване. Бях успял да поразя целта си. Въодушевен, метнах още един камък по предполагаемото място, където беше паднало съществото. После опрях гръб в стената на прохода, изпълнен с облекчение. До ушите ми достигнаха дрезгавите хрипове на натрапника и аз ненадейно осъзнах, че вече нямам никакво желание да си изяснявам какво точно представлява, нито пък възнамерявах да го атакувам с още камъни, докато издъхне окончателно. Без никаква ясна причина, душата ми се бе изпълнила с вледеняващ суеверен страх и аз не смеех да направя и една-единствена крачка към тежко дишащото тяло, проснато на земята. Наместо това се обърнах в противоположната посока и се впуснах в трескав бяг, тичайки натам, откъдето бях дошъл.

Не след дълго слухът ми долови равномерното потракване на обути в ботуши човешки нозе. Този път нямаше никакво съмнение — това беше водачът! Завиках и закрещях с цялата сила на дробовете си и миг по-късно зърнах в далечината слаб отблясък, който не можеше да бъде нищо друго, освен отразената светлина от нечие фенерче. Втурнах се натам толкова бързо, колкото можех, и преди да разбера какво се случва, вече лежах проснат на земята пред краката на водача. От досегашната ми сдържаност и хладнокръвие, с които толкова се гордеех, не бе останала и следа — бърборех като обезумял и засипвах смаяния си слушател с неудържим порой от несвързани подробности за случилото се, примесени с високопарни благодарствени излияния. Когато започнах да идвам на себе си, водачът ми разказа, че забелязал отсъствието ми едва на излизане от пещерата, но бързо се насочил към мястото, където за последен път бил разговарял с мен, след което се отправил към лабиринта от тунели и след четиричасово търсене усилията му най-накрая били възнаградени.

Докато слушах разказа му, ободрен от светлината и обстоятелството, че вече не съм сам, мислите ми изведнъж се стрелнаха към мистериозното, ранено от мен същество, което навярно още лежеше в мрака недалеч от нас. Любопитството ме зачовърка и ми се прииска да разбуля тайната, обгърнала незнайния ми противник; ето защо предложих на водача да отидем и лично да проверим какво точно ме беше нападнало. Той се съгласи и двамата се отправихме натам. Не след дълго лъчът на фенерчето на моя спътник освети някаква белезникава фигура, просната на земята. След няколко крачки видяхме, че повалената твар е бяла — по-бяла от сияещия около нас варовик — а когато се приближихме съвсем, и двамата извикахме в един глас, сякаш се бяхме наговорили. Навярно изумлението ни бе породено от факта, че съзряното изобщо не се вписваше в очакванията ни за хищен звяр или кръвожадно чудовище, дебнещо в пещерния мрак.

Пред нас лежеше гигантска човекоподобна маймуна, без съмнение избягала от някой странстващ цирк или менажерия. Белоснсжната й козина беше изненадващо тънка и рехава, като изглеждаше най-гъста и дълга върху главата на създанието, откъдето се спускаше надолу към раменете. Не можехме да видим муцуната му, защото лежеше по корем върху каменния под на тунела. Причудливият вид на крайниците му обясняваше защо бях останал с впечатлението, че животното се придвижва ту на четири, ту на два крака. Пръстите му завършваха с дълги нокти, подобни на тези на плъх, и не си личеше да има опашка.

Дишането на съществото ставаше все по-повърхностно и водачът извади пистолета си, за да го довърши. В същия миг обаче то издаде звук, който явно го разубеди, и мъжът прибра оръжието си. Не се наемам да опиша този звук. Той изобщо не приличаше на крясъците, характерни за маймуните, и шокиращата му неестественост би могла да се обясни само с въздействието на вездесъщата гробна тишина и яркия лъч на фенерчето. Помислих си, че по всяка вероятност това бе първата светлинка, която умиращото създание виждаше, откакто се бе изгубило в пещерата.

Изведнъж по тялото му пробяга едва доловим спазъм. Крайниците му потрепериха, звярът се сгърчи в предсмъртна конвулсия и муцуната му неочаквано се обърна към нас. Ужасът, който прочетох в погледа му, буквално ме зашемети и в продължение на няколко секунди сякаш бях парализиран. Черните му очи, напълно лишени от ириси, се открояваха в болезнен контраст с белотата на тялото му. Щом се вгледах по-внимателно, обърнах внимание на добре развитите челюсти и необичайното за приматите гладко лице с правилен, ясно изразен нос. Докато се взирахме като хипнотизирани в странното създание, устните му се разтвориха и то отново издаде онзи смразяващ кръвта звук, след което издъхна.

Усетих как водачът се вкопчи в ръкава на палтото ми, треперейки толкова силно, че светлината на фенерчето бясно затанцува по стените и свода на пещерата, хвърляйки чудновати сенки.

Междувременно аз стоях, вцепенен като статуя, неспособен да отместя очи от мъртвото тяло пред себе си.

Страхът си бе отишъл, отстъпвайки място на изумление, състрадание и благоговеен трепет, защото звуците, които бе издало умиращото създание, бяха разкрили потресаващата истина. Звярът, когото бях убил, неведомият обитател на мрачната пещера, чийто живот бях отнел, беше — или поне някога е бил — ЧОВЕК!

УЛИЦАТА

Някои вярват, че местата и предметите, сред които живеем, имат душа; други не споделят този възглед и го подминават със снизходителна насмешка. Аз няма да вземам ролята на съдия в този спор — просто ще ви разкажа за една Улица.

Тази Улица се бе родила под стъпките на силни и благородни мъже; наши братя по кръв, дръзнали да се отправят отвъд океана, оставяйки зад гърба си Блажените острови. Изпървом Улицата представляваше само тясна пътечка, утъпкана от водоносците, сновящи между ручея в горските дъбрави и къщичките, изникнали на морския бряг. С разрастването на поселището нови заселници усвояваха северната страна на Улицата; домовете им, построени от масивни дъбови трупи, се взираха в гората иззад високи каменни зидове, защото в пущинака се криеха индианци, които само чакаха удобния момент, за да изстрелят горящите си стрели. Времето течеше и не след дълго откъм южната страна на Улицата също се издигнаха китни къщурки.

По Улицата крачеха сурови мъже с конусовидни шапки, въоръжени с мускети и ловни пушки. Съпровождаха ги жени с бонета[1] и послушни деца. Мъжете прекарваха вечерите пред семейните огнища, потънали в четене или разговори с домочадието си. Онова, което четяха и говореха, беше просто душно и безхитростно; то им вдъхваше кураж и сила ден след ден да покоряват гората и да обработват полята. Като слушаха по-възрастните, децата се запознаваха със законите и обичаите на предците си и научаваха какъв е бил животът в добрата стара Англия, която нито помнеха, нито бяха зървали някога.

След края на войната индианците вече не нарушаваха спокойствието на Улицата. Стопанствата процъфтяваха, мъжете се трудеха и всички бяха доволни от ежедневието си. Хлапетата растяха в благополучие и мир и все нови и нови семейства пристигаха от Родината и се заселваха на Улицата. Неусетно децата на първите колонисти пораснаха и възмъжаха. Селцето се превърна в град и скромните дървени къщурки постепенно отстъпиха място на красиви домове, съградени от тухли и дърво, с каменни стълбища, железни парапети и кокетни ветрилообразни прозорчета над входните врати. Нищо в тези сгради — нито отвътре, нито отвън — не бе изработено набързо и с лека ръка, защото трябваше да служи на поколения наред. Интериорът поразяваше с изискания вкус на собствениците — резбованите камини, елегантните стълбища, изящните мебели, порцелановите прибори и сребърните сервизи напомняха за Родината, откъдето бяха донесени голяма част от тях.

Улицата жадно поглъщаше мечтите на младите хора и се радваше, че обитателите й стават все по-изтънчени и щастливи. Там, където някога бяха господствали само силата и честта, сега правеше първите си крачки пълнокръвният живот. Книгите, картините и музиката влязоха в домовете, а юношите постъпваха в университета, издигнал се над северната долина. Конусовидните шапки, мускетите и дантелите останаха в миналото; по павираната улична настилка трополяха копитата на чистокръвни коне и се носеха пищни позлатени карети, будещи възхита у минувачите, крачещи по застланите с каменни плочи тротоари.

От двете страни на Улицата растяха дървета — величествени брястове, дъбове и кленове — ето защо напролет и лете тя се къпеше в сенчеста зеленина и се огласяше от гласовете на чуруликащите птици. В градините пред къщите растяха ароматни рози, жив плет ограждаше дворовете, прорязани от лъкатушещи пътечки и декорирани със слънчеви часовници, а нощем луната и звездите захласнато съзерцаваха изпъстрените с капчици роса цветя.

Имаше войни, бедствия и катаклизми, но Улицата сънуваше прекрасния си сън. Мнозина младежи я напускаха и малцина се завръщаха. На мястото на старото знаме се издигна нов флаг — с ивици и звезди. Хората говореха за големите промени, ала Улицата не ги усещаше, защото обитателите й си бяха същите и навред ехтеше все същата реч. Както и преди, сладкогласните птици намираха подслон в короните на дърветата, а нощем луната и звездите се любуваха на окъпаните в свежа роса благоуханни розови храсти.

Годините летяха и на Улицата вече не се виждаха триъгълни шапки, перуки и оръжия. Колко странно изглеждаха бастунчетата, цилиндрите и модните къси прически! Покоят на Улицата все по-често се нарушаваше от непривични звуци — изпървом от реката, намираща се на километър и половина от нея, се издигнаха кълба дим и се разнесе неведом тътен, а след няколко години грохотът, пушекът и саждите заприиждаха от всички страни. Въздухът вече не беше толкова чист, както преди, ала духът на Улицата си оставаше същият. Все пак тя бе проправена с кръвта и мъжеството на първите заселници. Какво от това, че хората разкъсваха земните недра, за да поставят в тях причудливи тръби, или издигаха стълбове, опасвайки пространството с тънки жици? Улицата бе скътала в сърцето си толкова много древни тайни и мъдрости, че просто нямаше как да забрави лесно миналото.

Ала ето че настана мрачно време, когато тези, които познаваха старата Улица, вече я възприемаха като чужда, а онези, които бяха свикнали с новия й облик, не помнеха миналото й. Те идваха и си отиваха, гласовете им звучаха рязко и грубо, а одеждите и лицата им дразнеха очите. Притворните им мисли и желания нямаха нищо общо със справедливия, честен и мъдър дух на Улицата и тя безмълвно крееше, докато къщите потъваха в запустение и разруха, вековните дървета изсъхваха, а розовите храсти се задушаваха в прегръдката на уродливи плевели. Само веднъж изпита смътна гордост — когато младежи, облечени със сини униформи[2], преминаха в строен марш по нея, отправяйки се натам, откъдето мнозина нямаше да се завърнат.

Годините се нижеха една подир друга и Улицата неусетно беше сполетяна от още по-тежка участ. Всички дървета бяха изсечени, а на мястото на благоуханните цветни градини се издигнаха сиви и грозни многоетажни жилищни сгради. Обаче старите домове още си стояха, защото бяха съградени с любов и имаха важна мисия — да служат на поколения наред. Нови лица се появиха на Улицата — зловещи, коварни лица с лукави очи и странни черти — чиито притежатели изричаха неразбираеми думи и слагаха неразбираеми табели с познати и непознати букви върху фасадите на занемарените постройки. Товарни колички задръстваха канавките. Над Улицата надвисна тежко зловоние и древният й дух потъна в сън.

Покоят й бе нарушен от нови вълнения. Отвъд океана бе избухнала война и революция; рухваха династии и деградиралите им поданици се устремяваха със съмнителни намерения към Западните земи. Мнозина от тях намериха приют в посърналите къщи, смътно помнещи пеенето на птиците и аромата на розите. После Западните земи се пробудиха от унеса си и се притекоха на помощ на Родината в титаничната битка за спасяването на цивилизацията. Над градовете отново се развяха старите знамена, сред които победоносно се издигаше и новият флаг, придружен от един семпъл, но също славен трикольор. Обаче над Улицата не се вееха много знамена, защото тук се бяха загнездили страхът, омразата и невежеството. По паважа й отново маршируваха млади бойци, но те не можеха да се сравнят с героите със сините униформи от прежните дни. Нещо бе изгубено завинаги. Чедата на онези герои бяха напуснали този свят, отнасяйки добродетелите на бащите си в гробовете, а техните синове не знаеха нищо за Улицата и древния й дух.

Не след дълго велика победа долетя отвъд океана и младежите се завърнаха с ореола на триумфа. Онова, което изглеждаше изгубено, се бе възвърнало… обаче Улицата продължаваше да тъне в страх, омраза и невежество. Навярно защото старите пришълци не си отиваха, а непрекъснато прииждаха нови и се настаняваха в старинните къщи. Чужденците бяха смугли и злобни и сред тълпите, изпълнили тротоарите, малцина напомняха за онези, под чиито стъпки се бе родила Улицата и които бяха изковали нейния дух. Макар и същата, тя вече беше друга и в очите на хората горяха пламъчетата на алчността, славолюбието, кариеризма и отмъстителността. Носеха се слухове за безредици и измяна… За потаен заговор, целящ смъртен удар срещу Западните земи, та да могат убийците да се изкатерят по руините към властта, както бяха сторили и в мрачната си студена страна, откъдето бяха дошли повечето от тях. Улицата стана сърцето на този заговор — занемарените къщи гъмжаха от чуждоземните вируси на междуособиците, а зад стените им бръмчеше непонятната реч на съзаклятниците, които чертаеха страшните си планове и изгаряха от нетърпение час по-скоро да настъпи бленуваният ден на кръв, огън и смърт.

Законът имаше какво да каже за съмнителните сборища на Улицата, ала не разполагаше с нужните доказателства. С денонощно усърдие пазителите на реда, скрили полицейските си значки и напрегнали слуха си, дежуреха час след час покрай такива пропаднали и тъмни места като пекарната на Петрович, училището по съвременна икономика, „Съркъл Соушъл Клъб“ и кафе „Либърти“. Там се събираха зловещите хора и лаконично си разменяха откъслечни реплики, често прибягвайки до родния си език. Междувременно старинните къщи продължаваха да пазят спомена за отминалите благородни векове, за забравената мъдрост на първите заселници и за ароматните рози, искрящи сред капчици роса под нежната лунна светлина. От време на време самотната душа на някой поет или пътешественик се любуваше на изящната им архитектура и се опитваше да възпее повехналото им величие, ала такива поети и пътешественици се срещаха все по-рядко и по-рядко…

С течение на времето все по-страшна ставаше мълвата, че старите постройки са приютили терористи, готови в уречения час да разпалят кървава вакханалия, грозяща със смърт Америка и прекрасните традиции на Улицата. Листовки и позиви се носеха като пеперуди във въздуха и кацаха в мръсните канавки; листовки и позиви, написани на различни езици и призоваващи към размирици, бунтове и кланета. В тях се говореше за събаряне на древните закони и добродетели, изковани от предците ни, както и за стъпкване на душата на старата Америка — на онази душа, която в продължение на толкова много години ревностно бе пазила свободата, справедливостта и търпимостта. Слуховете нашепваха, че притворните пришълци, които живееха на Улицата и се събираха в отвратителните заведения, всъщност са водачите на чудовищна революция и имат на свое разположение милиони безмозъчни, свирепи зверове, които нямат търпение да протегнат хищните си нокти и да започнат да разкъсват, погубват и рушат, докато страната, завещана ни от Бащите основатели[3], не се превърне в пепелище. Вече мнозина очакваха с ужас Четвърти юли и датите, посочени в пропагандните листовки; ала, както и преди, нямаше никакви улики, които да посочат ясно и недвусмислено имената на заговорниците. Никой не можеше да каже със сигурност кои точно хора трябва да бъдат арестувани, за да се пререже главната артерия на невъобразимия терористичен акт. Пазителите на закона многократно подлагаха на обиск предполагаемите свърталища на конспираторите, но усилията им бяха безплодни; сломени от липсата на резултати, в крайна сметка те извърнаха лице от проблема и оставиха целия град на произвола на съдбата. Бяха заменени от мъже със сиво-кафяви униформи и мускети, но може би това бе просто съновидение, присънило се на Улицата — навеян от миналото сън, в който мъже с конусовидни шапки и старовремски пушки се връщат от горския ручей към къщичките, изникнали на морския бряг. Надвисналото бедствие бе неизбежно и никой не смееше да застане на пътя на жреците на злото и коварството.

И тъй, Улицата спеше неспокойния си сън, ала ето че една лятна нощ зърна нещо. Навсякъде — в пекарната на Петрович, в училището по съвременна икономика, в „Съркъл Соушъл Клъб“ и в кафе „Либърти“ (а и не само там) — се събираха многолюдни орди смугли мъже, в чиито разширени от възбуда очи гореше пламъкът на бленувания разрушителен триумф. Тайният телеграф предаваше странни, неведоми съобщения, голяма част от които станаха известни едва впоследствие, когато Западните земи вече бяха в безопасност. Мъжете със сиво-кафявите униформи не можеха да разберат какво всъщност се случва и не разбираха какво трябва да сторят, защото зловещите пришълци нямаха равни по хитрост и лукавство.

Въпреки това мъжете със сиво-кафяви униформи едва ли ще забравят някога тази нощ и ще разказват на внуците си за нея, както ще разказват и за Улицата, понеже малко преди зазоряване мнозина от тях бяха изпратени там на мисия, която нямаше нищо общо с очакваната от тях. Оказа се, че водачите на анархистите са свили змийското си гнездо между старите, проядени от червеите стени на няколко съмнителни сгради, разнебитени от атаките на времето и стихиите, ала онова, което се случи, порази дълбоко всички и ги накара да се замислят дали се касаеше само за странно съвпадение… Събитието наистина изглеждаше невероятно, но в същото време си беше съвсем закономерно и естествено. В ранния предутринен час, като гръм от ясно небе, проядените от червеи стени изведнъж потрепериха в титанична конвулсия и в същия миг се сгромолясаха, оставяйки подире си само два тухлени комина и частица от единствения здрав зид в околността. Всичко останало — в това число пекарната на Петрович, училището по съвременна икономика, „Съркъл Соушъл Клъб“ и кафе „Либърти“ — бе погребано под развалините. Един поет и някакъв пътешественик, озовали се сред тълпата, привлечена от необичайното зрелище, разказваха необикновени неща. Поетът твърдеше, че малко след срутването зърнал сред руините призрачните очертания на красиви старинни къщи, пред които се издигали величествени брястове, дъбове и кленове, докато пътешественикът заяви, че вместо присъщото за района зловоние доловил благоуханен аромат, сякаш наоколо внезапно били разцъфнали розови храсти. Ала всеки знае, че бляновете на поетите са лъжовни, а думите на странниците не бива да се приемат за чиста монета…

Някои вярват, че местата и предметите, сред които живеем, имат душа; други не споделят този възглед и го подминават със снизходителна насмешка. Аз няма да вземам ролята на съдия в този спор; просто ви разказах за една Улица.

[1] Старовремска дамска шапчица с връзки. — Б.пр. ↑

[2] Вероятно авторът има предвид синята униформа на Съюза (Северните щати) по време на Гражданската война между Севера и Юга (1861–1865). — Б.пр. ↑

[3] Така се наричат политическите водачи и държавниците, изиграли ключова роля в основаването на САЩ, сред които се открояват Джордж Вашингтон, Томас Джеферсън и Бенджамин Франклин. — Б.пр. ↑

В КРИПТАТА

Според мен няма нищо по-абсурдно от широко разпространеното схващане, че под така нареченото „простодушие“ автоматично се подразбира благоразумие, трудолюбие и добродетел. Ако ви кажа, че действието на разказа, който сте на път да прочетете, се развива в едно спокойно селце, а сюжетът повествува за произшествие, случило се в гробищната крипта с местния гробар — немарлив, грубоват и дебелокож човек — навярно всеки здравомислещ читател ще се настрои за пасторална, забавна и дори комична история. Обаче Бог ми е свидетел, че необикновеният инцидент — за който мога да разкажа едва сега, след кончината на Джордж Бърч — си има своята тъмна страна, пред която бледнеят и най-мрачните и сурови житейски трагедии.

След този инцидент Бърч стана инвалид и през 1881 година смени работата си. Всички, които го познаваха, ще ви кажат, че гробарят никога не навлизаше в подробности за случилото се и всячески се стараеше да избягва тази тема. По подобен начин се държеше и доктор Дейвис — лекуващият го лекар, който също почина преди няколко години. Според хорската мълва физическият недъг на Бърч се появил в резултат на контузия по време на измъкването му от криптата на селското гробище на Пек Вали, където по непредпазливост се затворил и успял да се спаси едва след девет часа с цената на неимоверни усилия. Това бе самата истина, но в тази история имаше и други, доста по-угнетяващи и зловещи обстоятелства, за които той ми разказваше шепнешком, когато изпадаше в състояние на силно алкохолно опиянение. Предполагам, че откровеността му се дължеше на обстоятелството, че все пак бях негов лекар, а след смъртта на стария Дейвис гробарят изпитваше необходимост да общува с някого, пред когото да излива душата си. Той самият бе ерген и всичките му родственици бяха измрели.

Както вече споменах, до 1881 година Джордж Бърч изкарваше прехраната си като селски гробар и майстор на ковчези в гробището на Пек Вали. По своя примитивизъм и коравосърдечие той превъзхождаше и най-наглите представители на своята професия, а хорската мълва му приписваше такива омерзителни деяния, каквито е трудно да си представим в наши дни. Как ли щяха да се почувстват жителите на селцето, ако узнаеха с каква безскрупулност Бърч обираше всички накити и бижута от безжизнените тела на непрежалимите им близки и с какво „благородство“ захвърляше и разместваше покойниците в траурните саркофази и скъпоструващите ковчези? Да, гробарят бе извънредно мързелив, глуповат, безсъвестен и немарлив индивид, но въпреки негативните му качества би било пресилено да го окачествим като „лош“ или „зъл“ човек.

Трудно ми е да реша откъде да подхвана историята на Бърч, защото литературата не е моето поприще и не се смятам за умел разказвач. Като се замисля, всичко започна с необикновено студения декември на 1880 година, когато земята замръзна и селските гробокопачи откриха, че разравянето й на практика е невъзможно. За щастие, Пек Вали не бе голямо селище и смъртността в района не бе особено висока, ето защо бе решено за временен пристан на мъртъвците да послужи специално приспособената за това старинна крипта, издигаща се в центъра на селското гробище.

В тези сурови климатични условия нашият гробар съвсем изпадна в летаргично състояние и задмина по ленивост, нехайство и разпуснатост дори предишното си Аз. Никога преди Джордж Бърч не беше изработвал такива недодялани, паянтови и грубо сковани ковчези. Небрежното му отношение засягаше всички аспекти на работата му — в това число и старовремската гробница, където ковчезите с тленните останки на покойниците се валяха, нахвърляни в ужасен безпорядък, да не говорим за печалното състояние на ръждивата ключалка на масивната желязна врата, която гробарят блъскаше и затръшваше, както му падне.

Накрая дойде пролетта, снеговете започнаха да се топят и усърдно разкопаните от гробокопачите гробове бяха готови да приемат деветимата покойници, търпеливо чакащи своя ред в старинната крипта. Колкото и да ненавиждаше предстоящата процедура по пренасянето и погребването на мъртъвците, една мрачна априлска утрин Бърч трябваше да запретне ръкави и да се залови за работа. Още по пладне обаче гробарят махна ядосано с ръка и се отдаде на почивка, защото проливният дъжд дразнел и бездруго нервния му кон, запрегнат в каруцата, разнасяща покойниците из разкаляното гробище.

За цялата сутрин Джордж бе успял да транспортира само един ковчег — този на деветдесетгодишния старец Дариъс Пек — заравяйки го в най-близкия до криптата гроб. На следващия ден Бърч възнамеряваше да се заеме с ковчега на дребния старчок Матю Фенър, но не било съдено на благородния му замисъл да се осъществи. Гробарят се подмотваше и лентяйстваше в продължение на цели три дни — чак до късния следобед на Разпети петък от Страстната седмица, който се падаше на 15 април. По онова време Бърч не беше суеверен и поради тази причина не обърна никакво внимание на датата, обаче впоследствие избягваше да предприема нещо важно в съдбоносния шести ден от седмицата, защото случилото се през тази нощ преобърна из основи безметежния живот на селския гробар.

И тъй, в петъчния следобед на 15 април Джордж Бърч се намести на капрата на раздрънканата каруца и подкара своенравния си кон към гробницата, за да натовари ковчега на Матю Фенър. Впоследствие сам ми подшушна, че не бил съвсем трезвен, макар че в онези дни не посягаше толкова често към чашката, както след произшествието в криптата. Просто бе порядъчно развеселен и се забавляваше, пришпорвайки клетото добиче, което пръхтеше, риташе с копита и цвилеше, огласяйки цялата околност. Времето бе хладно и духаше силен вятър, ето защо Бърч искрено се зарадва, когато отвори желязната врата и пристъпи в гробницата, долепена до склона на невисокия хълм, издигащ се насред селското гробище. Царящото във влажното помещение зловоние навярно би накарало всеки нормален човек да сбърчи нос, но нашият гробар не се отличаваше с особена чувствителност и се безпокоеше само за едно — да не обърка ковчезите. Още не бе забравил шумния скандал, разразил се, след като родствениците на Хана Биксби, пожелали да транспортират тленните й останки в гробището на големия град, където се местеха, откриха под надгробния й камък ковчега на съдията Капуел.

В криптата цареше полумрак, ала зрението на Бърч бе добро и той не се насочи към ковчега на Асаф Сойър, макар да изглеждаше досущ като този на Матю Фенър. В интерес на истината първоначално гробарят го бе сковал за Матю, но ковчегът се получи толкова паянтов и недодялан, че в крайна сметка Джордж реши да го бракува. Причината за това се дължеше на неочаквано пробудилата се сантименталност на гробаря — преди пет години, когато бе останал без пукната пара, старият Матю му бе помогнал със своята доброта и щедрост да си стъпи на краката. Бърч направи друг ковчег за Фенър, но понеже бе практична натура, реши да запази стария с надеждата, че все ще успее да го пробута на някого. И когато Асаф Сойър издъхна от ужасна треска, гробарят веднага съзря удобната възможност да се отърве от паянтовата дървения. Сойър никога не се бе радвал на кой знае каква любов от страна на съселяните си, а слуховете за неговата нечовешка отмъстителност, язвителност и злоба бяха безчет. Ето защо сега Джордж избута безцеремонно ковчега му встрани и се заоглежда в търсене на този на Фенър.

Точно в момента, когато погледът му се спря на ковчега на добрия Мат, внезапен порив на вятъра затръшна желязната врата и гробницата потъна в мрак. През тясното прозорче над вратата се процеждаше съвсем малко светлина, а вентилационната шахта на тавана пропускаше само въздух; поради тази причина на гробаря не му оставаше нищо друго, освен да се обърне и пипнешком да си запробива път към входа на криптата, препъвайки се в разхвърляните из помещението ковчези. Когато пръстите му най-сетне напипаха ръждивата дръжка, в сърцето му се разля неописуемо облекчение, но само миг по-късно от него не остана и следа. Вратата не помръдваше. Ръждивата брава, която Бърч нито веднъж не провери и не смаза, сега му се бе отплатила подобаващо за липсата на елементарни грижи. Старият й механизъм бе заклинил, превръщайки го в затворник в тази крипта, пълна с десетки мъртъвци, и веднага щом гробарят осъзна сериозността на положението си, от гърдите му се изтръгна пронизителен вик. Обаче единственият отклик, който получи, бе враждебното — и като че ли доволно — изпръхтяване на запретнатия в каруцата кон, потропващ с копита пред вратата на гробницата.

Това се случи около три и половина следобед. Благодарение на грубия си прагматизъм, Джордж бързо си даде сметка, че крясъците няма да му помогнат, ето защо се насочи към инструментите си, които — доколкото си спомняше — трябваше да се въргалят някъде из ъглите на помещението. Трудно е да се каже до каква степен дебелокожата му натура е била потресена от този нелеп инцидент, но едно е сигурно — гробарят не хранеше никакви илюзии, че ако по волята на щастливата случайност оттук не минеше някой човек, решил да отдаде почит на покойните си близки навръх Разпети петък, щеше да се наложи да остане затворен тук през цялата нощ… а нищо чудно и за по-дълъг период от време.

За съжаление, никой от инструментите не бе подходящ за задачата, която стоеше пред Бърч. Въпреки това той се опита да отвори вратата с помощта на чук и длето, колкото и да му беше трудно да работи в сгъстяващия се мрак. Какво ли не би дал за фенер или даже една свещичка… Когато се увери, че усилията му няма да доведат до нищо, гробарят започна да се озърта, търсейки друг начин да се изтръгне от неволния си плен. Понеже криптата бе долепена до склона на хълма, тясната вентилационна тръба минаваше през земен пласт с дебелина метър и половина, което обезсмисляше всеки опит да се промъкне оттам. Следователно му оставаше само един изход — продълговатото хоризонтално прозорче над желязната врата, чийто отвор можеше да разшири с помощта на инструментите си. Единственият проблем се коренеше във факта, че спасителното отверстие се намираше прекалено високо, а Джордж не разполагаше със стълба. Отгоре на всичко в стената нямаше никакви ниши или первази, по които да се изкатери и да достигне до прозорчето, отвъд което го очакваше бленуваното спасение.

Докато умуваше над разрешаването на проблема, очите му ненадейно се спряха на разпръснатите из помещението ковчези, чиито очертания едва се различаваха в сумрачната гробница. Ами ако ги използваше вместо стълба? Само трябваше да ги нареди подобаващо. И три ковчега щяха да му стигнат, каза си гробарят, макар че най-сигурно би било да използва четири. Все пак повърхностите им бяха плоски и сравнително равни; можеше да ги постави един върху друг, сякаш са детски кубчета за игра, и да се изкатери върху тях. След кратък размисъл Бърч реши да разположи три ковчега успоредно на стената — те щяха да му служат за основа на цялото съоръжение. Върху тях щеше да намести други четири — два върху два — а най-отгоре да постави последния, превръщайки го в работна площадка. Обнадежден, Джордж си каза, че бе способен да направи всичко това без особени усилия и с лекота да достигне желаната височина. За да улесни задачата си, можеше да сложи в основата на бъдещата конструкция не три, а само два ковчега — така щеше да разполага с повече свободно пространство при градежа и да запази третия ковчег за резерва, в случай че в решаващия момент му потрябва допълнителна опора.

И тъй, пленникът на криптата започна да се труди в гъстия сумрак, като преместваше безцеремонно ковчезите и пет пари не даваше за тленните останки на покойниците, намиращи се вътре в тях. Отдаден единствено на осъществяването на спасителния си план, гробарят разместваше, избутваше, блъскаше и придърпваше ковчезите, издигайки етаж подир етаж миниатюрната си вавилонска кула. По някое време някои от тях зловещо изхрущяха, което му напомни колко набързо и безотговорно ги бе сглобявал, и Бърч стигна до извода, че на върха на съоръжението непременно трябваше да разположи някой от по-здравите и надеждни ковчези, за да имат краката му възможно най-стабилната опора. Може би най-подходящ за целта, прецени гробарят, бе ковчегът на Матю Фенър. Тази мисъл го изпълни с нови сили и той веднага се зае да го открие, като се ориентираше главно пипнешком, защото вече нищо не се виждаше, и съвсем скоро — като по някакво тайнствено чудо — ковчегът сякаш сам попадна в ръцете му.

Кулата вече бе почти готова и Джордж приседна на ръба на едни от ковчезите в основата й, за да си почине малко. Щом си отдъхна, взе инструментите си и внимателно се изкатери най-горе, заставайки срещу тясното прозорче. То бе обрамчено от тухли, ето защо гробарят не се съмняваше, че съвсем скоро ще успее да го разшири достатъчно, за да се провре през отвора. Още при първите удари на чука му запрегнатият в каруцата кон зацвили със странна интонация, в която сякаш се долавяха ту окуражителни, ту насмешливи нотки. И едното, и другото беше уместно, защото усилията на Бърч срещнаха изненадваща съпротива от страна на паянтовата на пръв поглед зидария.

Вечерта неусетно се превърна в нощ, а нашият герой все още се бъхтеше с чука без кой знае какъв резултат. Понеже луната бе закрита от гъсти облаци, той се осланяше изцяло на осезанието си и трябваше да се труди пипнешком, ала въпреки неочакваните спънки беше сигурен, че най-късно до полунощ ще е излязъл на свобода. Без да се терзае от угнетяващи размишления за времето, мястото и съдържанието на ковчезите под краката му, той методично рушеше тухлената преграда, деляща го от спасението. Не след дълго отверстието стана толкова голямо, че той на няколко пъти се опита да се провре през него, при което дървената конструкция под него започваше страховито да се тресе и да проскърцва. Това обаче ни най-малко не го притесняваше; оставаше му съвсем малко работа и скоро пролуката щеше да е достатъчно широка, за да се промуши без никакви затруднения през нея.

Беше малко след полунощ — или поне така му се струваше, — когато Бърч реши, че вече може да се измъкне навън. Изтощението започваше да си казва думата и той отново приседна за малко на най-ниското ниво на кулата от ковчези. Изгладнелият кон отвън цвилеше с такава настойчивост, че започваше да лази по нервите на пословичния със своето дебелокожие гробар. Колкото и да беше странно, мъжът не се чувстваше никак въодушевен от предстоящото спасение; точно обратното — дори изпитваше смътна и необяснима тревога. Докато се изкачваше по клатушкащото се съоръжение, Джордж долови как дървото застрашително трещи, сякаш всеки миг ще се пропука под тежестта му. В момента, в който стъпи върху най-горния ковчег, той внезапно осъзна, че е допуснал огромна грешка, защото дървеният капак ненадейно се продъни и гробарят хлътна половин метър надолу, а краката му потънаха в нещо меко и пихтиесто, за чиято същност Бърч не смееше и да си помисли. Стреснат от неочаквания трясък, проехтял в нощта — а може би и от зловонието, блъвнало навън през прозорчето на криптата — конят изцвили уплашено и се впусна в лудешки галоп през гробището, влачейки празната каруца подире си.

Озовал се в такова неудобно и отвратително положение, гробарят установи, че се намира твърде ниско, за да се провре през спасителното отверстие. От друга страна, всяко протакане можеше допълнително да влоши и бездруго неприятната ситуация, заплашвайки да срути цялата нестабилна конструкция. Ето защо Джордж нямаше друг избор, освен да мобилизира всичките си сили и да се вкопчи в долния ръб на тясното прозорче, след което да се набере до необходимата височина и да се промуши през зейналата пролука. Ала точно в момента, в който се надигаше, гробарят изведнъж почувства някакво изненадващо съпротивление, затрудняващо неимоверно задачата му. Сякаш нещо се бе вцепило в мъртвешка хватка в глезените му, дърпайки го надолу със страшна сила.

За първи път през тази нощ Бърч изпита страх, последван от изгаряща болка. Успокояващите мисли, осенили прагматичния му разсъдък — че всичко си има своето прозаично обяснение и се дължи на острите трески, стърчащите гвоздеи или назъбените краища на разцепилия се капак — бързо бяха заменени от нов пристъп на ужас. Колкото и да се мяташе, дърпаше и риташе с крака, гробарят не можеше да се изтръгне от неочаквания капан, в който бе попаднал. Той закрещя като обезумял, без да прекратява болезнените опити да се освободи, усещайки как кръвта струи от дълбоките му рани и се стича по краката му. Най-накрая, с цената на огромни усилия, Джордж успя да се издигне до нивото на прозорчето. Тялото му се извиваше и гърчеше като червей, напредвайки мъчително към избавлението, и само слепият инстинкт му помогна да се провре през клаустрофобичното отверстие. След цяла вечност — както му се стори — тялото му тупна тежко на земята пред входа на криптата и той трескаво запълзя през гробището, влачейки осакатените си крака подире си.

Разтреперан от ужас, Бърч се тътреше към къщурката на пазача Армингтън с цялата бързина, на която бе способен, сякаш го гонеше призрак. Обаче никой не го преследваше; във всеки случай, беше съвсем сам, когато заблъска по вратата на къщичката и пробуди пазача от дрямката му. Армингтън му помогна да легне на свободния креват и изпрати сина си Едуин да извика доктор Дейвис. Раненият беше в пълно съзнание, но не можеше да говори свързано и само ломотеше разни неща от рода на: „Ох, краката ми!“, „Пусни ме!“ и „Затворен в криптата“.

Когато лекарят пристигна, прегледа гробаря и остана силно озадачен от дълбоките рани в областта на глезените му. Плътта бе ужасно разкъсана и ахилесовите сухожилия и на двата крака бяха сериозно пострадали; това обаче едва ли обясняваше защо ръцете на доктора трепереха, докато превързваше обезобразените крайници на пострадалия, понеже Дейвис със сигурност бе виждал къде-къде по-ужасни рани в дългогодишната си лекарска практика. Той започна да засипва Бърч с най-различни въпроси, част от които не изглеждаха пряко свързани с инцидента: знаел ли е със сигурност чий ковчег е поставил най-отгоре, как точно го е открил в сумрачната крипта, как е разпознал солидния ковчег на Матю Фенър и как го е различил от този на Асаф Сойър, който е бил със същите размери… Накрая доктор Дейвис изрази почудата си, че здравият ковчег на добряка Фенър толкова лесно се е пропукал под тежестта на гробаря; все пак лекарят бе присъствал на погребалните церемонии и на Фенър, и на Сойър, беше виждал ковчезите и на двамата и още тогава му се бе сторило странно как Бърч е успял да събере трупа на отмъстителния фермер (който бе доста по-висок от дребничкия Фенър) в ковчег със същата големина.

Лекарят прекара два часа край постелята на пострадалия и преди да си тръгне, помоли гробаря да казва на всички, че се е наранил на назъбените краища на разцепеното дърво и стърчащите оттам гвоздеи. Иначе — заяви му той — никой няма да ти повярва. Изобщо най-добре би било да приказва възможно най-малко и да не позволява на друго медицинско лице да лекува раните му. Бърч му обеща, че така и ще направи… и удържа на думата си. След кончината на доктор Дейвис гробарят разказа за случилото се единствено на мен, и то само защото бях негов лекуващ лекар. Едва ли е необходимо да казвам, че щом зърнах белезите от нараняванията му — които по това време вече бяха сериозно избледнели — веднага разбрах колко мъдър и далновиден е бил съветът на починалия ми предшественик.

След този инцидент гробарят остана инвалид за цял живот, защото ахилесовите му сухожилия бяха тежко разкъсани, но най-голямата травма според мен претърпя душата му. Поведението на Джордж Бърч претърпя коренна промяна и беше тъжна гледка да се наблюдава реакцията му при споменаването на такива обикновени думи като петък, крипта, ковчег и гробница, както и на много други, на пръв поглед лишени от връзка с преживените в онази априлска нощ събития. Изплашеният му кон скоро се върна в обора си, ала помраченият разсъдък на гробаря така и не можа да открие пътя към някогашното си състояние. Клетникът смени професията си, обаче това изобщо не му помогна да възвърне душевното си равновесие, а неудържимата страст, с която започна да обръща чашката, само засили въздействието на пагубните спомени, от които Бърч искаше да се пречисти.

Ала събитията от онази съдбовна нощ не се изчерпват само със случилото се със злополучния гробар. След като прегледа пострадалия и го посъветва да държи езика си зад зъбите, доктор Дейвис взе един фенер и се отправи към старинната крипта. Гъстите облаци се бяха разпръснали и ярката луна озаряваше със сребристото си сияние разпръснатите пред гробницата тухлени отломки, а неравното отверстие, зейнало на мястото на тясното прозорче над желязната врата, приличаше на хищно ухилена паст. Отвън ръждивата брава се отвори с лекота, ала лекарят предпочиташе да не рискува и подпря вратата с останките от натрошената зидария, въргалящи се наоколо.

Ужасната смрад, която се носеше във вътрешността на криптата, беше непоносима, обаче Дейвис имаше голям опит в дисекционните зали и без колебание пристъпи в това сумрачно царство на зловонните миазми. Той се огледа внимателно наоколо и от гърдите му изведнъж се изтръгна неволен вик на ужас, последван от сподавен хрипкав звук, който бе по-страшен и от най-пронизителния вопъл. Сетне рязко се обърна и се втурна към къщурката на пазача, без изобщо да му мине през ума, че оставя вратата на гробницата да зее широко отворена.

Когато нахълта в стаята, където лежеше Джордж Бърч, доктор Дейвис го сграбчи за раменете и започна да го разтърсва с такава сила, че клетникът мигом се пробуди от дълбоката дрямка, в която бе потънал. Гробарят запримигва уплашено, неспособен да осъзнае какво точно се случва, докато лекарят — който съвсем бе забравил за медицинската етика и законите на професията си — мълвеше като обезумял, понижил гласа си до зловещ, съскащ шепот:

— Както предполагах, това е бил ковчегът на Асаф Сойър, Бърч!… Как бих могъл да забравя, че няколко от предните зъби на горната му челюст липсваха?… За бога, не показвай на никого раните си!… Следите от зъбите му не могат да се сбъркат… Тялото му се е разложило, но злобното му лице… или онова, което е останало от лицето му… Господи, никога не бях виждал нещо такова!… Знаеш колко отмъстителен беше този човек, нали си спомняш как съсипа стария Реймънд трийсет години след спора им за границата между имотите им… Ами как жестоко уби онова кученце, което го ухапа миналото лято?… Този тип бе същински дявол, Бърч, и самото въплъщение на принципа „Око за око, зъб за зъб“!… Мили боже, за нищо на света не бих искал да изпитам гнева му!… Защо си го направил, Бърч?… Как изобщо ти е хрумнало да сториш подобно нещо?… Да, той беше невероятно лош човек, но ти действително си прекрачил всички граници!… Не те съдя за това, че си му пробутал бракуван ковчег, но не ти ли мина през ума, че Матю Фенър е доста по-нисък от проклетия Сойър?… До края на живота си няма да забравя това страшно зрелище… Наистина здраво си ритал, защото си съборил ковчега на Асаф на земята… Главата му бе станала на пихтия, трупът му бе на каша… Виждал съм какво ли не през живота си, но подобно нещо… Око за око, зъб за зъб… Честно ти казвам, Бърч, ти сам си си виновен!… Не биваше да постъпваш по този начин, просто не биваше… Разложената му глава бе ужасна гледка, но въобще не може да се мери с онова другото… Как си могъл да отрежеш краката му от глезените, за да събереш трупа му в онзи малък ковчег, който първоначално си сковал за Матю Фенър?

ТОЙ

Срещнах го в една безсънна нощ, докато се скитах отчаяно из града, мъчейки се да спася душата и мечтите си.

Идването ми в Ню Йорк се оказа грешка. Денем бродех на лов за приключения и загадки из лабиринта от старинни улички, лъкатушещи край потъналите в забвение площади, дворове и кейове, а привечер търсех вдъхновение сред колосалните творения на модерната архитектура, извисяващи се като главозамайващи вавилонски кули към креещата луна. Уви, надеждите ми бяха обречени на гибел. Този град ме дари само с униние и ужас, които заплашваха да ме обсебят, пречупят и унищожат.

Разочарованието не ме връхлетя изневиделица. За първи път зърнах Ню Йорк от един мост по време на залез и бях като хипнотизиран от величествения мегаполис и отражението му във водата. Фантастичните шпилове и наподобяващите пирамиди постройки се възправяха сред виолетовата омара като екзотични цветя, копнеещи да разкрият красотата си пред реещите се на небосклона пурпурни облаци и новородените звезди. После пред взора ми заблещукаха прозорец след прозорец, заискриха стотици фенери, затръбиха рогове и наметнатият със звездно покривало град се изпълни с приказната музика на мечтите, съчетавайки накуп бляскавите чудеса на Каркасон, Самарканд и Ел Дорадо. Не можех да се наситя на кривите старовремски улички и тесните пасажи, обрамчени от съградени с червени тухли къщички в стил осемнайсети век, чиито прозорци намигаха на позлатените каляски и карети, трополящи покрай тях. Всичко това ме караше да си мисля, че се намирам сред несметни съкровища, които трябваше да ме превърнат в поет.

Но не било съдено мечтата ми да се осъществи, защото не намерих нито радост, нито щастие. Безжалостната дневна светлина постави всичко на мястото му, разголвайки заобикалящата ме мизерия, запустялост и студенина. Накъдето и да погледнех, виждах само сив камък — той се извисяваше над главата ми в огромни кули и се стелеше под краката ми в потискащи сиви реки. Навярно само лунното сияние би могло да придаде на този сивокаменен затвор ефимерна нотка на вълшебство и очарование. Клокочещите тълпи, изпълнили улиците подобно на буйни реки, гъмжаха от ниски и дебели чужденци с присвити очи; смуглите им лица излъчваха жесток прагматизъм, непознаващ царството на бляновете, и презрително равнодушие към всичко, което ги заобикаляше — в това число и към синеокия пришълец, чието сърце принадлежеше на далечните зелени ливади и сияйно белите черковни камбанарии на Нова Англия.

И тъй, наместо да пиша стихове, аз се отдадох на тъгата, унинието и самотата. Страшната истина, която никой не смееше да преоткрие, изведнъж се възправи в цялата си грозота пред мен — този сивокаменен град на режещите звуци изобщо не бе успял да съхрани стария Ню Йорк, както Лондон бе успял да съхрани стария Лондон, а Париж — стария Париж. Ню Йорк всъщност беше мъртъв; всички признаци на живот отдавна го бяха напуснали, а бездиханният му, зле балсамиран труп гъмжеше от странни същества, които нямаха нищо общо с нас. Това неочаквано откритие ме лиши от сън и аз престанах да излизам денем, защото само милостивият мрак събуждаше за живот малкото, останало от миналото. След като намерих в среднощните си разходки своеобразно облекчение, аз дори написах няколко стихотворения и реших да отложа прибирането си у дома, за да спестя на родителите ми съкрушителния крах на моите надежди, планове и мечти.

Точно в една от тези безсънни нощи го видях за първи път. Случи се в едно дворче на Гринуич Вилидж — квартала, където си бях намерил квартира, подведен от слуховете, че бил предпочитан от хората на изкуството. Бях запленен от кокетните му къщички, миниатюрните му площадчета и старомодните му градинки и даже след като разбрах, че сегашните „хора на изкуството“ не са нищо повече от едни гръмогласни лицемери, чиято екстравагантност и оригиналност е просто поза и фалш, любовта ми към тази част от града не угасна. Обичах да си представям как е изглеждал Гринуич Вилидж в онези отминали времена, когато все още е бил прелестна тиха обител, непогълната от чудовищния мегаполис. Често се скитах сам из квартала в часовете преди зазоряване, размишлявайки над тайните и загадките, завещани от миналите поколения — това укрепваше духа ми и разпалваше творческото въображение на поета, когото исках да пробудя в себе си.

Непознатият се приближи към мен в една обгърната от мъгла августовска нощ, докато се промъквах из плетеницата от виещи се улички и сумрачни пасажи. Беше два след полунощ. Явно бе забелязал интереса, с който съзерцавам фасадите на сградите и парадните им входове, чиито ажурни прозорчета осветяваха лицето ми. Неговият лик оставаше недосегаем за взора ми, защото мъжът носеше широкопола шапка, идеално съчетаваща се със старомодния му плащ. Не знам защо, ала още преди да се обърне към мен, бях обхванат от смътна тревога. Той изглеждаше болезнено, мъртвешки сух и мършав, а гласът му бе толкова тих, че сякаш идеше от задгробния свят. Каза ми, че не ме вижда за първи път и че навярно двамата с него си приличаме по привързаността си към миналото и онова, което е оцеляло от него. Не бих ли искал да чуя историята на човека, отдавна изучаващ историята на тукашните места и познаващ я по-дълбоко от всеки друг? Един пришълец от далечни краища като мен би могъл да узнае куп интересни неща…

Докато говореше, аз успях да зърна за миг тайнствения му лик на оскъдното сияние от мансардния прозорец — единственият източник на светлина наблизо. Непознатият джентълмен бе възрастен — даже много възрастен — ала чертите му бяха благородни и хармонични. В същото време нещо в него ме плашеше. Не можех да определя дали реакцията ми се дължеше на неестествената бледност, или на нечовешката безизразност на лицето му… А може би тази загадъчна личност просто контрастираше твърде силно със заобикалящата ни обстановка? Въпреки това реших да го последвам, защото единственото, което можеше да съживи духа ми в онези мрачни дни, бе любовта ми към старините и техните погребани тайни. Струваше ми се, че срещата с човек, чиито познания по отношение на миналото значително превъзхождаха моите, е забележителна проява на благосклонност от страна на Съдбата.

Изглежда, нещо, таящо се в нощта, възпираше мистериозния ми спътник от обещания разказ. Безмълвен като статуя, той ме поведе из притихналия град, като от време на време ми указваше с жестове посоката, в която трябваше да поемем. Следвах го безропотно, докато се промъквахме през тесните пролуки, прокрадвахме се на пръсти по сенчестите коридори, прехвърляхме се над тухлените зидове и пълзяхме на четири крака по ниските сводести проходи. Не след дълго напълно изгубих ориентация и изобщо не можех да определя къде се намирам. Всичко, видяно от нас, носеше печата на древността и ме изпълваше с неописуем възторг. Никога няма да забравя изящните йонийски колони, набраздените от канелюри[1] пиластри, оградите от ковано желязо и декоративните ветрилообразни прозорчета над входните врати. И колкото по-дълбоко в този неизбродим лабиринт на неведомото минало се потапяхме, толкова по-причудлив и необичаен ставаше околният пейзаж.

По пътя си не срещнахме жива душа, а осветените прозорци ставаха все по-малко и по-малко. Уличното осветление също се промени и електрическите лампи бяха заменени от старовремски маслени фенери, които на свой ред отстъпиха мястото си на ромбовидни фенери с поставени във вътрешността им свещи. Накрая и те изчезнаха, потапяйки ни в непрогледен мрак. По някое време се озовахме насред някакво затънтено дворче; след като го прекосихме, спътникът ми открехна дървената портичка в далечния му край и двамата закрачихме по стръмна непавирана уличка. Тя ни отведе до архаичен, покрит с бръшлян висок зид — без съмнение граница на частно владение. Присвих очи и на блещукащата звездна светлина успях да различа ниската арка, под която се открояваше неголяма дъбова врата; междувременно моят водач извади изпод наметалото си масивен ключ, отвори вратата и ме покани да пристъпя вътре.

Озовахме се в занемарен двор, насред който се издигаше изключително стара сграда. Изкачихме стръмните каменни стъпала, водещи до парадния й вход, след което възрастният джентълмен ме въведе в мрачно фоайе, просмукано с тежкото зловоние на вековна запустялост и разложение. Инстинктивно сбърчих нос, но реших вежливо да си замълча. Поехме по стръмната спираловидна стълба в дъното на фоайето и пристъпихме в тъмно помещение, чиято врата спътникът ми побърза да заключи, съдейки по изщракването на древната ключалка. После той дръпна завесите на трите малки прозорчета, зад които едва се виждаше среднощното небе, прекоси стаята и запали две от свещите на един внушителен архаичен свещник с помощта на кремък и огниво.

На тази треперлива светлина видях, че се намираме в просторна, мебелирана с вкус библиотека от първата четвърт на осемнайсети век, облицована с изящна дървена ламперия и снабдена с голяма камина, украсена със забележителна резба. Освен трите малки прозорчета, помещението разполагаше с още два прозореца, доста по-големи от трите, но поне засега те си оставаха скрити зад жълтеникави драперии. Докато присядах в едно от креслата пред идеално запазеното чипъндейлско[2] писалище, моят домакин свали ръкавиците, широкополата шапка и наметалото си, при което видях, че обликът и премяната му сякаш са излезли от осемнайсети век — като се започне със сплетената му на плитка коса и се стигне до плисираната якичка, черните бричове и обувките с масивни катарами.

Лишено от сенчестия ореол на широкополата шапка, лицето му най-сетне се открои пред мен и аз неволно потръпнах. Мъжът изглеждаше толкова престарял, че се запитах да не би клеймото на това неестествено дълголетие да бе причината за смътното ми безпокойство. Когато заговори, немощният му задгробен глас често потреперваше и заглъхваше и макар че едва разбирах думите му, неясната ми тревога се задълбочаваше с всяка следваща минута.

— Пред вас, сър — започна домакинът ми, — стои човек с доста странни привички и одежди, както сам съзирате. Ако разговарях с друга персона, навярно бих я помолил за извинение, но не и когато имам пред себе си личност с вашите интелект и интереси. Разбирате ли, любовта ми към отминалите епохи ме накара да ги приема такива, каквито са били — в цялата им пълнота, заедно с всичките им външни признаци, в това число и с характерното за тях облекло. За мое щастие, домът на моите прадеди оцеля и все още се издига гордо тук, въпреки че бе погълнат от два града — първо от Гринуич през 1800 година, а после и от Ню Йорк през 1830-а. Скуайърът[3], наследил този имот през 1768 година, изучавал различни науки и направил редица интересни открития, свързани с този поземлен участък. Именно за някои от тях възнамерявам да ви разкажа. Не се съмнявам във вашата честност и порядъчност, ала ви моля да запазите всичко, което ще ви споделя, в дълбока тайна.

Той замълча, а аз успях само да кимна безмълвно. Тревожните предчувствия не ме бяха напуснали, но за душата ми нямаше нищо по-отблъскващо от Ню Йорк на дневна светлина. Какъвто и да беше този човек — безобиден чудак или притежател на зловещи сили — не ми оставаше нищо друго, освен да го изслушам, за да утоля копнежа си по удивителното, тайнственото и неведомото.

— Въпросният мой предтеча — продължи събеседникът ми — вярвал, че човешката воля притежава забележителна сила. Сила, за която малцина се досещали, простираща се не само над действията на един или няколко души, но и над проявленията на субстанциите и елементите в Природата. Нещо повече — тази сила можела да въздейства и над онези измерения, които се простирали отвъд познатия ни свят. И тъй, той презрял непоклатимостта на такива светини като Пространството и Времето и открил странно приложение за ритуалите на дивите червенокожи индианци, които от векове населявали тези земи. Въпросните диваци не останали никак доволни, когато предците ми построили тук своя дом, и непрекъснато им досаждали с постоянните си молби да посещават двора на имението в нощите, когато имало пълнолуние. Всеки месец тези мелези се промъквали зад стените и извършвали някакви потайни ритуали. После, през 1678-а, една нощ новият скуайър случайно ги зърнал и останал потресен от видяното. Той сключил с тях сделка — дал им правото на свободен достъп до земята му в замяна на техните тайни. Тогава узнал, че странните обреди водят началото си от червенокожите прадеди на индианците и един стар холандец, живял по тези места по времето на Генералните щати[4]. Доколкото ми е известно, само седмица след договорката въпросният скуайър — преднамерено или не — почерпил индианците със съмнителен ром и червенокожите измрели. Тъй той останал единственият жив човек, посветен в древната тайна. Вие, сър, сте първият човек, пред когото споделям тези факти от историята на моя род; правя го само защото виждам, че и вие като мен изпитвате дълбока и силна привързаност към старините.

Откровеността му и оказаното ми доверие ме накараха да потръпна. Междувременно той поднови разказа си.

— Трябва да знаете, сър, че онова, което скуайърът научил от диваците, било само нищожна част от узнатото впоследствие. Той ненапразно следвал в „Оксфорд“ и беседвал с някои от най-старите парижки алхимици и астролози. Тъй получил ясни доказателства, че целият ни свят не е нищо повече от творение на въображението ни — или, другояче казано, дим от интелекта ни — и само на мъдреците е съдено да го вдишват и да се наслаждават на аромата му. Способни сме да сътворим всичко, което пожелаем, а всичко ненужно — да унищожим. Но стига съм говорил. Мисля, че най-добре ще оцените това, което ще ви покажа. Приближете се до този прозорец, но ви моля за едно — каквото и да видите, за нищо на света да не повишавате глас.

При тези думи той ме хвана за ръката и ме поведе към единия от двата по-големи прозореца на библиотеката. Лишената му от ръкавица ръка бе толкова неприятно, болезнено студена, че изведнъж ми се прииска да се изтръгна от хватката му и да се махна от тук. Обаче мисълта за угнетяващата нюйоркска реалност бе достатъчна, за да мобилизирам волята си и да остана на мястото си. Щом се озовахме пред прозореца, събеседникът ми отметна жълтеникавите драперии и пред взора ми се разкри кадифен среднощен мрак, изпъстрен с хиляди блещукащи светлинки. В следващия момент, сякаш подчинявайки се на едва забележимото движение на ръката му, в небето избухна ослепително зарево и пейзажът се промени до неузнаваемост. Погледът ми се плъзна по необятно море от свежа зеленина, разстилащо се на мястото на мръсните покриви; вдясно искряха сребристите води на река Хъдзън, а в далечината се простираха обширни солени блата, над които се рееха милиони светулки. Сетне заревото ненадейно помръкна и на устните на престарелия джентълмен затанцува зловеща усмивка.

— Това беше преди моето време… преди онзи скуайър, за когото ви разказвах. Сега ще ви покажа нещо друго.

Изведнъж усетих слабост, коленете ми омекнаха и почувствах как ми се завива свят.

— Боже милостиви! — промълвих. — Нима сте способен да правите това с всяка епоха?

Той само ми кимна безмълвно. Усмивката му бе станала още по-широка и разкриваше почернелите му остри зъби. Вкопчих се жълтеникавите драперии, за да не се строполя на пода, а междувременно домакинът ми отново направи онзи едва доловим жест с ръката си.

В небето тутакси лумна ярко зарево и пред взора ми се разкри сцена, едновременно позната и непозната. Това беше Гринуич — такъв, какъвто е бил някога. Елегантни къщички и внушителни имения се извисяваха край яркозелените ливади, паркове и горички. Блатата все още се мержелееха в далечината, ала отвъд тях вече се забелязваха пирамидалните покриви на бъдещия Ню Йорк. Над града бе надвиснала сиво-кафява димна завеса, подхранвана от струйките пушек, бълвани от безбройните комини. Дъхът ми секна; не толкова от тази конкретна гледка, колкото от мисълта за невероятните възможности, които се таяха пред нас.

— А можете ли… смеете ли… да отидете още по-нататък? — с благоговеен трепет попитах аз.

Устните му отново се разкривиха в онази зловеща усмивка.

— По-нататък? Онова, което съм съзирал, ще отнеме разсъдъка ви и ще ви превърне в каменна статуя. Да не съжалявате впоследствие?

Експлозията от светлина, която последва, бе несравнимо по-ярка и ослепителна от предходните две. В продължение на три секунди пред очите ми се разкри дяволско зрелище, чиито смразяващи подробности щяха да обсебят сънищата ми навеки. Ню Йорк се бе превърнал в чудовищна преизподня. Зърнах кошмарни неведоми обекти, реещи се във въздуха; под тях се простираше сумрачният адски град с гигантските му терасовидни съоръжения, исполинските пирамиди и колосалните каменни кули, които в богохулна ярост се протягаха към мрачния небосвод. В неизброимите прозорци горяха пъклени огньове, а провисналите из целия град висящи мостове и галерии гъмжаха от бъдещите обитатели на обречения мегаполис. Те бяха жълтокожи, теснооки и носеха ярки оранжево-червени одежди; всички танцуваха като обезумели под омерзителната какофония от трескави ритми и неистови стонове, ехтяща сред уродливите асфалтови стени на този нечестив затвор.

Наблюдавах тази злокобна картина, размишлявайки за всички неназовими ужаси, дебнещи из този град труп, и напълно забравих за молбата на събеседника си да пазя тишина. Неспособен да се сдържам повече, от гърдите ми се изтръгна отчаян пронизителен вик, който заехтя из старинната къща с такава сила, че стените затрепериха.

В същия миг ослепителното зарево зад прозореца изведнъж угасна и аз забелязах, че старецът конвулсивно потръпва. Свирепата гримаса на гнева, породен от неспособността ми да запазя самообладание, бе затъмнена от див суеверен ужас. Той залитна и се вкопчи в драпериите, както бях сторил и аз преди малко. Очите му се въртяха бясно из орбитите, а главата му се мяташе досущ като на звяр, попаднал в капан. Господ ми е свидетел, че имаше всички основания за това. Собственият ми вопъл едва бе утихнал, когато до слуха ми достигна нов, невъобразимо плашещ звук. Зад заключената врата се дочу проскърцването на спираловидната стълба, последвано от тежки, но приглушени стъпки, сякаш по нея се изкачваха дяла орда боси — или обути с мокасини — неведоми пришълци.

— Пълната луна… Бъди проклет, страннико… Скимтящо псе… Ти ги пробуди… И сега те идват за мен… Проклетите мъртъвци… Вървете си в Ада, червенокожи дяволи!… Не съм сипвал отрова в проклетия ви ром… Сами се напихте до смърт, не ви е виновен скуайърът… Махнете се от вратата!… Вървете си!… Вървете си!

В същия момент три тежки, отмерени удара разтресоха вратата, а на устните на зловещия старец изби бяла пяна. Неистовият му страх, заменен от черно отчаяние, изригна в нов пристъп на гняв и той се обърна стръвно към мен. Докато се държеше с дясната си ръка за драперията, домакинът ми се протегна с лявата към мен. Вероятно щеше да ме докопа, ако не се беше случило нещо непредвидено — конзолата на драперията внезапно се откърти и рухна на пода заедно с тежките завеси и възрастния джентълмен. Ненадейно сребристото сияние на пълната луна нахлу в библиотеката и на светлината му видях как помещението се променя до неузнаваемост. Дървената ламперия потъмня и се сгърчи, разядена от дървоядите, изящните мебели се разпаднаха, а внушителната камина се превърна в мизерно порутено огнище. Сходни изменения се забелязваха и при скуайъра — той изведнъж се съсухри и зловещо почерня, докато се опитваше да ме разкъса със закривените си нокти. Единствено очите му не се промениха; в тях горяха дяволски огньове, които ставаха все по-ярки, докато лицето му се деформираше и почерняваше.

Ударите по вратата зачестиха, съпровождани от кънтящ металически призвук. От тъмната твар, гърчеща се на пода, бе останала само една страшна глава с пламтящи от свирепа ярост очи, която напразно се мъчеше да ме достигне. Миг по-късно горните панели на вратата се откъртиха и аз зърнах в процепа блясъка на индианска томахавка. Неспособен да помръдна, гледах като хипнотизиран как вратата се разпада и през зейналия отвор в помещението нахлува чудовищен, безформен поток от черна като смола субстанция, в която горяха — подобно на адски звезди — десетки зли очи. Черната мерзост се процеждаше на гъста, дебела и мазна струя, досущ като нефтен разлив, и бавно пълзеше към мястото, откъдето противната глава на скуайъра все още се взираше злостно в мен. Не след дълго скверната субстанция я обгради от всички страни и я погълна, след което потече обратно към вратата, откъдето бе дошла.

В този момент прогнилият под не издържа и се продъни с оглушителен грохот, а аз полетях заедно с него в непрогледния мрак. Когато дойдох на себе си, целият бях покрит с лепкави паяжини и дървени отломки. Докато се измъквах изпод руините, забелязах как лъскавата черна субстанция с многобройните зли очи се процежда бавно край мен, след което се насочва към вратата на мазето. Докато обмислях откъде да се измъкна, над главата ми се разнесе силен трясък, свидетелстващ за неизбежното срутване на покрива на сградата.

Нямах никакво време за губене. Втурнах се през дневната към входната врата, ала тя се оказа заключена. Щом видях, че не мога да я отворя, грабнах един стол и разбих най-близкия прозорец. Сетне скочих през него и се затичах към високия, покрит с бръшлян зид. Опитах се да отворя дъбовата врата под арката, откъдето бяхме влезли, обаче тя не помръдна. Тогава натрупах един върху друг няколко от сандъците, които се валяха из двора, и се изкатерих по тях до върха на стената, където се спрях, за да си поема дъх.

Огледах се наоколо. Навред се издигаха безчет двускатни покриви и високи тухлени стени, обгърнати от надигащата се откъм реката мъгла. От стръмната уличка, по която бяхме дошли, не се виждаше и следа. Изведнъж декоративната каменна урна, за която се държах, силно се разклати, сякаш в отговор на смъртното ми изтощение; в същия миг аз изгубих равновесие, залитнах напред и полетях надолу към неизвестността, която съдбата ми бе подготвила.

Човекът, който ме намери, ми каза, че въпреки изпочупените си от падането кости, изглежда, съм пълзял доста дълго време, защото оставената от мен кървава диря стигала чак до другия край на улицата. Не след дълго проливният дъжд, който заваля, изми всички следи от страданията ми. Впоследствие неколцина очевидци ми съобщиха, че ме заварили пред портичката на един двор на Пери Стрийт. Ала никой не можеше да каже откъде точно бях дошъл, за да се озова там.

Никога повече не се опитах да открия онези мрачни лабиринти, през които ме бе превел зловещият скуайър. Не съветвам и никого от здравомислещите жители на Ню Йорк да го прави. Нямам никаква представа каква бе онази древна твар и къде точно бе живяла; обаче съм сигурен, че този мъртъв град е пълен с неподозирани ужаси. Искате да разберете дали е изчезнал завинаги? Не зная и не ме интересува, защото се върнах у дома, при искрящо зелените поляни на Нова Англия, където привечер от океана подухва свеж бриз, наситен с аромат на морска сол.

[1] Канелюри — успоредни вертикални жлебове по повърхността на колона или пиластър, допиращи се един до друг, за да се открояват по-добре архитектурните елементи. — Б.пр. ↑

[2] Така са известни мебелите, изработени от Томас Чипъндейл (1718–1779) — английски мебелист със силно влияние в Англия и Америка. — Б.пр. ↑

[3] Земевладелец, помешчик. — Б.пр. ↑

[4] Генералните щати са парламентът на Холандия. Първото им събрание е на 9 януари 1464 г. в град Брюж, Фландрия. В тяхна чест най-южната част на щата Ню Йорк — островът, който навремето е бил холандска колония — получава названието Статън Айлънд. — Б.пр. ↑

СЪНОВИДЕНИЯ ВЪВ ВЕЩЕРСКИЯ ДОМ

Уолтър Гилман не можеше да каже дали сънищата бяха причинили заболяването му, или то беше следствие от тях. Всичко, което се случваше с него, таеше в себе си някакъв гибелен, скверен ужас, който сякаш извираше от всеки камък на старинния град и най-вече — от покритите с мухъл стени на нечестивата мансарда на прастарата къща, където живееше младият мъж. Тук, в тази скромна таванска стаичка, той прекарваше дните си — четеше, пишеше и се бореше с безкрайно дълги редици от цифри и формули — а през нощта се мяташе в неспокоен сън в тясното желязно легло. Напоследък слухът му се бе изострил до необичайна степен и това му причиняваше неописуеми страдания; по някое време Гилман дори се принуди да спре часовника на полицата над камината, защото тиктакането отекваше в ушите му като грохота на артилерийска батарея.

Нощем едва различимите гласове от далечните улици, приглушеното трополене на плъховете, сновящи из проядените от червеите стени, и проскърцванията на прогнилите дървени греди на покрива се сливаха в един кънтящ ад. Тъмнината винаги носеше със себе си множество най-различни шепоти; младежът почти бе свикнал с тях, ала въпреки това потръпваше от ужас при мисълта, че тривиалните шумове изведнъж ще секнат, отстъпвайки място на тайнствените зловещи звуци, които обикновено се спотайват зад благоприличната им фасада.

Гилман живееше в старинния, непроменящ се и потънал в легенди Аркхам, където времето сякаш беше спряло. Устремените към небето островърхи покриви на повечето постройки кътаха потънали в прах и сумрак тавански помещения, служили за скривалища на аркхамските вещици по време на гоненията през колониалната епоха[1]. Ала в страховитата история на града нямаше по-зловещо и обвеяно с тъмни възпоминания място от угнетяващото мансардно помещение, където се бе нанесъл младият студент; именно тази стая бе приютила навремето сред стените си старата Кезия Мейсън, чието бягство от Сейлъмската тъмница и до днес си остава загадка за всички. Това се случило през 1692 година. Онази нощ затворническият надзирател изпаднал в умопомрачение и оттогава насетне не спрял да бръщолеви за някакво дребно космато същество с дълги зъби, наподобяващо гигантски плъх, което уж изпълзяло от килията на Кезия. По стените на помещението били открити причудливи изображения, нанесени с червена лепкава течност и представляващи безумна комбинация от ъгли и линии, чийто смисъл не би могъл да разтълкува даже ерудит като Котън Мадър[2].

Навярно Гилман не трябваше да се захваща с такива тежки научни дисциплини едновременно. Изучаването на неевклидовата геометрия[3] и квантовата физика само по себе си представлява сериозно изпитание за всеки интелект, а когато човек смеси тези науки с древния фолклор, опитвайки се да открие енигматичните черти на многоизмерната реалност в мрака на готическите легенди или просто в тайнствените древни сказания, които вечер се разказват шепнешком пред камината — тогава умствената преумора е практически неизбежна.

Младият мъж беше родом от Хейвърхил, Масачузетс; но едва след като започна да следва в университета „Мискатоник“ в Аркхам, той постепенно стигна до мисълта за дълбоката връзка между избраната от него специалност — математиката — с фантастичните предания за прастарите магически тайнства. Самата атмосфера на облъхнатия от древността Аркхам по някакъв неведом начин въздействаше върху въображението на студента. Възхитени от заложбите му, но в същото време и загрижени за здравословното му състояние, професорите от „Мискатоник“ неведнъж го съветваха да укроти малко жаркия плам, с който Гилман се бе нахвърлил над книгите, и дори стигнаха дотам, че специално за него съкратиха задължителния курс от общи дисциплини. Освен това забраниха достъпа му до някои древни ръкописи с доста съмнителна — и даже опасна — репутация, съхранявани под ключ в университетската библиотека. За нещастие, тази последна предохранителна мярка закъсня, понеже Гилман вече бе получил достатъчно подробна представа за ужасяващите откровения на прокълнатия „Некрономикон“ на Абдул Алхазред, фрагментарно запазената „Книга на Ейбон“ и забранената „Неназовими култове“ на Фон Юнц, за да съпостави светотатствените знания от тези фолианти с абстрактните си математически формули, което хвърляше нова светлина върху тайните на Вселената и взаимодействията между познатите и непознатите измерения на пространството.

Естествено, младият Уолтър знаеше, че живее в дома на вещицата — точно затова и беше наел мансардата. В архивите на окръг Есекс имаше немалко документи за процеса срещу Кезия Мейсън и признанията й (които явно бяха изказани под натиск) бяха направили голямо впечатление на Гилман. Обвиняемата бе заявила на съдията Хаторн, че знае за определени геометрични фигури — по-скоро комбинации от прави и криви линии — посредством които можело да се мине през стените на мирозданието и да се излезе отвъд пределите на пространството. Тези фигури служели за прехвърляне в други измерения и нерядко били използвани по време на вещерските сборища в клисурата с Белия камък от другата страна на Медоу Хил, както и на пустеещия остров, намиращ се насред река Мискатоник. Обвиняемата бе разказвала и за някакъв Черен човек, за положената й пред него клетва и за новото си име — тайно име — Нахаб, което получила. Скоро след даването на тези показания Кезия Мейсън нарисувала на стената на килията си гореспоменатите тайнствени фигури и изчезнала безследно.

Във въображението на Гилман витаеха причудливи идеи, когато си мислеше за вещицата. Щом студентът узна, че къщата, дала подслон на Кезия преди повече от двеста трийсет и пет години, все още си стои на тясната уличка в центъра на града, той бе обхванат от необясним трепет, а не след дълго до ушите му достигнаха и онези местни легенди, които жителите на Аркхам се осмеляваха да разказват само шепнешком. В тези необикновени истории се мълвеше, че магьосницата може да бъде видяна и до днес в старовремската постройка и на близките улички; че обитателите на този дом и съседните сгради неведнъж откривали по телата си рани от ухапвания, поразително напомнящи за следи от човешки зъби; че в навечерието на Валпургиевата нощ и Деня на Вси светии из града ехтели приглушени детски писъци, а когато тези кошмарни дни отминели, около вещерския дом се носело отвратително зловоние, идващо нейде от таванския етаж; и не на последно място, хората говореха за неголямото, покрито с дълга козина създание с остри зъби, което пълзяло по улиците на Аркхам и любопитно душело случайните минувачи. Когато чу всичко това, младият мъж реши на всяка цена да заживее в къщата на вещицата.

Това не беше никак трудно; мястото имаше лоша слава и поради тази причина нямаше желаещи да наемат цялата сграда. Ето защо имотът отдавна бе раздробен на евтини мебелирани стаи, всяка от които се отдаваше самостоятелно под наем. Уолтър не можеше да обясни какво точно очакваше да открие там, ала усещаше, че непременно трябва да заживее в обгърнатия в тайнственост вещерски дом, където по силата на неизвестни обстоятелства една възрастна жена от седемнайсети век бе надарена със способността да прониква в такива дълбини на математиката, до които не бяха успели да достигнат гении като Планк, Хайзенберг, Айнщайн и Де Ситер[4].

Студентът внимателно проучи едва ли не цялата къща, търсейки следи от тайни знаци по олющените, измазани с хоросан преди цяла вечност стени и проядените от червеите дървени ламперии, и само след седмица успя да получи мансардното помещение от източната страна на сградата, където, както се мълвеше, Кезия се бе отдавала на магическите си ритуали. Тази стая нямаше наематели, защото никой не желаеше да остане тук дори за кратко, ала въпреки това полякът, който беше собственик на имота, я предостави на Гилман с явна неохота. Обаче нищо особено не се случи с новия наемател… или поне до момента, когато се проявиха първите признаци на заболяването му. Призракът на Кезия упорито отказваше да се появи в мрачните коридори и помещения на старата къща, косматото плъхоподобно изчадие не пропълзяваше в покоите на младежа, за да го подуши, а предприетите от него настойчиви търсения не се увенчаха с успех и той не успя да открие дори най-бегла следа от загадъчните формули на старата магьосница.

Понякога Гилман си правеше дълги разходки по сумрачните непавирани улички в най-старата част на Аркхам, където над главата му застрашително се скланяха порутените покриви на скверни кафяви къщи на незнайна възраст, а тесните им слепи прозорчета го наблюдаваха с мъртвешка злонамереност. Тук, мислеше си студентът, навремето са се случвали невъобразимо ужасни неща, и с всяка следваща крачка той все повече се убеждаваше, че страшното минало не е безвъзвратно погребано и продължава да живее нейде из най-мрачните, затънтени и лъкатушещи улички на града. Той даже посети — и то не веднъж, а два пъти — издигащия се насред реката необитаем остров, изпълващ местните жители със суеверен страх, и скицира в бележника си причудливите фигури, образувани от редиците сиви, обрасли с мъх камъни, разпръснати от неведома ръка в тъмното минало, което не бе оставило никакви следи в човешката история.

Наетата от Гилман стая представляваше помещение с внушителни размери и доста необичайна форма — северната й стена имаше забележим наклон навътре, а и бездруго ниският таван допълнително се снишаваше в северната й част. В наклонената стена младият мъж откри неголяма пролука с неравни ръбове — без съмнение вход към миша дупка — и още няколко подобни отвора, но вече внимателно запълнени; нямаше други признаци да е имало — или да има — достъп до пространството между наклонената стена на стаята и съвършено правата й външна стена. Ако човек погледнеше към мансардата отвън, веднага щеше да види, че някога в северната й стена е имало и прозорец, но и той отдавна бе зазидан. Пространството над скосения таван на стаята, което би трябвало да има наклонен под, се оказа недостъпно за студента; когато той се изкачи по една преносима дървена стълба до покрития с гъсти паяжини таван с абсолютно равен под, откри над входа на стаята си стена. В тази стена имаше отверстие, което бе плътно закрито от дъски; те бяха заковани с дебели дървени гвоздеи, широко използвани в колониалната епоха. Ала колкото и настоятелни да бяха молбите и увещанията на Уолтър, флегматичният и рядко упорит хазаин категорично му отказа достъп до прилежащите към стаята му затворени пространства.

С течение на времето интересът на младежа към това, което можеше да крият наклонената стена и таванът на квартирата му, само се засилваше и той започна да си мисли, че величината на ъгъла между тях навярно има някакъв математически смисъл, криещ разковничето към необяснимото им предназначение. Старата Кезия, размишляваше той, със сигурност е имала сериозни причини да живее в помещение с такава странна форма; нали според архивите именно тя е заявявала, че посредством съчетанието на определени ъгли може да се напуснат пределите на нашето измерение… Постепенно обаче затворените прилежащи пространства към стаята му все по-малко привличаха вниманието му, което се насочи не към скритото зад стената на мансардата му, а към онова, което се намираше вътре, в нея.

Първите симптоми на нервното му заболяване и нездравите съновидения се появиха в началото на февруари. Очевидно през цялото време, откакто Гилман живееше във вещерския дом, причудливата форма на мансардното помещение му оказваше странно, почти хипнотично въздействие; в тази мрачна зима той често се улавяше да се взира в линията, съединяваща наклонената стена и скосения таван. Някъде по същото време студентът започна да изпитва и нарастващо безпокойство, породено от неочаквано връхлетялата го неспособност да се концентрира върху изучаваните от него научни дисциплини. Това безпокойство бе напълно оправдано, защото датите на изпитите му неумолимо наближаваха. Проблеми му създаваше и невероятно изостреният му слух; животът му се бе превърнал в постоянна, почти непоносима какофония, но най-ужасното беше натрапчивото усещане, че в този хаос присъстват нови, нечувани досега звуци, намиращи се нейде на самата граница на възприятията му. Що се отнася до тривиалните шумове, най-отвратителните звуци се издаваха от плъховете, сновящи из кухините на старите стени. Понякога скърцането и драскането им бе не само потайно, но и някак преднамерено, сякаш искаха да привлекат вниманието им. Най-страшен обаче беше необяснимият тътнеж, който се чуваше ту откъм наклонената северна стена, ту откъм тавана; в тези мигове Гилман неволно потреперваше, сякаш предусещаше появата на някакъв неведом ужас, който само чакаше своя час, за да го обсеби напълно.

Неусетно сънищата му напълно излязоха извън пределите на нормалното и той се досещаше, че състоянието му се дължи на задълбоченото едновременно изучаване на математиката и древния фолклор. Младият мъж прекарваше твърде много време в трескави размишления над възможността за съществуване на тайнствени пространства, които — както му подсказваха математическите формули — трябваше да се намират отвъд трите измерения на познатия ни свят. Не му даваше покой и мисълта, че старата Кезия Мейсън навярно е била направлявана от сили, превъзхождащи човешкия разум, които са й позволили да надзърне и дори да проникне в тези недостижими за простосмъртните измерения. Съдебните протоколи бяха съхранили твърде много красноречиви свидетелства за съществуването на явления, неподлежащи на рационално обяснение в контекста на традиционния човешки опит, натрупан посредством петте ни възприятия. Описанията на чудноватия спътник на вещицата — дребното острозъбо изчадие — също се отличаваха със забележителен реализъм, въпреки крещящата фантасмагоричност на някои детайли.

Въпросното създание бе голямо колкото необичайно едър плъх и бе известно сред жителите на Аркхам под името Кафявия Дженкин. Щом узна, че през 1692 година не по-малко от единайсет души бяха дали показания пред съда, че са го зърнали със собствените си очи, Гилман се усмихна снизходително и си каза, че несъмнено ставаше въпрос за безпрецедентен случай на масова халюцинация. Обаче историята пазеше и по-сетнешни, съвършено независими свидетелства, които поразяваха с феноменалните, натрапващи се от само себе си сходства. Очевидците разказваха, че необикновеното същество имало изключително остри зъби, било покрито с дълга гъста козина и издълженото му туловище навявало прилика с плъх. Най-странни обаче били муцуната му, която удивително напомняла болезнено смръщено човешко лице, и предните му крайници, които изглеждали като миниатюрни копия на човешки ръце. Разказваха още, че тази противна твар изпълнявала ролята на вестител, разнасящ съобщения между старата Кезия и самия Дявол, и се хранела с кръвта на магьосницата, подобно на вампир. Гласът на нечестивото създание можел да се сравни с неописуемо писклив и отвратителен кикот и то с лекота говорело на всички човешки езици. Нито едно от страховитите изчадия, явяващи се в трескавите сънища на Гилман, не бе изпълвало душата му с такова отвращение и омерзение, както този скверен хибрид, преселил се във възпаленото съзнание на студента от пожълтелите страници на древните хроники.

Най-често младежът сънуваше, че пропада в някаква исполинска бездна, озарена от странно сумрачно сияние, излъчвано от невидим източник, в която ехтяха зловещо изкривени звуци. Бе невъзможно да си създаде ясна представа за материалните и гравитационните свойства на заобикалящия го хаос, нито пък за въздействието му върху съществото му. Гилман усещаше, че се движи — отчасти по своя воля, отчасти подчинявайки се на неясен външен импулс — ала изобщо не можеше да определи характера на преместването си, защото нито вървеше, нито се катереше, нито летеше, нито плуваше, нито пълзеше… Фрапиращото изкривяване на перспективата го лишаваше от възможността да види собственото си тяло или крайници; в същото време имаше призрачното усещане, че целият му организъм претърпява изумително преобразяване, сякаш бе трансформиран в някаква скосена проекция, без да губи чудатите гротескни сходства с онзи Уолтър Гилман, в чийто облик съществуваше в обективната реалност на истинския свят.

Колосалните бездни от нощните му видения не бяха пустеещи — те бяха запълнени с някаква неведома субстанция, рееща се из пропастите в най-различни ъгловати форми с неестествено ярка и контрастна окраска, някои от които имаха органична, а други — неорганична природа. Част от органичните обекти пораждаха в сънуващия смътни спомени за нещо, погребано дълбоко в недрата на съзнанието му, ала той не можеше да открие какво. Впоследствие Гилман започна да разграничава органичните форми и да ги обединява в отделни категории, различаващи се една от друга по особеностите на движението си. Сред всички тези групи силно се открояваше една, включваща обекти, чиито траектории изглеждаха далеч по-осмислени и поддаващи се на логиката в сравнение с останалите.

Всички тези фантастични форми — и тези с органичен, и тези с неорганичен произход — ни най-малко не се вписваха в рамките на човешкия разум. Неорганичните предмети носеха далечни сходства с разнообразни призми, невъобразими лабиринти, главозамайващи съчетания от кубове и плоскости и дори с титанични циклопови съоръжения, докато сред органичните обекти студентът с изумление откри неподражаеми стълпотворения от сфероиди, октоподи, многоножки и оживели индуски идоли, както и комбинации от заплетени арабески, чиито лъкатушни линии се преплитаха и преливаха една в друга като туловищата на гигантски змии. Всичко наоколо излъчваше неизразима заплаха и първичен ужас; всеки път, когато му се струваше, че е бил забелязан от едно или друго същество, съдейки по внезапната промяна в движенията му, Уолтър бе обземан от толкова силен, всепроникващ страх, че мигом се събуждаше, сякаш го бяха облели с ледена вода.

За това, как се придвижваха органичните твари от сънищата му, младият мъж знаеше толкова, колкото знаеше и за загадъчната природа на собствените си неведоми движения. С течение на времето обаче разбули една от загадките, защото забеляза, че от време на време някои от предметите неочаквано се материализират от пустотата и също тъй неочаквано изчезват. Заобикалящата го бездна се изпълваше с потресаваща смесица от виещи и ревящи гласове, чиято височина, тембър или ритъм бяха невъзможни за определяне, но по някакъв начин бяха свързани с визуалните изменения, случващи се с органичните и неорганичните обекти. Гилман изпитваше страховит трепет при мисълта, че рано или късно, този кошмарен кънтеж ще достигне такава сила в неумолимите си модулации, че човешките му сетива просто няма да го понесат.

Ала първата му среща с Кафявия Дженкин не се случи сред реещите се из бездните причудливи форми. Студентът бе измъчван и от друг вид съновидения, отличаващи се с доста по-отчетлив, ясен и реалистичен колорит; тези сънища обикновено предшестваха потъването му в дълбоко и страшно забвение. Докато лежеше в мрака и се опитваше да остане буден, Гилман обикновено забелязваше как стаята му започва да се изпълва с облак меко, искрящо и сякаш отразено сияние, след което пред погледа му изплуваше особената линия между наклонената северна стена и пода, обгърнат от виолетова мъгла. Отблъскващото изчадие изпълзяваше от прогризаната от плъховете дупка в ъгъла и като потракваше с мъничките си нокти по дъсчения под, се приближаваше към лежащия в постелята младеж, вдигнало към него брадатата си муцуна, поразително напомняща сгърчено в неистова злоба човешко лице. За щастие, кошмарът милосърдно секваше, преди гнусната твар да е успяла да се приближи достатъчно, за да подуши наемателя на вещерската мансарда. Кафявия Дженкин имаше дяволски дълги и заострени зъби, придаващи още по-зловещ вид на уродливата му муцуна. Всеки ден Уолтър запълваше дупката в ъгъла, но на следващата нощ плъховете унищожаваха появилата се преграда, колкото и здрава да беше тя. Веднъж дори накара хазаина си да закове парче ламарина пред отверстието, ала още на другата сутрин откри, че плъховете са прегризали нова дупка, от която се подаваше парче кост с доста странна форма.

Студентът реши да не споделя пред лекаря си за нервното си заболяване, опасявайки се да не би да бъде изпратен в университетската лечебница точно в момента, когато се нуждаеше от всяка минута, защото изпитите наближаваха. Вече го бяха скъсали по диференциални уравнения и психология, но той се надяваше да навакса и да си вземе всички изпити до края на семестъра.

В началото на март в сънищата му се появи нов елемент. До прокрадващата се към него плъхоподобна твар започна да се появява смътен образ с размити очертания, който все повече напомняше силуета на изгърбена старица. Това кошмарно същество го обезпокои повече, отколкото бе очаквал, и един ден Гилман си даде сметка, че неясното привидение прилича на престарялата жена, която на два пъти бе срещал, докато обикаляше по тъмните улички в района на пустеещия стар пристан. Бе запомнил погледа на старицата — наглед безразличен, но всъщност толкова зъл, язвителен и пронизващ, че още си спомняше как го бяха побили тръпки. Особено при първата им среща, когато беше забелязал и един необикновено голям плъх, стрелнал се изневиделица покрай краката му, който инстинктивно го бе накарал да се замисли за Кафявия Дженкин. Сега, след като си припомни тези случки, младежът се успокои и си каза, че преживяната в реалността мимолетна уплаха просто се повтаря в безсмислен сън.

Не можеше обаче да отрече влиянието, което царящата в къщата нездрава атмосфера му оказваше. С всеки следващ ден Гилман все повече се убеждаваше, че натрапчивите му съновидения бяха, чисто и просто, следствие от болестта му и стабилизираше ли здравето си, страховитите нощни изчадия щяха да престанат да го измъчват. Ала кошмарите му бяха толкова ярки и въздействащи, че всяка сутрин, щом отвореше очи, студентът не можеше да се отърси от усещането, че е преживял насън доста повече, отколкото си спомня. Дълбоко в себе си знаеше със сигурност — и това го изпълваше с омерзение — че в онези сънища, които не помнеше, е общувал с Кафявия Дженкин и магьосницата. Нямаше никакъв спомен какво точно са си казали, освен това, че го бяха убеждавали да ги последва, за да се срещне с някакво трето същество, което притежавало още по-големи сили и от тях.

Към края на март младежът си взе всички изпити по математика, но напълно изгуби интерес към другите изучавани от него дисциплини. Те само го дразнеха и отегчаваха. В същото време бе придобил някакъв удивителен математически усет, който му позволяваше да решава без никакви усилия уравнения на Риман[5], и неведнъж удиви професор Ъпхем с дълбоките си познания по проблема с четвъртото измерение и други въпроси, по отношение на които състудентите му не знаеха почти нищо. Един следобед в аудиторията обсъждаха възможността за съществуване на нерегулярни изкривявания на пространството и теоретичната вероятност за сближаване или дори съприкосновение на нашата част от Вселената с други нейни области, отдалечени от нас на такова невъобразимо разстояние, на каквото се намират най-далечните звезди от галактиката ни, и всички бяха поразени от лекотата, с която Гилман боравеше с тези теми. Естествено, тази негова ерудираност само породи нова вълна от слухове за ексцентричната му нервност и затвореност сред колегите му, които можеха единствено да вдигат недоумяващо рамене, докато слушаха как този техен връстник говореше, че е възможно само с усилие на волята — стига да притежаваш определени математически познания, на този етап недостижими за повечето хора — да се прехвърляш от Земята на което и да е друго небесно тяло, намиращо се сред безкрая на Космоса.

Такива прехвърляния, развиваше тезата си Гилман, изискват две последователни стъпки: първо, изход от познатата ни триизмерна сфера, и второ, вход в някаква друга триизмерна сфера, навярно отдалечена на необозримо разстояние от нас. Няма основания да се допуска, че в повечето случаи подобни преходи в пространството са съпроводени със заплаха за живота. По принцип всяко същество от триизмерното пространство без проблеми би могло да оцелее и в четвъртото измерение. Що се отнася до втората стъпка, там всичко ще зависи от това, каква именно част от триизмерното пространство ще бъде избрана за крайна цел на преместването. Обитателите на едни планети спокойно биха могли да живеят и на други; дори на планети, принадлежащи към различни галактики или сходни пространствени фази на друг пространствено-времеви континуум, макар че, без съмнение, броят на несъвместимите в това отношение и негодни за обитаване от страна на човека небесни тела или части на Космоса е огромен и те често са разположени в близост едно до друго.

Не е изключена и вероятността обитателите на една пространствена плоскост да са способни да живеят и в други, за чието съществуване не само не подозират, но и които даже не се вписват във физическите им представи, тоест светове с определено или неопределено множество допълнителни измерения. Такива светове може да се намират вътре или извън дадения пространствено-времеви континуум. Разбира се, този въпрос подлежи на по-нататъшно проучване, обаче с пълна увереност може да се твърди, че измененията в живия организъм, съпровождащи прехода от една пространствена плоскост на друга, по-висша, не са свързани с някакви разрушителни последствия за биологичната цялост на този организъм. Уолтър не можеше да обоснове достатъчно ясно този последен пункт от разсъжденията си, ала тази мимолетна слабост на теорията му напълно се компенсираше от задълбочените му знания по отношение на множество други изключително сложни проблеми. Професор Ъпхем остана особено впечатлен от изтъкнатата от студента близост между висшата математика и някои аспекти на древната магия, чиито тайнства са достигнали до нас от безкрайно далечни епохи — доисторически, а може би и дочовешки — когато познанията за Вселената и нейните закони са били значително по-дълбоки от нашите.

В началото на април Гилман се обезпокои не на шега от прогресиращото си заболяване. Тревогата му се засилваше допълнително от разказите на съседите му, които бяха започнали да се оплакват от неговия сомнамбулизъм. Съдейки по всичко, студентът напускал постелята си в малките часове на нощта, защото сънят на живеещия на долния етаж мъж бил смущаван от проскърцването на дъсчения под на мансардата. Според съседа се чувало и трополене на ботуши, което Гилман категорично отхвърли, защото всяка сутрин намираше обувките и дрехите си на същото място, където ги оставяше вечер. Очевидно, каза си той, ставаше въпрос за слухови халюцинации; нима и самият той не бе долавял — включително и посред бял ден — различни шумове иззад наклонената северна стена и над скосения таван? Вероятно в резултат на тези мисли патологично изостреният му слух започна да различава едва доловими звуци от прокрадващи се стъпки, идващи откъм запечатаното пространство над стаята му, като понякога тези халюцинации му се струваха ужасяващо реални.

Нямаше съмнения за едно — Уолтър страдаше от сомнамбулизъм. Как иначе да си обясни обстоятелството, че на два пъти в различни нощи бе отсъствал от стаята си, а обувките и дрехите му си бяха на мястото? Той научи за това от своя състудент Франк Елууд, който бе принуден поради липса на средства да се нанесе в тази мрачна и отбягвана от жителите на Аркхам къща. Потънал в учене в часовете след полунощ, Елууд реши да се обърне към Гилман, понеже диференциалните уравнения му създаваха големи трудности. Той се качи по стълбите и почука на вратата на колегата си, ала никой не му отвори. В друг случай Франк щеше да вдигне рамене и да се прибере в квартирата си, но този път наистина се нуждаеше от помощ, ето защо колебливо протегна ръка към дръжката. За негова изненада се оказа, че помещението не е заключено. С надеждата, че колегата му няма да се ядоса, ако вежливо му обясни за какво става дума, Елууд открехна вратата и огледа мансардата, обаче там нямаше никого. Няколко дни по-късно историята се повтори. Щом изслуша разказа на състудента си, Уолтър сериозно се замисли къде ли е скитал посред нощ — при това бос и по пижама? Трябваше на всяка цена да разбули тази загадка, ако проявите на сомнамбулизъм продължат. Най-малкото, можеше да посипе брашно в коридора и на сутринта щеше да провери накъде водят следите. Той погледна към тесния прозорец, ала веднага поклати глава. От външната му страна нямаше никакви опорни точки, където би могъл да стъпи, следователно вратата си оставаше единственият изход от стаята.

Към средата на април болезнено изостреният слух на младия мъж бе подложен на ново изпитание — до квартирата му започна да достига тънкият, виещ глас на суеверния Джо Мазуревич, работник в местната тъкачна фабрика, който почти всяка нощ пламенно отправяше безкрайно дълги молитви към Бога. Мазуревич живееше на първия етаж на къщата и обичаше да разказва протяжни, объркани истории за призрака на старата Кезия и косматото й зверче с дългите зъби. По думите му тази нечестива двойка му се явявала толкова често, че се спасил единствено благодарение на сребърното разпятие, дадено му от отец Иваницки от църквата „Свети Станислав“. Причината Джо да започне да се моли с такава жар се дължала на обстоятелството, че наближавал Великият Сабат. В първата майска нощ — известна още и като Валпургиева нощ — най-страшните сили на злото напускали Ада и идвали на Земята, а всички слуги на Сатаната се събирали, за да се отдадат на неназовими, кощунствени ритуали и тайнства, които просто не може да се опишат с думи. Според Мазуревич това бе тягостно и мрачно време за Аркхам — безследно изчезвали хора, в това число и невръстни дечица — и поради тази причина людете трябвало да се отдадат на пост и молитва и да си отварят очите на четири. Ето, вече цели три месеца, откакто старата вещица и Кафявия Дженкин не се били мяркали пред очите нито на суеверния поляк, нито на сънародника му Пол Чойнски, нито на някой друг… което можело да означава само едно. След като се скатават, значи, са намислиш нещо — изтъкна дълбокомислено Джо.

Обезпокоен от своето влошаващо се състояние, на 16 април Гилман най-накрая реши да отиде на лекар. За негова изненада се оказа, че температурата му не е толкова висока, колкото очакваше. Докторът го разпита за симптомите му и го посъветва да се обърне към специалист по заболявания на нервната система, а най-добре — към психиатър. Препоръките му бяха да прекъсне занятията си и да се отдаде на дълга почивка, за да възстанови силите си, но студентът нямаше никакво намерение да го прави. Изчисленията му тъкмо бяха започнали да дават обещаващи резултати, той бе отбелязал голям напредък в откриването на границите между познатата ни Вселена и четвъртото измерение и навярно се намираше на прага на изумително откритие… Спреше ли сега, всичките му досегашни усилия щяха да се окажат напразни.

Ала въпреки оптимистичните си очаквания Уолтър не спираше да се пита откъде ли черпеше подобна увереност. Едва ли можеше да го обясни само с математическите формули, с които всеки ден запълваше безброй страници… Не по-малко озадачаващо беше и угнетяващото предчувствие за неумолимо надвиснала над него заплаха; може би то се дължеше на напрегнатото му състояние и тревожните сънища? Въображаемите стъпки над тавана му, макар и едва доловими, също го изнервяха. Появи се и някакво ново, засилващо се усещане — че някой или нещо го тласка към кощунствено, чудовищно деяние, с което той за нищо на света не бива да се примирява. Ами сомнамбулизмът? Къде бродеше насън нощем? И какъв беше този звук, който се прокрадваше сред обичайните ежедневни шумове дори посред бял ден, когато изобщо не му беше до сън? Той се подчиняваше на някаква причудлива, ритмична закономерност, която не приличаше на нищо земно… като се изключат някои светотатствени песнопения, използвани при Сабат, чиито названия никой смъртен не смее да произнесе. Понякога Гилман си мислеше със страх, че долавя поразително сходство между този ритъм и чудовищния рев и вой, ехтящи из исполинските бездни от кошмарите му.

Междувременно сънищата му ставаха все по-ужасни. Злокобната старица вече му се явяваше в дяволски отчетлив облик и младежът се убеди, че именно тя го бе изплашила по време на среднощните му разходки из старите градски квартали. Това бе извън всякакво съмнение — достатъчно беше само да погледне изгърбената й фигура, дългия нос и сбръчканото лице, да не говорим за безформените й кафяви одеяния. Физиономията й бе изкривена от свирепа злоба, жестокост, лукавство и някакъв омерзителен, противен възторг. На сутринта Уолтър си спомняше дрезгавия й, грачещ глас, който звучеше едновременно убеждаващо и заплашително. Казваше му, че трябвало да се срещне с Черния човек и заедно с него да се явят пред трона на Азатхот, намиращ се в самото сърце на Хаоса. Там Гилман щял да се подпише в книгата на Азатхот със собствената си кръв и да получи ново тайно име. Студентът почти бе склонил да се подчини и да иде с магьосницата, Кафявия Дженкин и Черния човек при трона на Хаоса, огласян от звуците на тънките флейти, обаче споменаването на името „Азатхот“ го спря. От книгата „Некрономикон“ знаеше, че с това наименование се назовава първичното, изконното зло, чиято чудовищна същност не се поддава на описание.

Старицата неизменно се появяваше — сякаш от нищото — в близост до онзи ъгъл, където наклонената северна стена се срещаше със скосения таван. На Гилман му се струваше, че тя се материализира по-близо до тавана, отколкото до пода. С всеки нов сън магьосницата се приближаваше по мъничко към него и той я виждаше все по-ясно и отчетливо. Кафявия Дженкин също припълзяваше все по-близо и по-близо и дългите му жълтеникави зъби проблясваха на фона на причудливото виолетово сияние. Пискливото му, кикотещо се гласче се бе запечатало в паметта на младежа и той помнеше, че отблъскващата твар също бе говорила за Азатхот, както и за някакво неведомо същество, наречено Нйарлатхотеп.

Обикновено кошмарите с Кезия и Кафявия Дженкин бяха по-краткотрайни и предхождаха другите, доста по-продължителни и странни съновидения. И при тях се наблюдаваше сходна тенденция — необикновените форми, носещи се из бездните, имаха забележимо по-ясни очертания и Гилман вече знаеше с необяснима убеденост, че заобикалящите го пропасти принадлежат към четвъртото измерение. Органичните обекти, чиито движения преди му бяха изглеждали хаотични и безцелни, навярно представляваха проекции на живи същества, населяващи нашата планета, в това число и хора. Що се отнася до останалите, студентът не смееше да си представи как ли биха могли да изглеждат в своите собствени многоизмерни пространствени сфери. Две създания от онези, чиито траектории изглеждаха най-малко хаотични (по-голямото приличаше на стълпотворение от сияйни, преливащи в различни багри сфероиди, а по-малкото представляваше полиедър[6] със съвършено невероятна окраска и бързо променящи се ъгли на многобройните си стени), сякаш забелязваха присъствието му и или го водеха, или го следваха, докато той се рееше покрай гигантски призми, огромни лабиринти, формации от кубове и главозамайващи циклопови съоръжения. През цялото време, докато сънуваше тези сънища, Гилман долавяше страховит далечен тътен, наподобяващ неописуемо съчетание от рев и вой, който неумолимо се засилваше, като че ли целеше да достигне чудовищни измерения, непоносими за човешкия слух.

В нощта на 19 срещу 20 април в сънищата на младия мъж се появи нещо ново, което за пореден път го озадачи. Почти въпреки волята си той се рееше над сумрачната бездна, носейки се след стълпотворението от сфероиди и малкия полиедър, когато забеляза, че ръбовете на намиращите се недалеч от него формации от гигантски призми образуват съвършено правилни, повтарящи се ъгли. В същия миг Гилман се озова на място, което нямаше нищо общо с исполинската бездна и определено беше част от познатия му земен свят. Студентът стоеше на стръмния склон на каменисто възвишение, обляно от ярка светлина, и като по чудо успяваше да запази равновесие. Беше без обувки и само по пижама. Той се опита да направи една крачка, но не бе способен да отдели крака си от земята. Стелещите се гъсти изпарения от непонятно естество скриваха околността от погледа му и Уолтър виждаше само малка част от склона пред себе си. Той неволно потръпна при мисълта що за тайни можеше да таи в себе си непроницаемата мъгла.

Тогава ги видя. Два силуета, които бавно се изкачваха по стръмния хълм към него. Това бяха дяволската старица и нечестивото острозъбо изчадие. Изведнъж вещицата падна на колене и скръсти някак странно ръцете си, а Кафявия Дженкин вдигна дясната си лапа, която поразително приличаше на човешка длан, и посочи нейде в празнотата. Подчинявайки се на някакъв неустоим импулс, Гилман се обърна и с огромни усилия успя да отлепи крак от земята, за да пристъпи в посоката, определена от ъгъла между лапата на отблъскващата твар и скръстените ръце на магьосницата. Ала преди да е направил и три крачки, отново се озова сред гигантската сумрачна бездна. Край него като в шеметен водовъртеж се носеха безброй геометрични форми и най-различни органични обекти. Студентът почувства как му се завива свят и започна да пропада стремително надолу. Този кошмарен полет сякаш нямаше край. В следващия миг Уолтър внезапно се събуди и установи, че лежи в постелята си в старата мансарда на вещерския дом, облян в ледена пот.

Този ден младежът реши да си остане у дома и да пропусне лекциите. За свое изумление, Уолтър внезапно откри, че някаква неведома сила по странен начин управлява зрението му и той не е в състояние да откъсне поглед от едно празно място на пода. С течение на времето точката, привличаща невиждащия му взор, променяше местоположението си, но едва към пладне Гилман успя да се пребори с непреодолимата външна сила, принуждаваща го да седи на едно място, вторачен в празнотата. В два следобед той излезе навън да хапне нещо за обяд и докато крачеше по тесните улички, неочаквано забеляза, че през цялото време върви все на югоизток. Отново трябваше да приложи големи усилия на волята си, за да отиде в закусвалнята на Чърч Стрийт, ала противно на очакванията му, след като се подкрепи и възвърна силите си, неумолимото чуждо въздействие се усили още повече.

Изглежда, нямаше да мине без психиатър, помисли си мрачно студентът и си каза, че този нов проблем със сигурност имаше връзка с измъчващия го сомнамбулизъм. Преди да потърси специализирана помощ обаче, се налагаше да измисли как да се справи с болезнения натиск отвън, пречупващ волята му. Твърдо решен да се пребори с тази непонятна сила, Гилман закрачи в северна посока по Гарисън Стрийт, обаче откри, че напредва едва-едва. Всяка крачка му костваше неимоверни усилия и докато стигне до моста над Мискатоник, вече целият бе плувнал в пот. Капнал от изтощение, младежът се хвана за железния парапет на моста и се загледа в реката, надявайки се да намери успокоение сред ромолящите й води. Погледът му обаче се отмести малко по-нагоре по течението и се спря на обвеяния в скверна слава остров, чиито мъхести камъни, разпръснати в обезпокоително правилни линии, сякаш бяха потънали в мрачни размишления под следобедните лъчи на априлското слънце.

Изведнъж зърна нещо, от което го побиха тръпки. Студентът се отдръпна инстинктивно назад, пръстите му се отделиха от железния парапет и той замалко да падне на земята. Насред пустия остров стоеше някаква фигура, в която Гилман различи зловещата старица, обсебила сънищата му. Високата трева до нея се поклащаше, сякаш по земята пълзеше някакво друго същество. Щом видя, че вещицата бавно се обръща към него, младежът мобилизира всичките си сили и побягна към плетеницата от тъмни улички, виещи се покрай реката. Не се успокои дори когато се озова на значително разстояние от острова; струваше му се, че все още усеща пронизващата, чудовищна злонамереност, която струеше от ехидния поглед на изгърбената старица с кафяви одежди.

Необяснимото притегляне откъм югоизток обаче не отслабваше. С цената на огромни усилия Гилман успя да се добере до стария вещерски дом и да се качи по скърцащите стълби до мансардата. Там се отпусна тежко на стола и остана да седи така в продължение на няколко часа, съсредоточил празния си взор в някаква неведома точка, която бавно се отместваше на запад. Около шест вечерта чувствителният му слух отново долови напевното виене от молитвите на Джо Мазуревич, който живееше два етажа по-надолу. Младият мъж въздъхна отчаяно, грабна шапката си и излезе навън. Залязващото слънце обагряше улиците на Аркхам със златистоалено сияние. Този път Уолтър реши да се остави на странния импулс, който сега го тласкаше точно на юг. Час по-късно слънцето залезе и здрачът го завари насред откритото поле, недалеч от Хенгменс Брук[7]. Не след дълго над главата му засияха първите звезди на безоблачното пролетно небе. Подтикът да върви на юг внезапно бе заменен от почти непреодолимото желание да се откъсне от Земята и той внезапно осъзна откъде идваше необикновеното притегляне, измъчващо го през целия ден.

Източникът му се намираше не на Земята, а в небето. Някаква точка от небесната сфера го привличаше властно към себе си с неумолимия си зов. Вероятно се намираше някъде между съзвездията Хидра и Арго Навис[8] и Гилман осъзна, че незнайната звезда го притегляше от минутата, в която се бе събудил. Тогава небесното тяло се бе намирало под него, а сега се бе преместило на юг и бавно се движеше на запад. Какво ли означаваше това? Ами ако губеше разсъдъка си? Докога щеше да продължава това безумие? Потънал в мрачни мисли, студентът се обърна и се затътри тежко към квартирата си.

Мазуревич го чакаше на вратата, видимо развълнуван. Полякът бе разкъсван от желанието си да разкаже на съседа си за новите свръхестествени събития и суеверния си страх да говори на подобни теми. В къщата отново се бе появило вещерското сияние. Миналата вечер Джо се прибрал след полунощ, понеже из цял Масачузетс се празнуваше Денят на патриотите[9]. Преди да влезе в сградата, мъжът погледнал нагоре към мансардата на Гилман. Отначало му се сторило, че прозорецът е тъмен, но после забелязал слабото виолетово сияние, потрепващо зад стъклото като пламъче на дяволска свещ. Полякът сподели, че искал да предупреди младия джентълмен, защото всички в града знаели, че тази светлинка винаги съпровожда появата на призрака на Кезия и Кафявия Дженкин. Преди не смеел да заговори на тази тема, ала сега виждал колко важно е това; наличието на вещерското сияние означавало, че вещицата и уродливата й твар са започнали да преследват клетия студент. Неведнъж Мазуревич, Пол Чойнски и самият хазаин господин Домбровски били забелязвали как същото блещукане се процеждало през запечатания процеп в стената над мансардата, но и тримата се зарекли да си държат езика зад зъбите, за да не тревожат излишно младия джентълмен… Според Джо най-добре било Гилман час по-скоро да смени квартирата си и да се сдобие с разпятие от някой добър свещеник като отец Иваницки например.

Докато слушаше тази безконечна тирада на бъбривия си съсед, Уолтър усети как мъртвешките пръсти на страха стискат все по-силно гърлото му. Естествено, не биваше да пренебрегва факта, че снощи полякът се е прибрал вкъщи порядъчно подпийнал, ала въпреки това самото споменаване на вещерското сияние беше от огромно значение за младежа. Точно такава искряща виолетова мъгла неизменно обкръжаваше старицата и острозъбото създание в онези ярки сънища, които предшестваха потъването му в исполинските бездни… В същото време мисълта, че външен наблюдател — при това бодърстващ, а не спящ — би могъл да зърне светлинка, явила се в кошмарите на Гилман, изобщо не се вписваше в рамките на разума и логиката. Откъде полякът би могъл да узнае нещо подобно? Нима студентът не само бродеше, но и говореше насън? Не, увери го Мазуревич, нищо подобно. Обаче Уолтър все пак беше длъжен да провери. Колкото и да не му се искаше да го прави, май нямаше друг избор, освен да попита Франк Елууд дали пък случайно не знае нещо повече…

Треска, кошмарни сънища, сомнамбулизъм, слухови халюцинации, притегляне от неведома звезда… а сега и подозрението, че говори насън! Трябваше да прекъсне занятията, да намали малко умственото напрежение, да се консултира с психиатър и да се вземе в ръце. Щом се качи на втория стаж, Гилман отиде пред стаята на Елууд и похлопа на вратата му, но никой не му отговори. Явно Франк не си беше вкъщи, каза си Уолтър и с неохота продължи нагоре по стълбите. Влезе вътре и седна на стола си, без да включва осветлението. Взорът му отново бе прикован на юг. Докато седеше в тъмното, изведнъж си даде сметка, че се вслушва напрегнато в тишината, сякаш се мъчи да долови някакъв — макар и съвсем слаб — звук откъм таванското помещение над главата си. И навярно си въобразяваше, ала му се стори, че по някое време вижда с периферното си зрение зловеща виолетова светлина, процеждаща се през микроскопичен процеп в ниския скосен таван.

Тази нощ сънищата му бяха още по-страховити. Виолетовото сияние искреше пред очите му като зарево от Преизподнята, а злокобната старица и противната плъхоподобна твар продължаваха да се приближават застрашително към него. Сякаш му се подиграваха, защото виеха и ръмжаха с нечовешки гласове, докато магьосницата чертаеше във въздуха невидими геометрични фигури с ръцете си. Близкото им присъствие изпълваше Гилман с такъв първичен страх, че той приветства с облекчение потапянето в грамадната мрачна бездна, изпълнена с чудовищния кънтеж на дяволските звуци. Този път обаче не изпита никакво удивление и любопитство, докато се носеше след стълпотворението от преливащи в ярки багри сфероиди и малкия полиедър. Точно обратното — във всяка секунда от полета си младежът бе пронизван от гибелни предчувствия за надвиснала над него невъобразима заплаха. По някое време отгоре и отдолу изникнаха необятни сливащи се повърхнини от изключително гладка субстанция и студентът изведнъж се озова в друго, съвсем различно пространство, което го заслепи с пронизващата си студена светлина, представляваща сюрреалистично съчетание от алено, жълто и индиговосиньо.

Лежеше проснат насред някаква грандиозна тераса, обрамчена от фантастична балюстрада и издигаща се на главозамайваща височина над безкрайна равнина, осеяна с безброй причудливи постройки. Пред взора му се разкриваха островърхи шпилове, фантастични кули, внушителни куполи и минарета, устремени към небето колони, увенчани с огромни хоризонтални дискове и гигантски подобия на мидени черупки, пресечени конуси с назъбени краища, колосални наклонени плоскости, като по чудо удържани в равновесие, както и всевъзможни комбинации от най-различни геометрични фигури като пирамиди, кубове, призми, конуси и така нататък. Някои бяха от камък, други — от метал, ала всички преливаха във великолепни багри на фона на ослепителното многоцветно сияние на приказния небосвод. Щом погледна нагоре, Гилман съзря в небето три грамадни огнени диска, намиращи се на различно разстояние от необикновено далечния, извит като дъга хоризонт, където се извисяваше начупена планинска верига. Младежът се обърна и видя, че зад него, докъдето поглед стига, се издигат безкрайни редици от амфитеатрално разположени тераси, подобни на тази, където се намираше в момента. Изумителният град под него явно беше с исполински размери, защото се простираше чак до хоризонта; поразен от мащабите му, Уолтър се надяваше само на едно — че от там няма да се надигне някой нов, съответстващ на големината му звук, защото съществото му просто нямаше да го понесе.

Той напрегна силите си, за да се надигне от пода на терасата, ала за негова изненада това му се удаде с лекота. Погледна надолу и забеляза масивните ъгловати плочи от настилката; първоначално му се стори, че са асиметрични, но после осъзна, че притежават някаква озадачаваща симетрия, която неговото съзнание не можеше да възприеме. Балюстрадата, обрамчваща терасата, стигаше до гърдите на Гилман и металните й орнаменти бяха образец за забележително и несравнимо по своята изящност ваятелско изкуство. Въпреки че студентът не можеше да проумее какво точно представляваха отделните скулптури, преплетени по уникален начин в цялостната художествена изработка, в крайна сметка успя да различи някои елементи в горната част на парапета. Това бяха причудливи статуетки, високи дванайсет-тринайсет сантиметра, наподобяващи вертикално разположени бъчвоподобни цилиндри, издути по средата и стесняващи се в горния и долния си край. От най-широката им част, по линията на въображаемия екватор, радиално се проточваха тънки хоризонтални стъбълца, наподобяващи спици на колело, дълги около пет сантиметра. В основата и върха на всяка от вертикалните фигурки имаше странни звездовидни образувания с по пет триъгълни върха, разположени водоравно досущ като излизащите от центъра спици. Всички статуетки бяха поставени върху тънка метална лайстна и дали поради неголямата повърхност на звездообразните им основи, дали поради някоя друга причина, но на места се забелязваха липсващи фрагменти и отчупени краища, най-вероятно под влияние на неведомите природни стихии, бушуващи в този невероятен свят.

Когато Гилман най-сетне се изправи в цял ръст, босите му стъпала веднага доловиха топлината, струяща от причудливите каменни плочи, покриващи пода на терасата. Младежът се огледа наоколо и видя, че е съвсем сам; за негово облекчение, от вещицата и противния й плъхоподобен спътник нямаше и следа. Той пристъпи към балюстрадата, за да надзърне отвъд перилата, където — на главозамайващите петстотин-шестстотин метра по-надолу — се простираше удивителният град. Докато съзерцаваше фантастичния пейзаж, до слуха му достигна ритмична смесица от мелодични свистящи звуци с различен тембър и височина. Запленен от приказната гледка, Уолтър искрено съжали, че не може да види отблизо обитателите на грандиозния мегаполис. След известно време студентът почувства как от продължителното взиране надолу започва да му се вие свят. Изгубил равновесие, той инстинктивно се протегна към балюстрадата и сграбчи с дясната си ръка една от причудливите статуетки. Тази светкавична реакция му попречи да се строполи на земята, ала деликатното съединение между металната лайстна и въпросния орнамент не издържа, отчупи се и необикновената фигурка остана в ръката му.

Изведнъж болезнено изостреният му слух долови някакво движение зад гърба му. Гилман тутакси се обърна и видя пет фигури, които се приближаваха към него. Те пристъпваха бавно и предпазливо, но в никакъв случай не можеше да се каже, че се прокрадват крадешком. В две от тях той веднага разпозна прегърбената вещица и противното зверче с острите зъби; само един поглед към останалите обаче бе достатъчен, за да го запрати в несвяст. Те бяха високи поне два метра и половина и изглеждаха по същия начин като статуетките от балюстрадата. Радиално разположените по екваториалната линия на издутите им туловища „спици“ всъщност представляваха дълги гърчещи се пипала. Съществата се придвижваха на звездовидните израстъци в долната си част, като протягаха и свиваха всеки от петте им лъча, все едно бяха крайници на кошмарен паяк.

В същия момент младежът отвори очи и се намери в леглото си във вещерския дом. Целият бе облян в ледена пот, а кожата на лицето, дланите и стъпалата му пареше. Той скочи от постелята, изми се и се облече с мълниеносна бързина, сякаш закъсняваше за важна среща. Още не знаеше къде ще ходи, ала си каза, че и този ден ще се наложи да пожертва занятията в университета. Днес не усещаше онова магнетично притегляне от страна на съзвездията Хидра и Арго Навис, но на мястото му се бе настанило друго, още по-силно и непреодолимо усещане. Сега изпитваше неистова принуда да се отправи на север, колкото се може по на север, и да върви ли, да върви… И понеже след вчерашния ден се страхуваше да мине пак по моста над Мискатоник, избра да прекоси реката в района на Пибоди Авеню. От време на време залиташе и се олюляваше, понеже погледът му беше прикован в небето, ала неотклонно продължаваше да крачи в северна посока.

След около час Гилман успя криво-ляво да се овладее и изведнъж си даде сметка, че се е отдалечил на доста голямо разстояние от града. Наоколо се простираха наглед безкрайни мочурища, които придаваха още по-мрачен вид на и бездруго унилия пейзаж. В момента вървеше по тесен коларски път, водещ към Инсмут — старинно, запустяло градче, където повечето жители на Аркхам не смееха да пристъпят. Макар че импулсът да се движи на север не отслабваше, студентът намери сили да му се противопостави. Навярно нямаше да се справи, ако предишното притегляне — от югоизток — не се беше възобновило; Уолтър се възползва от ситуацията и успя почти да уравновеси двете могъщи сили. Той се обърна и закрачи бавно към Аркхам. Щом достигна града, влезе в едно неголямо заведение, където изпи чаша кафе, след което отиде в библиотеката и започна безцелно да прелиства първите попаднали му подръка списания. Сетне отново тръгна да скита по улиците и срещна неколцина познати (впоследствие те си спомниха как се изненадали от необикновения му загар), но не им разказа нищо за неотдавнашната си разходка извън града. В три следобед влезе в едно ресторантче, за да обядва, и забеляза, че магнетичното привличане от север или бе отслабнало, или се бе разделило на два противоположни импулса. Останалата част от деня уби в един евтин кинематограф, взирайки се тъпо в движещите се картини, без изобщо да ги вижда.

Около девет вечерта Гилман се отправи към вещерския дом. Вече беше доста уморен и едва пристъпваше. От първия етаж отново се носеха нескончаемите молитви на Мазуревич и младежът побърза да се качи по стълбите, защото нямаше да изтърпи поредната тирада на суеверния поляк. Мина покрай стаята на Елууд, без дори да погледне към вратата му, и продължи нагоре към мансардата. Ала щом прекрачи прага на квартирата си и включи осветлението, коленете му изведнъж омекнаха и Уолтър почувства как му причернява пред очите. Върху писалището имаше нещо, което не биваше — просто не можеше! — да е там. Понеже бе лишен от опора в долната си част, странният предмет не можеше да стои изправен и лежеше настрани. Това бе статуетката, която Гилман бе отчупил от орнаментираната балюстрада в последния си кошмарен сън. Всички подробности бяха налице — и издутото по средата бъчвоподобно туловище, и радиално проточващите се от средната му част стъбълца, и разперените лъчи на звездовидните образувания в горния и долния му край… На ярката светлина от електрическата крушка фигурката изглеждаше искрящо сива и осеяна със зелени жилки. Студентът ясно забеляза нащърбените следи, недвусмислено показващи, че статуетката е била откъртена от балюстрадата, която бе видял в снощния си сън.

Той не закрещя само защото бе напълно парализиран от ужас. Никой не би могъл да понесе подобно смесване на сън и реалност. Целият треперейки, Уолтър взе статуетката и със залитане закрачи надолу по стълбите към жилището на господин Домбровски — собственика на къщата. Монотонното виене на молещия се Мазуревич продължаваше да ехти из вещерския дом, ала студентът не му обръщаше внимание. Хазаинът си беше вкъщи и любезно посрещна младия джентълмен. Не, каза той, никога не бил виждал тази вещица и не знаел нищичко за нея. Обаче жена му споделила, че днес, докато чистела стаите, намерила някакъв странен метален предмет в едно от леглата. Ей сега щял да я повика. Да, кимна съпругата му, това бил въпросният предмет. Къде го била открила ли? В кревата на младия джентълмен, съвсем близо до стената. Ами предметът наистина изглеждал странно, но стаята на господин Гилман била пълна със странни неща — книги, рисунки, записки… Не, не знаела нищо повече за необичайната находка.

Обезсърчен, Уолтър се качи в мансардата си, потънал в дълбок смут. Ами ако все още сънуваше и всичко, случило се през този ден, бе част от кошмара? Или пък сомнамбулизмът му бе навлязъл в такава фаза, че бродеше из съвършено непознати места? Къде обаче би могъл да намери толкова необикновен предмет? Не помнеше да е виждал нещо подобно дори в музеите на Аркхам. А може би причудливата фигурка не беше следствие, а първопричина за съня? Навярно първо се беше сдобил с нея и тя му бе направила толкова силно впечатление, че въображението му бе родило фантастичния сюжет с терасата, балюстрадата и гигантския град, ширнал се в необятната долина… На следващия ден трябваше да провери тази версия и може би най-накрая да отиде на психиатър.

Междувременно не би било зле да узнае къде броди насън по време на сомнамбулните си пристъпи. Той взе назаем малко брашно от господин Домбровски и го посипа по пода, надявайки се да му помогне в разплитането на загадката. Пътьом се спря пред вратата на Елууд, но той отново отсъстваше. Щом се прибра в квартирата си, Гилман остави тайнствената статуетка върху писалището и легна, без да се съблича — до такава степен беше изтощен както физически, така и психически. От запечатаното пространство над скосения таван се носеха едва доловими звуци, сякаш нещо се прокрадваше крадешком там, ала студентът се чувстваше твърде отпаднал, за да им обръща внимание. Необяснимото притегляне от север отново се засили и унасящият се Уолтър си даде смътно сметка, че точката на небосклона, където се намираше източникът му, постепенно се приближава към хоризонта.

Когато потъна в сън, злокобната вещица и изчадието с дългите зъби отново му се явиха, съпроводени от неизменното виолетово сияние. Сега очертанията на двете фигури бяха по-ясни и отчетливи от когато и да било. Тази нощ те се приближиха съвсем плътно до младежа и той видя как грозно ухилената старица протяга към него сгърчените си съсухрени пръсти. Миг по-късно острите й нокти се впиха в него и Гилман бе изтръгнат от леглото, за да бъде запратен в пустотата. До слуха му отново достигна страховитият ритмичен грохот и той съзря титаничната сумрачна бездна, изпълнена с причудливи реещи се обекти от най-различно естество.

За голямо изумление на студента обаче тази картина ненадейно бе заменена от друга. Той се озова в тясно, лишено от прозорци, озарено от призрачното виолетово сияние затворено помещение с голи дървени стени, събиращи се над главата му, и неравен, наклонен на една страна под. В центъра му се виждаше маса и скамейка, а целият под бе осеян с малки сандъчета, пълни с книги и ръкописи, някои от които, съдейки по вида им, бяха изключително стари. Върху бумагите се виждаха неголеми предмети с необичайна форма и вид, един от които беше точно копие на статуетката, видяна от него първо насън, а после — и наяве. Вляво от него в пода зееше череп триъгълен отвор, откъдето се чуваха приглушено драскане и потракване. В следващия момент оттам се подаде уродливата космата твар с дългите жълтеникави зъби и отблъскващата муцуна, наподобяваща сбръчкано човешко лице.

Злооката магьосница все още бе до него и продължаваше да го стиска с изкривените си старчески пръсти. Тогава Гилман забеляза, че на скамейката до масата е седнало някакво същество, което никога досега не бе съзирал. Това бе висок, съвсем слаб човек, с изключително черна кожа, но лишен от каквито и да е африкански или негроидни черти. По главата и лицето му не се виждаше и едно-единствено косъмче, а дрехата му представляваше широка черна роба от незнайна, но неимоверно плътна материя. Краката на непознатия не се виждаха, ала по всяка вероятност бяха обути в нещо, защото всяко негово движение се съпровождаше от отчетливо потропване. Човекът седеше безмълвен, а правилните черти на лицето му бяха съвършено безизразни. Той мълчаливо посочи към огромната старинна книга, разтворена на масата пред него, след което вещицата тикна в ръката на младежа огромно стоманено перо. Цялата тази сцена бе пропита с непоносимата атмосфера на безумен, влудяващ ужас, достигнал връхната си точка в момента, когато дребната космата твар скочи на рамото на Уолтър и се спусна пъргаво по ръката, в която държеше перото, забивайки острите си зъби в китката му. От раната бликна кръв, всичко се завъртя и студентът изгуби съзнание.

На следващата сутрин, когато се събуди — беше 22 април — младият мъж почувства силна болка в лявата си ръка. Ръкавът на пижамата му бе потъмнял от засъхналата кръв. Съвсем смътно си спомняше събитията от миналата нощ и пред мисловния му взор се открояваше най-вече дяволската сцена с Черния човек в странното помещение. Вероятно просто бе ухапан от плъх, докато беше спал, и въображението му бе породило цяла върволица от кошмарни видения. Щом отвори вратата на квартирата си, Гилман видя, че в разсипаното брашно няма никакви следи, ако не се броят огромните отпечатъци от ботушите на недодялания селяндур, живеещ в отсрещната стая. Е, поне миналата нощ не беше ходил насън, обаче на всяка цена трябваше да се избави от плъховете. Ами ако му докарат някоя инфекция? В най-скоро време щеше да поговори с господин Домбровски за проблема. Междувременно направи нов опит да запуши дупката в ъгъла, използвайки за целта един стар свещник, натиквайки го в отвора. Ушите му все още кънтяха, сякаш още не можеха да се възстановят от нетърпимия шум, съпътстващ последните му сънища.

След като се изкъпа и се преоблече в чисти дрехи, Гилман се помъчи да си спомни какво още бе видял след онази сцена в неизвестното помещение, озарено от призрачната виолетова светлина, но нищо конкретно не изникваше в съзнанието му. Навярно потресаващата сцена бе възникнала в подсъзнанието му под влияние на мислите за запечатаното таванско помещение над мансардата, което тъй неумолимо привличаше вниманието му напоследък. Оттам насетне спомените му бяха смътни и фрагментарни — сякаш отново се рееше из тъмната пропаст, след което се озова сред още по-голяма и непрогледна бездна, където виденията му вече нямаха точно определена форма. Бе отведен там от неизменно съпътстващите го същества — стълпотворението от издължени сфероиди и малкия полиедър — които неусетно и също като него се преобразиха в облаци мъгла (или пара) при прехода в черния мрак на втората бездна. Някъде отпред се рееше още нещо, което приличаше на още по-голям мъгляв облак, и въпреки че от време на време променяше очертанията си, Уолтър не можеше да се сети що за облик придобиваше. Както му се стори, придвижваха се не по права линия, а по-скоро описваха невероятни кривини или спирали в шеметните завихряния на ефира, където не действаха физическите и математическите закони на познатия на човечеството Космос. После се появиха едва различими исполински сенки — някаква чудовищна пулсация, достъпна само отчасти за слуха, огласяна от високите, пронизителни тонове на невидима флейта… Тук спомените на студента окончателно секваха. След кратък размисъл той предположи, че тези последни видения са проникнали в съновиденията му от „Некрономикон“ и по-точно от онази негова част, където се говореше за безумното божество Азатхот, което властва над пространството и времето от черния си трон в сърцето на Хаоса…

Щом изми кръвта от китката си, Гилман видя, че ухапването на плъха не беше никак сериозно; единственото озадачаващо нещо бе разположението на двете мънички рани. Внезапно му хрумна, че по завивката и чаршафите нямаше и едно петънце кръв, което също му даваше повод за размисъл, при положение че не бе ставал от леглото. Значи, все пак ходеше насън, макар и в пределите на стаята си, а плъхът го бе ухапал, докато беше седял на стола си или бе вършил нещо друго. Студентът огледа внимателно цялата квартира, търсейки петна и дори изсъхнали капчици кръв, ала не откри нищо подобно. Може би трябваше да посипе с брашно не само външния коридор и площадката, но и вътре в мансардата, макар че едва ли се нуждаеше от други доказателства, че страда от сомнамбулизъм. Беше повече от ясно, че е болен; оттук насетне пред него имаше един път — да се справи със заболяването си.

Тази сутрин странното притегляне от Космоса беше отслабнало, обаче се появи друго усещане. Гилман почувства смътното, но поразително силно желание незабавно да избяга някъде далеч от всичко, което го заобикаля. Някакъв неведом глас му нашепваше, че ако не се махне час по-скоро от тук, ще бъде сполетян от нещо ужасно. Обаче младият мъж побърза да го заглуши и се насочи към странната статуетка върху писалището. Грабна я и в същия момент почувства как предишното магнетично привличане от север се усилва, макар и да не можеше да се сравнява по настойчивост с импулса да зареже всичко и да избяга.

С необикновената фигурка в ръка Уолтър се спусна надолу по стълбите и похлопа на вратата на Елууд. Трябваше да мобилизира цялата сила на волята си, за да игнорира ехтящия от първия етаж напевен вой на суеверния Мазуревич. За щастие, този път Франк си беше у дома, но тъкмо се готвеше да излиза. Още не бил закусвал и възможно най-скоро трябвало да хапне нещичко, защото умирал от глад, а след това имал важни лекции. Гилман трябваше да побърза, за да му разкаже всичко, свързано със страховете и съновиденията му в последно време. Състудентът му го изслуша с голямо търпение и искрено съчувствие. И той беше на мнението, че Уолтър не бива да чака и наистина е необходимо да предприеме нещо. Елууд бе поразен от измъченото и изпито лице на колегата си, както и от необикновения му загар, забелязан през последната седмица и от мнозина други. Накрая обаче призна, че едва ли може да помогне на госта си с конкретен съвет. Той не бе виждал Гилман да броди насън из къщата и нямаше представа какво ли би могло да провокира натрапчивите му кошмарни сънища. Макар че…

Франк се замисли. Всъщност една вечер тъкмо се прибирал, когато случайно подочул разговора между Джо Мазуревич и младия френски канадец, който живеел в стаята точно под Уолтър. Двамата споделяли страховете си във връзка с наближаващата Валпургиева нощ, до която оставали броени дни, и изразявали дълбокото си съжаление за печалната съдба на младия джентълмен, наел вещерската мансарда. Дероше (така се казвал канадецът) споменал, че почти всяка нощ чувал от стаята над него множество стъпки — както на боси, така и на обути крака — а веднъж дори се качил на горния етаж с намерението да надникне през ключалката, за да види с какво точно се занимавал съседът му, та смущавал съня му. Ала още щом изкачил стъпалата, Дероше се вцепенил, понеже зърнал призрачно виолетово сияние, процеждащо се изпод вратата на мансардното помещение. А щом дочул и гласовете, долавящи се от вътрешността на обитаваната от вещицата стая, се разтреперил като лист, обърнал се и по най-бързия начин се прибрал в квартирата си и залостил вратата си. Елууд добави, че това признание на канадеца било изречено с поверителен, съзаклятнически шепот.

Ала щом му разказа за подочутия разговор, Франк побърза да успокои състудента си с предположението, че по всяка вероятност всичко си има съвсем прозаично обяснение. От една страна, съседите им се чудели какво толкова прави Гилман посред нощ, а от друга — нервите им били обтегнати от наближаващата Валпургиева нощ, обвеяна в суеверен страх от вкоренените в простолюдието вековни предразсъдъци. Нямало съмнение, че Уолтър се разхожда и говори насън — все пак именно поради тази причина Дероше отишъл пред вратата му — но що се отнася до виолетовото сияние, със сигурност канадецът си го бе въобразил. Това било често срещано при тези хора — стигало им само да чуят за някое по-особено явление и развинтеното им въображение създавало илюзията, че са го видели наистина. Ето какво предлагал Елууд — Гилман да се премести за няколко дни в неговата квартира, за да не нощува сам. Така Франк щял веднага да го събуди, ако заговори или тръгне да се разхожда насън. Следващата стъпка била да се обърнат към лекар. Освен това не би било зле да занесат необикновената статуетка в тукашните музеи и да я покажат на някои от преподавателите си. Може би така щели да успеят да изяснят какво представлява. За да не събудят излишни подозрения, най-добре да кажат, че са я намерили в някоя кофа за смет. Естествено, междувременно Домбровски трябвало веднъж завинаги да реши проблема с плъховете — дали с отрова, дали по някакъв друг начин.

Окуражен, този ден Уолтър посети всички занятия в университета. Все още долавяше притеглянето от страна на неизвестните небесни тела, ала поне за момента успяваше да го държи под контрол. В почивките между лекциите Гилман показа загадъчната фигурка на неколцина от професорите си; всички до един бяха заинтригувани, но никой не можеше да обясни същността или произхода на необичайната находка. Следващата нощ Уолтър спа на дивана, който господин Домбровски сложи в квартирата на Елууд, и за първи път от няколко седмици сънят му бе спокоен и несмущаван от кошмарни съновидения. Въпреки това обаче Гилман не можеше да се отърси от усещането, че подобряването на състоянието му беше само временно и болестта му не си бе отишла, а напевният вой на молещия се Мазуревич продължаваше да ехти из къщата и да го изпълва с раздразнение.

През следващите няколко дни тази тенденция се запази и Уолтър най-сетне успя да си отдъхне, обнадежден от отсъствието на тревожните симптоми. Според Елууд той нито говореше насън, нито се опитваше да стане от постелята и да се впусне в сомнамбулни скитания. Междувременно господин Домбровски старателно посипа с отрова за плъхове всяко ъгълче на вещерската мансарда. Единственото обезпокоително обстоятелство беше несекващото бъбрене на суеверните чужденци, чието въображение бе изострено до краен предел от някогашните легенди и предания. Мазуревич дълго време увещаваше Гилман и в края на краищата успя да го убеди да приеме едно евтино разпятие, осветено от отец Иваницки. Дероше също имаше нещо за него — той му сподели, че първите две нощи след преместването на Уолтър при Елууд от необитаваното помещение над главата му се чували нечии тихи, прокрадващи се стъпки. Пол Чойнски твърдеше, че нощем долавял странни звуци, идещи откъм коридора и стълбището, а съпругата на хазаина — мадам Домбровска — се кълнеше, че неотдавна за първи път след Деня на Вси светии отново видяла Кафявия Дженкин. Естествено, подобни наивни слухове бяха лишени от какъвто и да било здрав разум, ала въпреки това Гилман закачи евтиното никелово разпятие на вратата на гардероба, стоящ до дивана в квартирата на Елууд.

Щом Уолтър се почувства малко по-добре, двамата с Франк обиколиха всички музеи на Аркхам, опитвайки се да научат нещичко за тайнствената статуетка със звездовидните израстъци. Усилията им обаче се оказаха безрезултатни. Навсякъде ги посрещаха с голям интерес и нито един учен не остана безразличен към загадъчната фигурка. На едно място отчупиха парченце от радиално излизащите от удебелената й средна част стъбълца и го подложиха на химически анализ. Професор Елъри установи, че необичайната сплав съдържа платина, желязо, телурий и още най-малко три неизвестни на науката субстанции с огромна атомна маса. Те не само се различаваха от всички познати елементи, но и въобще не се вписваха в периодичната система на Менделеев — дори и в празните й клетки. Тази мистерия остава неразгадана и до ден-днешен, а самата необикновена статуетка и досега се намира в експозицията на университетския музей.[10]

На сутринта на 27 април в стената на стаята, където Уолтър бе намерил временен приют, се появи миша дупка. Господин Домбровски незабавно я запуши, използвайки ламаринен лист, ала това означаваше, че отровата няма очаквания ефект върху плъховете. Те продължаваха да драскат и цвърчат във вътрешността на старите стени, смущавайки покоя на обитателите на вещерския дом.

Същата вечер Елууд не се прибра по обичайното време и Гилман реши да не си ляга, а да го изчака. Не му се искаше да заспива в празната стая, защото малко след здрачаване му се бе сторило, че отново вижда злокобната старица, обсебила кошмарните му сънища. Халюцинация ли бе това? Беше я зърнал в един запустял вътрешен двор, докато крачеше умислен към къщи. В купчината боклук до краката й се забелязваше някакво движение, сякаш дребно животинче ровичкаше из отпадъците… Вещицата също го бе забелязала и му се бе ухилила зловещо в сумрака… Истина ли беше това, или просто така му се бе сторило?

Франк се върна в квартирата доста късно, после двамата беседваха дълго време и заспаха едва в малките часове на нощта. На следващата сутрин студентите се чувстваха толкова уморени и недоспали, че нямаха търпение да се свечери, за да мотат да си наваксат със съня. Прекараха деня в учене и обсъждане на математическите проблеми, които продължаваха да вълнуват Уолтър с неотслабваща сила, и размишляваха доколко съществена би могла да бъде връзката на тази дисциплина с древните магически тайнства и фолклорните предания. Когато заговориха за старата Кезия Мейсън, Елууд се съгласи, че колегата му има всички основания да предполага, че по някакъв начин магьосницата е имала достъп до изключително важна и потресаваща за времето си научна информация. Навярно това можело да се обясни с обичая на тайните вещерски култове да съхраняват, предавайки от поколение на поколение, удивителни тайни, принадлежащи към далечни, отдавна забравени епохи. Ето защо, добави Франк, не бивало да се изключва възможността магьосницата действително да е владеела изкуството да преодолява границите на измеренията. Неслучайно в старовремските оказания често се споменавало, че за вещиците материални прегради не съществуват. А кой би могъл да каже кое в древните легенди почива на обективни факти и кое — на художествена измислица?

Гилман внимателно изслуша казаното от състудента си и изтъкна, че никой не знае дали съвременният изследовател може да овладее тези умения, движейки се единствено по пътя на чистата наука и математическите анализи. Успехите в тази сфера, допълни той, можело да доведат до опасни и непредсказуеми последици, защото никой нямал и най-бегла представа какво точно се случва в пространствените сфери, които граничат с нашата, но са абсолютно недостъпни за нас. От друга страна, откриващите се перспективи били безгранични. Например — във Вселената със сигурност имало такива пространствени измерения, където времето просто не съществувало; следователно, ако човек се прехвърли там, би могъл да живее безкрайно дълго, без организмът му да старее и да е подложен на обичайните метаболитни процеси. Тоест човек можело да отиде в подобна пространствена сфера и оттам да се върне на Земята в далечното бъдеще — или далечното минало — на същата възраст, на която е напуснал нашата планета.

За съжаление, въздъхна Уолтър, нямало никаква ясна и достоверна информация дали някой някога е успял да стори подобно нещо. Старинните предания били двусмислени и объркващи, а по-близките до нас исторически периоди неизменно свързвали всеки опит да се излезе отвъд пределите на триизмерната ни реалност с необходимостта от свръхестествен и нечестив съюз с демонични същества и пратеници „от отвъдното“. Тук на преден план изпъквала страшната фигура на вестителя — или по-скоро представител — на тайнствените чудовищни сили. Това бил така нареченият Черен човек от вещерските тайнства, известен още и под името Нйарлатхотеп в скверния „Некрономикон“ По-нисшестоящите по ранг посредници на тъмните сили често приемали облика на животни или странни хибриди; древните оказания ги описвали като неразделни спътници на вещиците… След тези свои думи Гилман сънливо се прозина; събеседникът му също умираше за сън, ето защо двамата решиха да отложат интересния си разговор за друг път и да си лягат, защото отново беше станало късно. Докато се унасяха, до ушите им достигнаха залитащите стъпки на подпийналия Джо Мазуревич, който тъкмо се прибираше от поредната си почерпка. Когато най-сетне успя да уцели ключалката и нахълта в стаята си, полякът тутакси започна да се моли на висок глас, надавайки нечовешки, изпълнени с отчаяние възгласи.

Тази нощ Гилман отново видя виолетовото сияние в съня си. Отначало смътно долови някакво дращене и шумолене зад дъсчената ламперия, след което му се стори, че нечия ръка се опитва да отмести резето. Сетне видя как по килима, покрил пода, крадешком пристъпват злокобната старица и дребното уродливо създание. Лицето на вещицата пламтеше от нечовешка екзалтация, а косматото зверче с жълтеникави зъби ехидно се кискаше, сочейки към дълбоко заспалия в другия край на стаята Елууд. Страхът така парализира Уолтър, че отчаяният вик замря в гърлото му. Както и предишния път, магьосницата сграбчи младежа за рамото и като го издърпа от леглото, го запрати някъде в пустотата. Бездънните кънтящи пропасти проблеснаха за миг край него и в следващата секунда Гилман се озова насред мрачна, покрита с дълбока кал тясна уличка, изпълнена с тежко зловоние и обрамчена от високите стени на порутени запустели сгради.

Черният човек беше точно пред него. Бе облечен със същата безформена роба, която Гилман бе видял в предишния си сън, когато Кафявия Дженкин бе забил зъбите си в китката му. Вещицата бе наблизо, взираше се в Уолтър и правеше странни жестове с ръцете си. Той зърна вдясно от себе си открехната врата, към която Черният човек безмълвно посочи. Старицата зловещо се ухили и задърпа Гилман натам. Заизкачваха се по някакво прогнило дървено стълбище, което проскърцваше при всяка тяхна стъпка; тогава студентът забеляза, че от вещицата струи слабо виолетово сияние. Озоваха се на неголяма площадка и се спряха пред една затворена врата. Магьосницата я отвори и като даде знак на Уолтър да я изчака отвън, пристъпи сред витаещия в помещението мрак.

Малко по-късно невероятно острият слух на младежа му помогна да различи нечий приглушен вик; почти в същия миг старицата се върна, носейки нещо като малко и безформено вързопче. Тя го тикна в ръцете на Гилман, ала само един поглед му бе достатъчен, за да различи мъничкото детско личице и тутакси да дойде на себе си. Той рязко се обърна и хукна надолу по прогнилите стълби. Ала щом нагази в дълбоката кал на улицата, Черният човек му препречи пътя и с едната си ръка го сграбчи за рамото, а с другата стисна гърлото му в мъртвешка хватка. Уолтър почувства как му причернява пред очите и докато губеше съзнание, долови пискливия кикот на острозъбата плъхоподобна твар.

Когато се събуди, вече беше 29 април сутринта. Веднага щом отвори очи, Гилман се озова в ужасяващ кошмар. Не можеше да повярва, че това е истина. Намираше се не в квартирата на Елууд, а в собствената си стая, където скосеният таван се съединяваше с наклонената северна стена под такъв необичаен ъгъл. Гадеше му се и усещаше необяснима болка в гърлото си. Стана с мъка от постелята и изтръпна от потрес при вида на стъпалата и крачолите на пижамата си. Бяха покрити със засъхнала черна кал. В този миг още не можеше да си припомни всички подробности от снощния си сън, ала едно бе сигурно — отново ходеше насън. Както изглежда, Елууд бе потънал в дълбок сън и не бе могъл нито да го чуе, нито да го спре.

Подът на мансардата бе осеян с множество кални следи, но най-странното беше, че не стигаха до вратата. Колкото повече се взираше в тези следи, толкова по-силно го поразяваха. До собствените си стъпки забеляза и по-малки, почти кръгли отпечатъци; човек би предположил, че са оставени от краката на някое кресло или стол, ако не бяха разделени на две равни половини. Виждаха се и няколко съвсем дребни следи, вероятно оставени от плъховете, защото водеха към последната прогризана от тях дупка в стената. Студентът се затътри с усилие до вратата, отвори я и огледа коридора и водещото надолу стълбище. Там нямаше и един-единствен отпечатък от стъпки. Уолтър почувства как коленете му омекват. Междувременно в паметта му бяха започнали да изплуват отделни подробности от снощния кошмар и той почувства как го залива черна вълна на ужас, покруса и отчаяние.

Младият мъж се изми, облече се и слезе долу при Франк, за да му разкаже всичко. Колегата му внимателно го изслуша, обаче не можа да намери разумно обяснение за случилото се. Къде е ходил Гилман през нощта… Как се е добрал до леглото си, без да остави следи из къщата… По какъв начин в стаята му се бяха появили странните кръгли отпечатъци… Нито един от тези въпроси нямаше отговор. Ами синините по врата му? Дали не се беше наранил сам? Гилман допря ръце до шията си. Не, дланите му изобщо не съвпадаха по форма и размери с моравите петна.

Докато си говореха, на вратата се почука. Беше Дероше; канадецът идваше да им каже, че в малките часове на нощта от мансардата се разнесло някакво ужасно блъскане. Уолтър го попита дали е чул някой да се качва по стълбите след полунощ. Не, поклати глава Дероше. Преди полунощ обаче доловил нечии тихи, прокрадващи се стъпки из мансардата и по стълбището. Те сериозно го изплашили. Наставали лоши времена за Аркхам, при това много лоши, добави канадецът. Затова младият джентълмен трябвало на всяка цена да носи разпятието, дадено му от Джо Мазуревич. Дори денем вече било опасно, а камо ли, щом се стъмни… Днес например малко след зазоряване из къщата се разнесъл детски плач, който бързо бил прекъснат от нечия решителна ръка.

Щом изчерпаха темата, Гилман отиде в университета, ала изобщо не можа да се съсредоточи. Мрачните предчувствия тотално бяха обсебили съзнанието му и той очакваше всеки миг да получи някой нов съкрушителен удар от съдбата. На обед младежът хапна в университетската столова; докато чакаше десерта, взе оставения на съседната маса местен вестник и започна машинално да го разлиства отзад напред. Щом стигна до първата страница, изведнъж изтръпна и пребледня като мъртвец. Така и не дочака десерта. Побърза да плати, надигна се от мястото си и трескаво закрачи към вещерския дом. Трябваше веднага да се види с Елууд.

Във вестника пишеше, че миналата нощ в околностите на пасажа Орн при загадъчни обстоятелства бе изчезнало двегодишно дете. Най-вероятно ставаше въпрос за отвличане. Майка му — Анастасия Волейко, работничка в местната пералня — отдавна се опасявала от нещо подобно, обаче страховете й се основавали на такива предразсъдъци, че никой не ги взел на сериозно. Волейко твърдяла, че от началото на март в близост до дома й редовно се навъртал Кафявия Дженкин, от чието поведение тя разбрала, че малкият Ладислас е набелязан за жертвоприношение на ужасния Сабат в предстоящата Валпургиева нощ. Майката неведнъж се обръщала към своята съседка Мери Чанек с молбата да нощува при момченцето, ала егоистичната Чанек така и не се престрашила да го стори. Волейко не се обърнала към полицията, защото според нея там не вярвали в подобни неща. А откакто се помнела, всяка година в Аркхам и околностите му изчезвали деца — всяка! Мъжът, с когото живеела — Питър Словацки — също не си мръднал пръста да й помогне, понеже „детето само му пречело и му създавало главоболия“.

Но причината да се облее в студена пот се дължеше на друг, доста по-кратък материал, поместен на същата страница. В него се привеждаше разказът на двама гуляйджии, които минали покрай пасажа малко след полунощ. Те признаваха, че били под алкохолно опиянение, но въпреки това били сигурни, че са зърнали най-странната — и идиотски облечена — компания, която били виждали някога. Тя се състояла от трима души: огромен негър, пременен с широка роба, изгърбена дъртачка в кафяви дрипи и бял хулиган по пижама. Старицата буквално влачела подире си младия непрокопсаник, а в краката на чернокожия през цялото време подтичвал някакъв домашен плъх, съдейки по това, колко гальовно се отърквал в глезените на гиганта.

Понеже Франк не си беше вкъщи, Гилман прекара целия ден сам в стаята на състудента си, потънал в някакъв ступор. Елууд се върна късно следобед, видимо разтревожен; веднага щом видял вестника, побързал да се прибере. Нито един от двамата вече не се съмняваше, че са се озовали в центъра на зловещи събития с неподозиран размах. Нещо чудовищно и немислимо се случваше пред очите им; среднощните кошмари нахлуваха в ежедневната реалност и само здравият разум и готовността да се противопоставят на страховитата заплаха можеше да ги спаси от още по-гибелни последствия. Без съмнение, рано или късно, Уолтър трябваше да отиде при психиатър, но по-добре да изчака малко, защото сега всички вестници бяха пълни със съобщения за отвлеченото вчера детенце.

Както и преди, оставаше пълна загадка какво всъщност се случва и тази страшна неизвестност бе влудяваща. Гилман и Елууд шепнешком обсъждаха най-различни предположения. Възможно ли бе Уолтър да е постигнал насън по-голям напредък в проучванията си на пространството и измеренията, отколкото наяве? Възможно ли бе в сомнамбулното си състояние да се придвижва из Вселената и другите светове, за чието съществуване не бе и подозирал? Къде ли се е намирал — ако действително е напускал мансардата — в нощите, когато е бил преследван от страховитите видения? Сумрачните кънтящи бездни… стръмният склон на онзи хълм… обляната в ярки цветове тераса и ширналият се под нея необятен град… притеглянето от неизвестните планети… черната завихрена спирала… Черният човек… покритата с кал тясна уличка и проскърцващите стълби… старата вещица и косматата й твар с дългите зъби… стълпотворението от сфероиди и малкият полиедър… странният загар на Гилман… раничките на китката му… детето в ръцете на старицата… калните му стъпала… преданията и суеверията на чужденците… Какво ли означаваше всичко това? И доколко можеше да се обясни със законите на логиката и здравия разум?

Тази нощ никой от двамата не можа да заспи, но на следващата сутрин пропуснаха занятията в университета и си подремнаха малко. Беше 30 април и след залез-слънце трябваше да започне Великият Сабат, изпълнил с такъв вледеняващ страх по-възрастните местни жители… Мазуревич се прибра точно в шест вечерта и каза, че според работещите във фабриката дяволското сборище щяло да се състои в мрачната клисура зад Медоу Хил, където, насред лишен от каквато и да е растителност участък, се издига древният Бял камък. Някои даже се обадили в полицията и посъветвали органите на реда да потърсят там изчезналия Ладислас Волейко, ала никой не вярвал, че униформените ще си направят този труд. Джо започна горещо да увещава младия джентълмен да сложи на врата си подареното от него кръстче и накрая Уолтър склони и го пъхна под ризата си.

Късно вечерта и двамата младежи клюмаха в креслата, унесени от напевния вой на суеверния поляк на първия етаж. Съпротивлявайки се на налегналия го сън, Гилман нито за миг не спираше да се вслушва в тишината, надявайки се да различи зад обичайните шумове на старата къща някакви едва доловими звуци, които да му подскажат за нечие чуждо злонамерено присъствие. Спомените от прочетеното в „Некрономикон“ и „Черната книга“ изплуваха с болезнена сила в паметта му и той изведнъж си даде сметка, че се поклаща несъзнателно в такт с онези скверни ритми, които съпровождат най-отвратителните церемонии на Великия Сабат и водят началото си от там, където Пространство и Време просто не съществуват.

Неочаквано Уолтър разбра защо се вслушва тъй напрегнато във всеки звук. Опитваше се да долови нещо от дяволските песнопения в далечната тъмна клисура. Откъде знаеше какво ще се случи по-нататък? Откъде знаеше кога точно Нахаб и нейният помощник ще внесат пълната с кръв чаша след черния петел и черния козел? Гилман видя, че Елууд вече е заспал и понечи да му извика, за да го събуди. Обаче някаква неведома сила не му позволи да издаде и звук. Вече не беше господар на тялото си. Нима все пак се бе подписал в книгата на Черния човек?

Слабият повей на вятъра донесе някакви нови звуци, достъпни само за нечовешки изострения му слух. Тези звуци летяха над далечните хълмове, поля и долини, преодолявайки много километри, обаче младият мъж веднага ги разпозна. Огньовете бяха запалени и танцьорите се нареждаха в кръг около тях. Как да не се отправи натам? Що за сила го беше завладяла? Увлечението по математиката… древните предания… старата Кезия… Кафявия Дженкин… Той изведнъж забеляза, че в стената, недалеч от дивана, където спеше, е зейнало ново отверстие, а над далечните нечестиви песнопения и молитвите на Джо Мазуревич се бе появил някакъв друг звук. Нещо стържеше и дращеше зад дървената ламперия. Дано само токът не угасне, пожела си Уолтър. Миг по-късно от дупката в стената се показа зъбатата муцуна на гнусното плъхоподобно изчадие (едва сега Гилман осъзна, че тя представляваше потресаващо, зловещо копие на физиономията на вещицата) и някой сграбчи дръжката на вратата, опитвайки се да я отвори.

Изведнъж пред очите му изникна титаничната сумрачна бездна, огласяна от страховития грохот, и младежът почувства как силите го напускат. Пред него се носеха стълпотворението от преливащи в различни цветове сфероиди и малкият полиедър. Ехтящите звуци наоколо ставаха все по-силни и по-силни, сякаш се стремяха към някаква непоносима, страховита кулминация. Гилман знаеше какво предстои — чудовищният взрив на древния ритъм на Валпургиевата нощ, музиката на Космоса, стаила в себе си цялата сила на първичното, изначално пространство-време; този ритъм се таи дълбоко в най-съкровените недрата на материята, но понякога си пробива път нагоре в отмерени, едва доловими вибрации, които проникват във всички слоеве на битието и придават ужасяващо значение на определени периоди в живота на всеки от световете.

В следващата секунда всичко това изчезна и в съзнанието му изникна нова картина. Гилман отново се озова в озарената от призрачното виолетово сияние тясна стаичка със сводест таван и наклонен на една страна под, осеян с множество пълни с книги и древни ръкописи сандъчета. На масата лежеше малко голо телце — двегодишно момченце, изпаднало в несвяст. От другата й страна стоеше злокобната старица с ехидния поглед; в дясната си ръка държеше огромен кинжал с орнаментирана ръкохватка, а в лявата — ритуален бокал с необичайна форма, изработен от непознат светъл метал, с инкрустирана повърхност. Магьосницата хрипливо изричаше някакво тайнствено заклинание — студентът не разбираше значението на отделните думи, но се сещаше, че е срещал някои фрази на този неведом език в забранения „Некрономикон“ или друг прокълнат гримоар.

Очите му постепенно привикнаха към виолетовото сияние и той видя как вещицата се навежда напред и му подава празната чаша над масата. Неспособен да контролира емоциите си, Гилман покорно се протегна и пое ритуалния бокал с двете си ръце, за да не го изпусне. За негова изненада се оказа, че съдът е доста по-лек, отколкото очакваше. В същия момент Кафявия Дженкин се изкатери от триъгълния отвор в пода и запълзя към младежа. Злокобната старица показа на Уолтър как трябва да държи чашата, а тя самата вдигна големия орнаментиран кинжал над невръстната си жертва. Междувременно противното острозъбо изчадие подхвана заклинанието на вещицата с пискливия си глас, а от време на време тя му пригласяше, хриптейки зловещо…

Студентът почувства как нарастващото му омерзение започва да разяжда ледената кора на безразличието, сковала чувствата му, и бокалът потрепери в ръцете му. Миг по-късно спускащото се към беззащитното детско телце острие окончателно разруши заклинанието, под чиято власт се намираше Гилман; той захвърли чашата, която иззвънтя като камбана, а ръцете му се стрелнаха напред, за да предотвратят чудовищното престъпление.

Младият мъж светкавично заобиколи масата, изтръгна кинжала от възлестите пръсти на старицата и го запрати настрани с такава сила, че огромният кинжал издрънча на пода и се плъзна към зеещото триъгълно отверстие, където пропадна. В следващия миг обаче Уолтър изгуби предимството на изненадата — ноктите на магьосницата се впиха в гърлото му и той зърна пред себе си изкривеното й от нечовешка ярост и злост кошмарно лице. Уолтър почувства как верижката на евтиното никелово разпятие се врязва в шията му и през ума му мина смътната мисъл: „Ами ако кръстчето помогне?“. Ужасната старица притежаваше изключителна физическа сила, но докато затягаше желязната си хватка около гърлото му, студентът успя да напипа разпятието с треперещата си ръка и го извади изпод ризата си, вдигайки го пред лицето на вещицата, при което верижката се скъса.

Това определено имаше ефект и Кезия разхлаби хватката си до такава степен, че Уолтър съумя да разтвори сгърчените й ноктести пръсти. Още малко и щеше да я задърпа към триъгълния отвор в пода, ала магьосницата сякаш получи отнякъде допълнителен прилив на енергия и се вкопчи с нова сила в гърлото му. Този път студентът реши да й отвърне със същото и ръцете му се стрелнаха към гърлото на скверната старица. Преди вещицата да предугади какво е намислил, Гилман омота верижката на кръстчето около сбръчканата й шия и бързо го затегна, прекъсвайки дишането й. В последните мигове на агонията й Уолтър усети няколко болезнени ухапвания по крака си и щом погледна надолу, видя как Кафявия Дженкин забива острите си зъби в глезена му. Силният ритник на Гилман обаче тутакси запрати изчадието към зейналия триъгълен отвор, където то изчезна от погледа му.

Младият мъж не знаеше дали старицата е мъртва; просто я блъсна на земята и я остави да лежи там. Сетне се обърна, погледна към масата и онова, което видя, едва не го лиши от последните остатъци здрав разум. Отвратителната плъхоподобна твар не си беше губила времето, докато Уолтър и вещицата бяха вкопчени в смъртна схватка. Усилията на студента се бяха оказали напразни; онова, което се бе опитал да предотврати, все пак се беше случило. Единствената разлика беше, че вместо от ритуалния кинжал, гръдният кош на детето бе пронизан от дългите зъби на Кафявия Дженкин, чиито нокти бяха разкъсали и вратлето му, след което уродливото създание беше взело захвърления на пода бокал и го бе напълнило с кръвта на момченцето.

Отвъд хълмовете в далечината отново запулсира нечовешкият ритъм на Великия Сабат; някъде там, помисли си Гилман, навярно се намираше и самият Черен човек. Смътните спомени за предишните му видения се сливаха в съзнанието му с откъси от математическите формули; студентът беше сигурен, че някъде в паметта му се пазят онези тайнствени фигури и ъгли, необходими за завръщането му в нормалния свят — за първи път без чужда помощ. Той вече знаеше, че се намира в запечатаното помещение над своята стая; но как точно щеше да се измъкне от тук — през наклонения под или стесняващото се пространство зад скосената стена? Според него нито едното, нито другото бе възможно. А дори и да успееше, нямаше ли просто да се прехвърли от един кошмар в друг, където стаята на Елууд, мансардата и целият вещерски дом не са нищо повече от зловеща, илюзорна проекция на обективната реалност? Младежът вече не знаеше къде е границата между безумните му съновидения и не по-малко плашещата действителност.

Перспективата отново да се озове сред огласяните от дяволски рев бездни го изпълваше с ужас и Гилман потръпваше при мисълта, че ще се наложи да чуе със собствените си уши изконния ритъм на Космоса, стаен до този момент в неведомите глъбини на пространството. Дори сега долавяше чудовищно ниските вибрации и ясно се досещаше какво се крие зад тях. В нощта на Великия Сабат космическият пулс достига до човешките обиталища и подбужда посветените към страшни и нечестиви тайнства, които простосмъртните не биха могли да си представят. Студентът се опасяваше и от друго — може ли да е сигурен, че ще попадне точно там, където иска? Ами ако вместо във вещерския дом се озове на стръмния склон на онзи каменист хълм… на озарената от тройното слънце тераса над гигантския град на звездоглавите чудовища в незнайна галактика… или в някоя черна бездна отвъд пределите на Хаоса, където цари безумният властелин на демоните Азатхот?

В крайна сметка обаче Гилман реши да направи този ужасен скок в пространството. Тъкмо концентрираше мислите си, когато призрачното виолетово сияние внезапно помръкна и помещението потъна в пълен мрак. Това можеше да означава само едно: вещицата — старата Кезия — Нахаб — беше издъхнала. В същия миг към далечния, злокобно пулсиращ ритъм на Валпургиевата нощ и скимтящите писъци на Кафявия Дженкин от мрачните дълбини на триъгълния отвор в пода се присъедини един нов, още по-силен и неистов звук. Джо Мазуревич! Неговите трескави молитви срещу Дебнещия хаос изведнъж се извисиха до необяснимо тържествуващ вой. Сардоничната действителност най-накрая се бе сляла с кошмарния сън! Йа! Йа! Шаб-Ниггуратх! Черният козирог с хилядното потомство…

* * *

Откриха Гилман на пода на квартирата му в странното мансардно помещение. Нечовешкият му вопъл, проехтял в мъртвилото на нощта, вдигна на крака Дероше, Чойнски, Домбровски и Мазуревич, които тутакси затрополяха нагоре по стълбите. Писъкът му събуди дори дълбоко заспалия в креслото Елууд. Проснатият на земята Уолтър беше жив, макар и в несвяст, а широко отворените му очи се взираха невиждащо в скосения таван. На врата му тъмнееха огромни синини и на левия му глезен имаше няколко дълбоки рани, без съмнение от ухапвания на плъхове. Дрехите му бяха в безпорядък, а от подареното му от Мазуревич никелово разпятие нямаше и следа. Франк целият трепереше; не смееше и да си помисли какво ли се е случило с приятеля му по време на снощния му кошмар. По всичко си личеше, че суеверният поляк не е на себе си — той обясни състоянието си със странното знамение, което получил в отговор на молитвите си; в същия миг иззад наклонената северна стена се дочу приглушено цвърчене и трополене и Джо изплашено започна да се кръсти.

Мъжете положиха клетия Гилман на дивана в стаята на Елууд и повикаха доктор Малковски — лекар, който бе известен както с добрата си репутация, така и със своята дискретност. Той сложи няколко инжекции на Уолтър, целящи да го отпуснат и успокоят нервите му, потапяйки го в лека дрямка. През последвалите часове злочестият младеж на няколко пъти идваше в съзнание и шепнеше несвързано на състудента си, опитвайки се да му разкаже за кошмарните събития от миналата нощ. Процесът по възстановяването му протичаше бавно и мъчително, а още от самото начало бе открито едно печално обстоятелство.

Гилман, който преди се беше отличавал с невероятно остър слух, сега бе напълно оглушал. Доктор Малковски съобщи на Елууд, че тъпанчетата на пациента са зверски разкъсани, сякаш са били подложени на въздействието на звукови колебания с такава чудовищна сила, каквато човек нито би могъл да си представи, нито да понесе. Като честен човек и добросъвестен специалист лекарят не бил в състояние да обясни как подобен акустичен феномен, поразил слуха на младия мъж едва преди броени часове, не е взривил цялата долина от поречието на Мискатоник.

Понеже състудентът му не можеше да го чуе. Франк реши да комуникира с него с помощта на молив и лист хартия. Двамата не знаеха какво да мислят за случилото се, ето защо се опитаха да пропъдят всички спомени за него. Възнамеряваха да напуснат проклетия вещерски дом веднага щом си намерят нова квартира. Във вечерните вестници пишеше, че миналата нощ полицията разтурила странно сборище в клисурата зад Медоу Хил; споменаваше се, че така нареченият Бял камък, намиращ се в тази местност, отдавна служи за обект на суеверно поклонение. Никой не бил арестуван, обаче сред присъстващите на сборището бил забелязан огромен негър. Друга статия съобщаваше, че безследно изчезналият Ладислас Волейко все още не е открит.

Същата нощ ги връхлетя последното произшествие от върволицата ужасни събития. Елууд никога не го забрави, защото провокираният от него нервен срив беше толкова силен, че се наложи да прекъсне следването си чак до началото на следващия семестър. През цялата вечер той долавяше дращенето на плъховете зад дървената ламперия, ала така и не обърна внимание на приглушените звуци. По-късно, дълго след като и двамата с Гилман вече бяха заспали, стаята изведнъж се огласи от потресаващи, разтърсващи вопли. Франк скочи от постелята, включи осветлението и се хвърли към дивана, където спеше състудентът му. Той надаваше нечовешки писъци, сякаш бе подложен на някакво чудовищно изтезание, и се гърчеше и мяташе като обезумял под завивките. Миг по-късно върху гърдите на Уолтър разцъфна голямо кърваво петно.

Франк беше толкова шокиран, че стоеше вцепенен като статуя. Постепенно виковете и конвулсиите секнаха, а в стаята нахълтаха обезпокоените Домбровски, Чойнски, Дероше и Мазуревич. Хазаинът изпрати жена си да телефонира на доктор Малковски. Всички присъстващи нададоха възглас на изумление и ужас, когато от пропитата с кръв постеля изскочи космато, наподобяващо плъх създание, което тутакси изчезна в мишата дупка, зейнала в стената до дивана на клетия младеж. Не след дълго лекарят пристигна и започна да отмята завивките, за да прегледа болния. Обаче беше твърде късно. Уолтър Гилман вече не бе измежду живите.

Би било безчовечно и варварско да се градят предположения какво би могло да причини смъртта му. Създаваше се впечатлението, че нещо е прогризало тунел през цялото му тяло и буквално е изтръгнало сърцето му. Дълбоко покрусен от трагедията и измъчван от угризения заради безплодните си усилия да разреши проблема с плъховете, Домбровски се отказа от стария вещерски дом и се премести с всичките си наематели в една не по-малко съмнителна, но поне по-нова сграда на Уолнът Стрийт. Там Джо Мазуревич окончателно попадна в плен на алкохола и суеверията и постоянно бръщолевеше нещо нечленоразделно за привидения, вещици и тям подобни ужаси, отдавайки се на нестихващо пиянство.

В тази последна страшна нощ полякът твърде дълго се взира в кървавите отпечатъци от плъхови лапички, водещи от дивана на Гилман към дупката в стената. Върху килима дирите почти не се забелязваха, но между края му и перваза на дюшемето имаше неголям, не покрит с нищо участък. Тук Мазуревич направи едно ужасно откритие и го показа на всички, ала никой от очевидците не бе съгласен с неговите заключения. Всички признаваха, че следите наистина са изключително странни, обаче дори Чойнски и Дероше категорично отхвърляха плашещата им прилика с отпечатъци от миниатюрни човешки ръце.

Вещерският дом вече никога не беше даден под наем. След изнасянето на хазаина и квартирантите му старинната къща запустя и никой не смееше да се доближи до нея. Това се дължеше както на мрачната й репутация, така и на появилото се нетърпимо зловоние. Вероятно отровата за плъхове, която бе използвал Домбровски, най-сетне бе подействала, защото след като и последният й обитател напусна сградата, тя се превърна в същинско проклятие за целия квартал. Както установи санитарната инспекция, противната смрад извираше от запечатаните пространства в стените и тавана на източната част на мансардата, ето защо представителите на Хигиенно-епидемиологичната служба стигнаха до извода, че количеството натровени гризачи е било огромно. Обаче решиха, че не си заслужава да губят време за отваряне на кухините и дезинфекция на постройката; районът не беше особено престижен, а и не след дълго зловонието трябваше да изчезне от само себе си. Мнозина от жителите на Аркхам твърдяха, че всяка година след 30 април и Деня на Вси светии от таванския етаж на вещерския дом започва да струи отвратителна воня с незнаен произход, ала никой не обърна внимание на оплакванията им. Накрая живеещите наблизо потънаха в мрачно равнодушие и стоически търпяха бълваните от запустялата къща гнусни миазми, които никак не способстваха за подобряването на репутацията на квартала, а единственото, за което градската управа благоволи да си мръдне пръста, бе да обяви вещерския дом за негоден за обитаване.

И до днес не е намерено рационално обяснение за трагедията, сполетяла Уолтър Гилман. Размишленията на Франк Елууд за случилото се едва не му докараха нов психически срив, но той удържа фронта; наесен възобнови следването си и следващия юни успешно се дипломира. Мълвата за злокобната вещица постепенно затихна и след смъртта на Гилман вече не възникваха нови слухове за появата на старата Кезия или Кафявия Дженкин. Разбира се, от време на време някой шушукаше за странни звуци, дочути от вътрешността на опустялата къща — приглушени разговори или зловещи стъпки — но най-вероятно се касаеше за градски легенди и нищо повече. За щастие на Елууд, той вече окончателно бе напуснал Аркхам, когато година по-късно определени събития отново разпалиха тлеещите въглени на някогашния огън. Естествено, Франк узна за всичко това едва впоследствие и прекара немалко часове в мъчителни разсъждения и угнетяваща несигурност, ала къде по-страшно би било да се намира някъде наблизо и да види всичко със собствените си очи.

През март 1931 година свирепа буря разруши покрива и комина на запустелия вещерски дом; огромна маса от натрошени тухли, почернели керемиди и прогнили греди се сгромоляса под собствената си тежест, пробивайки тавана на мансардата. Целият горен етаж бе задръстен от отломки и боклуци, ала никой не посмя да се доближи до развалините, докато не настана време вещерският дом да бъде сринат със земята. Развръзката настъпи през декември същата година, когато няколко работници с голяма неохота се заеха да разчистят някогашната квартира на Гилман.

Сред хаоса от отломки и строителни отпадъци, рухнали в стаята от таванското помещение над нея, работниците най-неочаквано се натъкнаха на обезпокоително откритие, чийто вид бе достатъчен, за да се обадят веднага на полицията. По-късно пазителите на реда на свой ред повикаха съдебен следовател и медицински експерти от университета „Мискатоник“. Необичайната находка представляваше купчина кости — на места счупени и раздробени — но без съмнение, човешки. Най-озадачаващото беше, че костите определено имаха неотдавнашен произход, макар че мястото, където се бяха намирали — тясната таванска стаичка с наклонения под — бе запечатано от десетки, ако не и стотици години. Според заключението на съдебния следовател част от костите са принадлежали на дете от мъжки пол, а другите (те бяха намерени сред парцаливите остатъци от някакви мръсно кафяви одежди) — на възрастна жена с изключително нисък ръст и тежко гръбначно изкривяване. Последвалото внимателно изследване на отломките и отпадъците разкри и голямо количество миниатюрни костици на плъхове, носещи странни следи от нечии остри зъби, чиято форма породи още повече въпроси и необичайни асоциации.

Освен тези биологични останки в мансардата бяха открити и множество старинни книги и ръкописи, потънали в дебел слой жълтеникав прах — единственото, което бе останало от другите, още по-древни свитъци. Всички оцелели артефакти бяха посветени на черната магия, при това на нейните най-сложни и ужасяващи проявления. Неотдавнашният произход на някои от манускриптите и досега си остава загадка, съпоставима единствено с намерените във вещерския дом човешки кости. Друга неразбулена енигма беше заплетеният, нечетивен и старомоден почерк на автора на голяма част от ръкописите; този почерк бе един и същ както в неотдавнашните фрагменти, така и в онези, които датираха — съдейки по състоянието им и водния знак на хартията — от най-малко сто и петдесет-двеста години преди описваните събития. Повечето хора обаче бяха единодушни, че най-голямата мистерия се крие в същността и предназначението на разнообразните и крайно необикновени предмети, породили сериозен интерес сред университетските преподаватели. Един от тези артефакти представляваше повредено копие на причудливата статуетка, предадена от Гилман на университетския музей, като се различаваше от нея главно по размерите си (беше доста по-голям), материала на изработката си (не метал, а камък с ярък, сияйно син цвят) и наличието на пиедестал със странна ъгловата форма, покрит с неразгадани до този момент йероглифи.

Множество археолози и антрополози и досега се опитват да разшифроват и разтълкуват странните изображения, инкрустирани върху ритуалния бокал, изработен от удивително лек метал. Още когато бе открит, полицаите забелязаха, че вътрешната му страна е покрита със странни, зловещи кафяви петна. Въображението на чужденците и по-възрастните местни жители пък бе разпалено от евтиното никелово разпятие, намерено сред отломките и обявено от суеверния Джо Мазуревич за кръстчето, което лично бе подарил на злочестия Гилман преди време. Според някои разпятието било замъкнато на тавана от плъховете, а други твърдят, че просто се е валяло някъде из ъглите на старата квартира на покойния младеж. Въпреки това от време на време полякът започва да шепне на слушателите си такива безумни и фантасмагорични теории, които никой здравомислещ човек не би приел за чиста монета.

Когато странно наклонената северна стена на мансардното помещение бе разтурена, се установи, че зад нея се крие огромна кухина, извеждаща на тавана под формата на триъгълно отверстие. За изненада на работниците, там почти нямаше отломки, но за сметка на това откритото в дългогодишния тайник ги изпълни с неописуем ужас. Долната му част представляваше истинска гробница, осеяна с безброй скелети на малки деца — както съвсем неотдавнашни, така и толкова стари, че се разпадаха на прах само при допир. Върху костите лежеше огромен кинжал с орнаментирана ръкохватка — тя поразяваше с изящната си, без съмнение, антична изработка — посипан с прах, мазилка и трески от рухналия покрив.

Именно сред тези отпадъци, премазана между натрошените тухли и откъртената масивна греда, бе открита и онази последна находка, породила повече изумление, страх и суеверен шепот от всичко друго, намерено във вещерския дом след свирепата буря. Тя представляваше частично разрушен, покрит с рехава кафява козина скелет на гигантски плъх, чиито особености разделиха на две Катедрата по сравнителна анатомия на университета „Мискатоник“, водейки до ожесточени спорове сред учените и подозрителното им мълчание пред широката общественост. Оскъдните сведения, които успяха да достигнат до местните жители, бяха разпространени най-вече от строителните работници, участвали в събарянето на прокълнатата къща.

Според плъзналите из града слухове костите на крайниците на причудливото създание показвали по-голямо сходство с човекоподобните маймуни, отколкото с гризачите, защото палецът им бил противопоставен на останалите пръсти. Освен това малкият череп с ужасните жълтеникави зъби — поразяващи както с дължината, така и с остротата си — имал изключително необичайна форма и приличал на многократно умалено, зловещо изкривено копие на човешки череп. Щом открили това отвратително изчадие, работниците с трепет се прекръстили, а по-късно отишли в църквата „Свети Станислав“, за да запалят свещ за благодарност; тъй искали да изразят дълбоката си признателност за избавлението от пронизващия слуха злокобен кикот, който често ехтял от скверния вещерски дом, ала никога вече нямало да смущава покоя на простосмъртните.

[1] Под „колониална епоха“ се има предвид периодът на британското владичество, чийто край официално е сложен на 4 юли 1776 г. с приемането на Декларацията за независимост на САЩ. С този документ се обявява, че тринайсетте колонии, които са във война с Великобритания от цяла година, вече са „свободни и независими щати“. — Б.пр. ↑

[2] Котън Мадър (1663–1728) — американски богослов, биолог, медик и плодовит есеист, написал трактат във връзка с процеса срещу сейлъмските вещици от 1692 година. Като проповедник неведнъж е наблягал на тезата, че магьосничеството и магията са нещо реално, с което църквата трябва да се бори. — Б.пр. ↑

[3] „Неевклидова геометрия“ е термин, обединяващ хиперболичната и елиптичната геометрия. Отрицанието на един от Евклидовите постулати (1825 г.) е значително събитие в историята на мисълта, защото е първата стъпка към теорията на относителността. — Б.пр. ↑

[4] Вернер Карл Хайзенберг (1901–1976) — немски физик, един от основателите на квантовата механика; Макс Планк (1858–1947) — един от най-големите физици на XX век, баща на квантовата механика; Вилем де Ситер (1872–1934) — разработва теоретичен модел на Вселената, базиран на общата теория на относителността на Алберт Айнщайн. — Б.пр. ↑

[5] Георг Фридрих Бернхард Риман (1826–1866) — бележит немски математик с голям принос в областта на математическия анализ и неевклидовата геометрия, положил основите на общата теория на относителността. — Б.пр. ↑

[6] Полиедър, или многостен — триизмерна геометрична фигура с множество повърхности. Може да бъдат правилни и полуправилни, изпъкнали и вдлъбнати. Сред най-простите правилни многостени са пирамидата (известна още като тетраедър), която има четири стени, и кубът (известен още като хексаедър), който има шест. — Б.пр. ↑

[7] Hangman’s brook (англ.) — букв. „потокът на палача“. — Б.пр. ↑

[8] Южни съзвездия. Argo Navis (лат.) — „корабът Арго“ или „корабът на аргонавтите“ — е единственото съзвездие от списъка на Птолемей, което не е просъществувало до наши дни. — Б.пр. ↑

[9] Празник в чест на първите военни сражения от Американската война за независимост — битките при Лексингтън и Конкорд (19 април 1775 г.) — честван след 1969 г. в третия понеделник на април, а преди това — на 19 април. Да не се бърка с Деня на патриота, отбелязван на 11 септември в почит към загиналите при атентатите от 11 септември 2001 г. — Б.пр. ↑

[10] Почитателите на Х. Ф. Лъвкрафт навярно вече са се досетили, че Гилман е посетил в съня си един от гигантските градове на Прастарите — същества, за които по-подробно се разказва в произведенията „Планините на безумието“ (1931) и „Сянка отвъд времето“ (1934), чието описание почти напълно съответства на странния вид на статуетката. — Б.пр. ↑

НЕНАЗОВИМОТО

Седяхме на един полуразрушен надгробен камък от седемнайсети век и си говорехме за онова, което обикновено наричат „неназовимото“. Есенният ден клонеше към своя край и над старото аркхамско гробище скоро щеше да се спусне мрак. По някое време взорът ми се спря на исполинската върба, чийто ствол почти бе преобърнал едно старинно надгробие със заличен надпис, и аз заразмишлявах на глас с какво ли зловещата гробищна почва захранваше могъщите корени, за да стане дървото толкова внушително. Тогава събеседникът ми находчиво отбеляза, че от сто години тук не е имало нови погребения, следователно в пръстта няма нищо кой знае какво и корените извличат от нея най-обикновените и тривиални вещества, необходими за растежа на върбите.

Всъщност, добави той, постоянните ми разсъждения за „неназовимото“, „неизразимото“ и „неведомото“ били недвусмислен признак за незрялост и инфантилност, напълно съответстващ на скромните ми успехи в литературното поприще. Според него съм имал нездравата склонност да завършвам творбите си с всевъзможни кошмарни видения и неописуеми звуци, които зашеметявали героите ми и ги лишавали от дар слово, в резултат на което те не били в състояние да разкажат на никой друг за преживяното от тях.

— Дължим всичко, което знаем — продължи събеседникът ми, — на петте си сетива и донякъде на интуитивното познание, свързано с религиозните откровения; ето защо е невъзможно да се намери обект, субстанция или явление, които да не подлежат на строго описание, базирано на научни факти, или да бъдат разтълкувани в духа на каноничните богословски доктрини — за предпочитане конгрегационистките с всичките им изменения и допълнения, привнесени от времето и сър Артър Конан Дойл[1].

С този мой приятел — който се казваше Джоел Мантън и беше директор на Източната гимназия — често водехме подобни разговори и обичахме да се впускаме в разгорещени спорове. Той се бе родил и израснал в Бостън, където бе придобил онова характерно за жителите на Нова Англия самодоволство, отличаващо се с абсолютна невъзприемчивост към тайнствените обертонове на живота. Мантън беше убеден, че естетическа стойност има само обикновеният, всекидневен житейски опит и в този ред на мисли задачата на твореца е не да предизвиква силни емоции посредством увлекателен сюжет, загадъчни събития и изобразяване на дълбоки преживявания, а постоянно да поддържа спокойния интерес на читателя с помощта на подробни и точни описания на достоверни случки от реалния живот.

Особено го дразнеше моята прекомерна (както сам твърдеше) страст към мистичното и необяснимото; понеже беше изключително набожен и вярващ човек, той се отнасяше към свръхестественото с благоговейна почит и не можеше да се примири с обстоятелството, че аз го превръщам в обект на литературните ми занимания. Неговият логичен и прагматичен ум не бе способен да проумее, че някой би потърсил естетическа наслада именно в бягството от баналната рутина на ежедневието и пристъпването в един необикновен, фантастичен свят, изпъстрен с драматични обрати и населен с причудливи създания. Всички предмети и усещания имаха за него зададени веднъж завинаги размери, пропорции, свойства, причини и следствия. И макар дълбоко в сърцето си да съзнаваше (макар и смътно), че не е изключено човешката мисъл да се сблъска с явления с негеометричен и неевклидов характер, които изобщо не се вписват в рамките на нашия опит и представи, Мантън се смяташе за пълновластен арбитър, упълномощен да изхвърля от съдебната зала всичко, което не може да бъде разбрано и почувствано от средностатистическия гражданин. И не на последно място, той беше абсолютно сигурен, че такова нещо като „неназовимото“ не съществува; за него това бе просто лишена от смисъл празна дума.

Прекрасно разбирах, че всички художествени и метафизични аргументи са безсилни срещу ортодоксалното самодоволство на моя убеден в правотата си приятел, ала в заобикалящата ни обстановка на следобедната ни дискусия имаше нещо, което ме накара да изляза отвъд рамките на обичайните ни разговори. Порутените надгробни плочи, огромните дървета, островърхите покриви на старовремските сгради и цялостната атмосфера на облъхнатия от легенди за вещици и магьосници патриархален град ме вдъхновиха да защитя литературните си занимания и не след дълго аз вече громях опонента си с неговите собствени оръжия. Не ми беше никак трудно да премина в контраатака, защото знаех, че Джоел Мантън е доста чувствителен към някои суеверия и предразсъдъци, които в днешно време никой по-образован човек не би приел на сериозно — че мъртъвците могат да се надигат от гробовете си и да се появяват на най-неочаквани места, че старите прозорци пазят отраженията на лицата на покойниците, гледали през тях приживе, и тям подобни бабини деветини…

— Да се отнасяш сериозно към онова, за което си шушукат селските старици — заявих аз, — по нищо не се различава от това, да вярваш в съществуването на безтелесни субстанции отделно от материалните им двойници. Защото, ако е вярно, че мъртвецът е в състояние да пренася своя видим — или даже осезаем — образ през пространството и времето, как може да наричаш нелепи предположенията, че някои изоставени къщи са обитавани от неведоми присъствия (които простолюдието нарича духове), или пък — че из старите гробища се рее безплътният и зловещ разум на древните поколения? И ако всички онези свойства, които приписваме на душата, не се подчиняват на законите на физиката и химията, нима е невъзможно да си представим, че след телесната ни смърт част от нас продължава да живее, приемайки определени форми и образи? Напълно разбираемо е, че хората, които са се сблъсквали с подобен шокиращ феномен, го наричат „неназовимото“… Изобщо, когато разсъждаваме над подобни теми, най-добре да оставим на мира така наречения „здрав разум“, понеже в конкретния случай той говори само за елементарна липса на въображение и гъвкавост на ума.

Вече се свечеряваше, ала на никой от нас не му се искаше да прекъсва разговора. Мантън не изглеждаше кой знае колко впечатлен от доводите ми и се захвана да ги оборва с онази убеденост в правотата си, която можеше и да върши работа в педагогическата му дейност, но не и при подобен задълбочен диспут. Знаех, че истината е на моя страна, и нямах никакво намерение да се предавам, а и разполагах с предостатъчно аргументи, подкрепящи тезата ми. Мракът се сгъстяваше и в далечните прозорци заблещукаха светлинки, но ние нямахме никакво намерение да напускаме гробището. Бях сигурен, че моят трезвомислещ събеседник не се притеснява нито от черната пукнатина в земята, зейнала под обраслото с плевели надгробие зад нас, нито от порутената безлюдна сграда от седемнайсети век, издигаща се между нас и най-близката осветена улица. Двамата водехме разгорещения пи спор за неназовимото, съвсем забравили за обкръжаващия ни свят, и когато опонентът ми приключи с поредния си залп от язвителни, но повърхностни остроумия, реших да му спомена някои от кошмарните факти, послужили за основа на един от разказите ми, който той намираше за особено нелеп и смехотворен.

Въпросното произведение се наричаше „Мансардният прозорец“ и бе публикувано на 22 януари 1922 година в списание „Уиспърс“[2]. В много американски градове — главно по Южното и Западното крайбрежие — януарският брой на изданието бе иззет от продажба заради жалбите на неколцина лабилни идиоти. Единствено читателите от Нова Англия проявиха невъзмутимост и само вдигаха снизходително рамене в отговор на моята творческа ексцентричност. Възраженията на критиците срещу творбата ми се базираха главно върху това, че от биологична гледна точка било невъзможно описаното от мен изчадие да съществува. Те набързо заклеймиха разказа ми като поредната селска небивалица от сорта на онези, които лековерният Котън Мадър бе поместил в своята хаотична и разпиляна „Magnalia Christi Americana“; според тях аз само бях доразвил и усложнил древния сюжет, което ме изобличавало като бездарен, претенциозен и витаещ в облаците графоман.

В интерес на истината, Котън Мадър бе описал единствено раждането на страшното създание, а аз бях дръзнал да отида доста по-далеч. Критиците ме бяха нарекли „търсач на евтини сензации“, защото разказвах как неведомата твар се храни с човешка плът, как расте и става все по-ужасяваща с течение на времето, как нощем наднича през прозорците на къщите, а денем се крие в мансардата на една изоставена старинна сграда и как след сто години някакъв човек случайно я зърнал зад прозореца на мансардата и видяното било толкова зловещо, че косата му мигом побеляла.

— Не се сърди, но както и друг път съм ти казвал, всичко това е въпиеща безвкусица — заяви ми Мантън със снизходителна усмивка.

Тогава му разказах за съдържанието на стария дневник, който бях открил сред останалите книжа от семейния ми архив на по-малко от два километра от мястото, където се намирахме в момента. Въпросният дневник — който обхващаше периода между 1706 и 1723 година — напълно потвърждаваше историята ми и в него се говореше за необикновените белези по гърба и гърдите на един от предците ми. После се спрях на зловещите предания, разпространени сред местното население и предавани шепнешком от поколение на поколение, както и на трагичния случай с един младеж, който през 1793 година се осмелил да пристъпи в прокълнатата пустееща къща, за да изследва някакви тайнствени следи или останки, след което изгубил разсъдъка си.

Случилото се действително е потресаващо и всеки чувствителен човек би потръпнал, докато изучава масачузетските летописи от пуританската епоха. Ала колкото и нищожни да са познанията ни по отношение на скритото под лустросаната фасада на миналото, отделните огнища на гной, на които се натъкваме, са толкова ужасни и шокиращи, че можем да направим своите изводи за цялостната степен на разложение. Ловът на вещици например е само един зловещ лъч светлина, озаряващ кошмарното умопомрачение, царящо в мозъците на повечето хора от онова време. Архитектурата, предметите от бита и съхранилите се проповеди на тогавашните духовници са красноречиво свидетелство за потъпканата свобода и красота, но малцина си дават сметка, че под ръждивата усмирителна ризница на благоприличието са процъфтявали злобата, пороците, извращенията и сатанинската жестокост. Ето къде всъщност се таи „неназовимото“!

В демоничната си шеста книга, която не препоръчвам на никого да чете след здрачаване, Котън Мадър описва — сурово и лаконично, досущ като старозаветен пророк — онзи кошмар, разказвайки за родения от четириного получовек-полузвяр. Той имал зловещо, забулено от непрозрачна ципа око и щом това се разчуло, не след дълго обесили един пиян скитник, който страдал от тежка форма на катаракта. Тук обаче Котън Мадър приключва с историята, без даже да намекне какво се случва по-нататък. Може би просто не е знаел, а ако е знаел, да не се е осмелил да каже. Между впрочем мнозина са знаели, но са предпочитали да си държат езика зад зъбите. Хорската мълва обаче нашепва как някакъв самотен, бездетен и озлобен старец поставил сив надгробен камък без никакви надписи над един гроб, от който всички странели, и криел нещо зад заключената с катинар врата на мансардата си. Всъщност легендите, изобилстващи от намеци и недомлъвки за тайнственото чудовище, са толкова много, че ако се съберат накуп, и на най-закоравелите смелчаци ще им се изправят косите.

Бях почерпил всички тези сведения от стария дневник, който бях намерил; той изобилстваше от разкази за същества със зловещи забулени очи, които се появявали нощем зад прозорците на необитаемите къщи и бродели в търсене на човешка плът из тъмните гори. Вероятно именно една от тези твари бе нападнала моя предтеча, оставяйки следи от рога на гърдите му и белези от нокти върху гърба му. На пътя пък открили следи от раздвоени копита и огромни човекоподобни лапи. Един пощенски куриер разказал, че докато препускал малко преди изгрева покрай Медоу Хил, зърнал на билото на хълма гореспоменатия бездетен старец, който зовял и се опитвал да хване някакъв неведом, придвижващ се с изключителна пъргавина звяр.

През 1710 година мрачният старец умрял и бил погребан в една крипта до сивото, необозначено с никакви надписи надгробие. Ала дори и след смъртта му никой не смеел да отвори заключената врата, водеща към мансардата, а къщата запустяла и започнала да се руши. Нощем от там се чували зловещи приглушени звуци и на местните селяни им не оставало нищо друго, освен да се надяват, че катинарът е достатъчно здрав. Обаче надеждите им били попарени след кошмара, връхлетял дома на енорийския свещеник — изчадието нахлуло вътре, оставяйки подире си обезобразени, зверски разкъсани трупове. С течение на времето легендите постепенно се видоизменили, придобивайки черти на разкази за призраци, което навеждаше на мисълта, че дяволското същество е умряло и от него бяха останали само страховити спомени.

Забелязах, че докато говорех, опонентът ми неусетно притихна и изгуби вездесъщата си словоохотливост. Изглежда, пространното ми изложение му бе направило дълбоко впечатление и когато най-накрая замълчах, той не се разсмя (както обикновено правеше), а със съвсем сериозен тон започна да ме разпитва за онзи младеж, който дръзнал да влезе в прокълнатия дом и се явяваше прототип на главния герой на разказа ми. Щом му обясних защо този млад човек е пожелал да пристъпи в изоставената къща, Мантън се заинтригува още по-силно, защото вярваше, че някои прозорци пазят отраженията на покойниците, гледали през тях приживе. Същата мисъл се бе въртяла и в главата на младежа — той искал само да надзърне през мансардния прозорец, зад който окъснелите минувачи понякога съзирали ужасяващия демон, ала платил за тази си дързост с разсъдъка си.

Събеседникът ми се замисли за минута, но аналитичният му ум не искаше да се предава и саркастичният му скептицизъм отново взе връх. От уважение към доводите ми той бе готов да допусне, че описаното от мен създание действително е съществувало, обаче категорично отказваше да признае, че тази природна аномалия може да бъде определена като нещо неназовимо или неподлежащо на научно обяснение. Нямаше как да не отдам дължимото на непоклатимата му логика, обаче имах в ръкава си още няколко скрити коза, а именно — потресаващите свидетелства, които бях събрал по време на разговорите ми с някои от по-възрастните жители на Аркхам. Те датираха от по-ново време и описваха невероятни неща, по-страшни и от най-страшното творение на майката природа. Всички хора, с които бях беседвал, говореха за едно и също — гигантски звероподобни изчадия, понякога видими, а друг път — само осезаеми, които се реели край пустеещия дом и лишеното от надписи надгробие в безлунните нощи. Те или задушавали хората до смърт, или разкъсвали на парчета обезобразените им тела. Ненапразно най-старите жители треперели от суеверен страх пред тези призрачни чудовища. Не на последно място, ако се погледне на проблема от естетическа гледна точка и се види какви гротескни, уродливи форми приемат духовните еманации или привиденията на човешките мъртъвци, то и най-разюзданото въображение не би могло нито да си представи, нито да опише — рационално и свързано — тази аморфна безтелесна мерзост, самото съществуване на която представляваше неописуемо кощунство и престъпление спрямо природата… Нима този чудовищен хибрид между звяр и човек не символизираше всичко неназовимо?

Вечерта неусетно се бе превърнала в нощ. Съвсем близо край нас прелетя прилеп; той ме докосна с крилцето си, а Мантън — както ми се стори, защото не можех да го видя добре в гъстия мрак — инстинктивно махна с ръка.

— Ами онази къща с мансардния прозорец? — попита той. — Все още ли е необитаема?

— Да — отвърнах аз. — Виждал съм я със собствените си очи и дори съм влизал вътре.

— И намери ли нещо там?

— Когато се качих в мансардата, в един от ъглите имаше купчина кости. Не е изключено онзи младеж също да ги е зърнал. Ако наистина са принадлежали на едно-единствено същество, то няма никакво съмнение, че това е било кошмарното чудовище от старинните легенди. Би било престъпление от моя страна да ги оставя там, ето защо се върнах в мансардата с един чувал, събрах ги и ги отнесох до онзи незнаен гроб в гробището недалеч от къщата. В земята бе зейнала дълбока пукнатина и аз ги пуснах вътре. Ако ги беше видял, веднага щеше да се увериш в правотата ми. Черепът например имаше десетсантиметрови рога, а лицевите и челюстните кости бяха горе-долу със същата големина като човешките…

Усетих как Мантън потреперва и се премества малко по-близо до мен. Обаче любопитството му се оказа по-силно от страха.

— Ами прозорците?

— Прозорците? Стъклата на всички бяха изпотрошени. Представи си онези неголеми, ромбовидни прозорци с решетки, които излизат от мода в началото на осемнайсети век. Кой знае, може пък онзи младеж да ги е изпочупил… По този въпрос преданията мълчат.

Приятелят ми отново се умълча, потъвайки в дълбок размисъл.

— Знаеш ли, Картър… — заговори накрая, — наистина бих искал да видя тази къща. Къде точно се намира? Стъклата да вървят по дяволите, интересува ме самата сграда. И онзи гроб, където си пуснал костите на съществото… Ще ми ги покажеш ли?

— Ти вече видя въпросната къща, Мантън — отвърнах аз с гробовен глас. — През цялото време, откакто сме тук, тя беше пред очите ти.

Известната театралност, с която произнесох тези думи, явно подейства на събеседника ми доста по-силно, отколкото бях очаквал. Той рязко се отдръпна от мен и изведнъж нададе оглушителен вик, сякаш инстинктивно копнееше да се освободи от едва сдържаното и трупано през цялата вечер напрежение. За наш ужас, само миг по-късно нощта бе прорязана от невъобразим кошмарен рев, проехтял сякаш в отговор на писъка на моя приятел. Този нечовешки вопъл бе последван от зловещо проскърцване и аз веднага разбрах, че се отваря решетката на някой от ромбовидните прозорци на скверната къща, издигаща се пред нас. Нещо повече — изтръпнах, когато си припомних, че всички решетки — без една — бяха изпопадали или изгнили. Само тази на мансардния прозорец беше оцеляла.

После откъм необитаемия дом долетя леден повей, наситен с мирис на разложение и смърт, а от зейналата пукнатина зад нас, където бе погребано чудовището, се разнесе смразяващ кръвта вой. В следващия момент бях повален на земята от удар с чудовищна сила, нанесен ми от невидим обект с огромни размери и неведома същност. Лежах върху гробищната почва и слушах адската какофония от приглушени шумове и сподавени хрипове, извиращи от земните недра, които фантазията ми мигновено насели с легиони демони. Вледеняващият вихър бе последван от грохот на сгромолясващи се тухли, ала преди да разбера какво се случва, милостиво съм изгубил съзнание.

Въпреки че беше по-дребен от мен, Мантън бе пострадал доста по-тежко. Креватите ни се намираха един до друг и първото, което забелязах, когато дойдох на себе си, беше, че се намираме в болнична стая. Персоналът на „Света Мария“ изгаряше от любопитство какво всъщност се бе случило с нас; лекарите и сестрите ни наобиколиха и за да освежат паметта ни, ни разказаха как сме се озовали тук. Оказа се, че по пладне някакъв фермер ни намерил на една отдалечена поляна зад Медоу Хил, на около километър и половина от старото гробище. Приятелят ми имаше две сериозни рани на гърдите и няколко по-малки прореза на гърба. Аз се бях отървал по-леко, но пък почти цялото ми тяло бе покрито с драскотини и синини, една от които приличаше на отпечатък от раздвоено копито.

Изглежда, Мантън знаеше повече от мен, но не каза на лекарите нищо, докато те не ни споделиха всичко, което знаеха за раните ни. Тогава заяви, че двамата сме били нападнати от грамаден разярен бик, който се нахвърлил изневиделица върху нас. Заради силния шок обаче не бил в състояние нито да го опише, нито да си спомни откъде точно се появило освирепялото животно.

Щом лекарите и сестрите си тръгнаха, аз се обърнах към моя приятел и прошепнах, обзет от благоговеен страх:

— Господи, Мантън, какво точно се случи? Всички тези белези… да не би да е било онова? Съществото, за което си говорехме…

Досещах се какъв ще бъде отговорът му, ала последвалите думи бяха толкова шокиращи, че дори не можах да изпитам облекчение от факта, че се бяхме отървали живи след подобно преживяване.

— Не — промълви човекът, с когото бях спорил толкова ожесточено в старото аркхамско гробище. — Това беше нещо съвсем различно, Картър. Сякаш бе навсякъде… някаква пихтиеста, слузеста субстанция… Имаше хиляди очертания — толкова кошмарни, че никой не би могъл да ги опише… Обаче си спомням всички онези очи… Зловещите забулени очи… И адската бездна… Това бе самото въплъщение на вселенския ужас, Картър… Неназовимото!

[1] Прочутият британски писател (1859–1930) е известен не само с произведенията си за Шерлок Холмс, но и с интереса си към спиритуализма и мистичните аспекти на християнството. — Б.пр. ↑

[2] Шепоти (англ.). — Б.пр. ↑

КРАЯТ НА ЧОВЕЧЕСТВОТО

I.

На плоския връх на скалата лежеше човек. Той се взираше напрегнато в далечината, опитвайки се да открие някакви признаци на живот сред необятната шир на разстилащата се пред него долина, ала нищо не нарушаваше мъртвешкия покой на изпепелената безрадостна пустош, прорязана от пресъхналите корита на реките, където някога бяха ромолели буйни потоци, миещи младото лице на Земята. Лишеният от почти всякаква растителност свят се намираше в последния, заключителен етап от човешкото присъствие на планетата. Хилядолетие след хилядолетие страшни суши и пясъчни бури поразяваха страни и континенти, носейки опустошение и разруха. Горите и дърветата изсъхнаха и се изродиха в нискорасли бодливи шубраци, които оцеляха заради своята непретенциозност, но и те на свой ред отстъпваха мястото си на остри като бодлива тел треви и невиждани преди плевели с жилави влакнести стъбла.

Постепенно Земята се приближаваше все по-близо до Слънцето, а неговите лъчи изсушаваха и изгаряха всичко живо. Обаче катаклизмът не се случи за една нощ; трябваше да изминат безброй епохи, докато пагубните изменения започнат да оказват осезаем ефект върху живота на планетата. В продължение на тези хилядолетия приспособимият човешки организъм бавно мутираше, приспособявайки се към все по-високите температури и нажежената атмосфера. После настана време, когато хората вече не можеха да понасят адския зной на гигантските си градове и започнаха неудържимо да ги напускат. Първо опустяха селищата, разположени в близост до екватора; после дойде редът и на останалите. Отслабен и изтощен, човешкият организъм вече не можеше да издържа на неумолимо нарастващите горещини. Той еволюираше, ала еволюираше твърде бавно, за да си изработи нови форми на защита.

Това не означава, че екваториалните мегаполиси бяха оставени с лека ръка на паяците и скорпионите. Сред хората се намериха мнозина, които не бързаха да изоставят населените места, а се стараеха да възродят живота в тях, изработвайки хитроумни щитове и доспехи за защита от непоносимия зной и смъртоносната суша. Тези борбени натури покриваха отделни градски квартали със специални куполи, предпазващи ги от посегателствата на слънцето, и по този начин създаваха миниатюрни светове, където да живеят без защитни костюми. Те проявяваха чудеса от храброст и изобретателност, благодарение на които можеха да водят сравнително безопасно съществуване в жилищата си с надеждата, че някой ден палещата жега ще отслабне. Въпреки мрачните прогнози на учените, мнозина продължаваха да се надяват, че предишният климат ще се завърне. Ала ето че един ден жителите на Нийара, млад град в страната Датх, се опитаха да се свържат с древната си столица Юанарио и не получиха никакъв отговор от живеещите там. Разузнавачите, изпратени в този необозримо старинен град на съединени с красиви мостове и изящни арки високи кули, не откриха нито хора, нито гниещите им останки; явно гущерите трупояди вече се бяха погрижили за всичко.

Едва тогава хората окончателно разбраха, че тези градове са изгубени завинаги и че нямат друг избор, освен да ги отстъпят на природата. Примирило се с неизбежното, човечеството остави свои аванпостове в най-горещите региони и зад високите базалтови стени на хиляди опустели градове се възцари гробовна тишина. Шумните весели тълпи и разнообразните човешки суетни потънаха в мрака на безвъзвратното минало. Сред безводните, нажежени от слънцето пустини безмълвно се извисяваха напуканите от горещината кули, заводи, жилищни сгради и други архитектурни съоръжения, чието действително предназначение вече никой не си спомняше.

За щастие на оцелелите, гибелното влияние на зноя се разпространяваше сравнително бавно и бежанците от екватора намериха подслон в онези страни, където климатът не бе претърпял толкова драстични изменения. С течение на времето печалната участ, застигнала градовете от екваториалната зона, постепенно бе забравена и бе обвеяна от фантастични измислици и предания. Улисани в собственото си благополучие, обитателите на останалата част от планетата не се замисляха за полуразрушените кули, порутените стени, зловещото безмълвие на пустинните улици и какво всъщност бе предизвикало всичко това…

От време на време избухваха кървави и продължителни войни, но периодите на мирно съжителство бяха несравнимо по-дълги. Междувременно Земята неумолимо се приближаваше към своя огнедишащ прародител, сякаш искаше да се върне в лоното, откъдето бе изтръгната преди милиарди години в хода на невъобразимата космическа метаморфоза.

Малко по малко сушата се разпространяваше по земната повърхност, подобно на злокачествен тумор, завладявайки все нови и нови територии. Увисналото в нажежения небосвод слънце никога преди не бе изглеждало тъй страшно и огромно. Първо в пустиня се превърна Южен Ярат; после дойде ред и на севера. В Ператх и Бейлинг — тези древни градове, пазещи спомена за безброй векове от историята на човечеството — вече можеше да се видят змии, гущери и саламандри, а в Лотон угнетяващата тишина се нарушаваше само от грохота на сгромолясващите се шпилове и рухващите куполи.

Библейско, всеобщо и неудържимо беше великото преселение на жителите на онези страни, където от незапомнени времена живееха предците им. Нито една област от пределите на постоянно разширяващата се бедствена зона не бе пощадена от тази участ и нито един човек не остана на родното си място. Разиграваше се грандиозна всемирна трагедия, чийто финал не бе известен на актьорите и поради тази причина им оставаше само едно — покорно да следват жестокия сюжет, заключаващ се в масово дезертиране на хората от собствените им градове. Този процес продължаваше с години, векове и дори хилядолетия, през които се случваха необратимите промени в природата. И никой не бе способен да съзре — или да предвиди — края на това зловещо, безвъзвратно и безжалостно опустошение.

Почвата стана толкова суха, че в нея не можеха да се отглеждат никакви култури. Научно-техническият прогрес обаче намери решение на този проблем и в употреба бяха пуснати най-различни изкуствени заместители на предишните хранителни продукти. Далеч по-зле бе положението с великите творения на човешкия гений. Те бяха захвърлени на произвола на съдбата, а малкото, които биваха спасявани, рано или късно, бяха застигани от същата съдба. Шедьоврите на изкуството събираха прах в музеите, където почти не стъпваше човешки крак, и в края на краищата наследството на миналото потъна в пълно забвение. Глобалното затопляне на атмосферата бе съпроводено от духовно и физическо израждане. Човечеството тъй дълго бе живяло сред комфорт и безопасност, че прекъсването на връзката със собственото му минало се оказа твърде тежко и болезнено. Всички тези тенденции се проявяваха и разгръщаха толкова бавно и постепенно, че изпълваха с ужас по-интелигентните представители на човешкия вид и уронваха още по-ниско морала на простолюдието, което неусетно затъваше все по-дълбоко в бездните на порока, разпуснатостта и консуматорството. Разпадаха се правителства и цели народи се връщаха към тъмните епохи на варварството.

Окончателният хаос се възцари в момента, когато четирийсет и девет столетия след прииждането на зноя откъм екваториалните области и последният човек напусна западното полукълбо. Във финалните акорди на тази титанична драма на масовото преселение нямаше дори намек за ред, благоразумие или порядъчност. На сцената бяха излезли безумието, жестокостта и яростта, а религиозните фанатици надаваха вой до небесата за предстоящия Армагедон.

Сегашното човечество представляваше жалка пародия на някогашната благородна раса; то трябваше да търси спасение не само от неблагоприятните природни условия, но и от собствения си нравствен упадък. Всички, които можеха, се устремиха на север и към Антарктика; останалите прекарваха живота си в невъобразими вакханалии, стараейки се да не мислят за предстоящите бедствия. В град Борлиго се състоя масова екзекуция на новите пророци, чиито мрачни предсказания не се сбъднаха след месеци на тревожно очакване. Жителите на тези градове не смятаха за нужно да отстъпват на север и просто спряха да се измъчват с размисли за надвисналия край.

Гибелта на тези самонадеяни глупци, надяващи се да надхитрят съдбата, навярно е била ужасна! Ала почернелите, овъглени от адския зной градове пазят вечно мълчание за случилото се…

Междувременно онези смелчаци, заселили се по чуждите брегове на Арктика и Антарктика, се радваха на такъв мек климат, с какъвто в далечното минало бе благословен Южен Ярат. Човечеството бе получило отсрочка. Плодородната северна почва позволи да се възроди античното изкуство на земеделието и постепенно онзи начин на живот, който хората някога бяха водили, започна да се утвърждава на новите територии. Тук обаче нямаше нито шумни тълпи, нито монументални архитектурни съоръжения, понеже мигриралото население не беше многобройно и се бе разпръснало по новите земи, основавайки множество неголеми селища.

Колко хилядолетия просъществуваха там, не е известно. Слънцето не бързаше с обсадата на това последно убежище на човешкия род и с течение на времето по тези места се оформи раса от силни и здрави хора, забравили не само спомените, но и легендите за древните, изгубени навеки земи. Този нов народ нямаше особени интереси към мореплаването и не познаваше летателните апарати. Неговите оръдия на труда се отличаваха с крайно примитивна конструкция, а безнадеждно деградиралата култура дори не правеше опити да се възроди. Въпреки всичко тези хора бяха доволни от живота си и възприемаха топлия климат на Антарктика и Арктика като нещо съвсем обичайно и естествено.

Просто душните и наивни земеделци дори не подозираха за суровите изпитания, които ги очакваха. Поколение след поколение никой не се замисляше, че водните запаси на планетата постоянно намаляват, а нивото на световния океан — все още необятен и бездънен — се понижава с всеки следващ век. Дамоклевият меч на неизбежното засушаване бе надвиснал и над океанската шир. Хората от полярните области не разполагаха с прецизни прибори, с чиято помощ да регистрират настъпващите изменения, но дори и да откриеха, че водата в моретата намалява, едва ли щяха да изпаднат в паника. Все пак нивото на световния океан се понижаваше едва с няколко сантиметра за столетие… Ала времето течеше, столетията се сменяха и сантиметрите се превръщаха в километри.

Накрая настъпи денят, в който океаните изчезнаха от лицето на Земята и водата се превърна в безценно съкровище. Човечеството бавно заселваше всяко кътче на Арктика и Антарктика, а градовете от екваториалната зона, както и голяма част от оцелелите в по-късно време обитаеми земи, бяха напълно забравени и не се споменаваха даже и в легендите.

И ето че на безметежния живот на земните жители отново беше сложен край, защото вода на планетата бе останала само в дълбоките пещери. Ала тъй като и тези оскъдни източници бяха недостатъчни, хората се отправяха на дълги експедиции в търсене на живителната течност и мнозина издъхваха по пътя, застигани от жаждата. В същото време тези пагубни изменения настъпваха тъй бавно и постепенно, че всяко ново поколение се отнасяше с недоверие към разказите на своите родители. Човечеството се боеше да погледне истината в очите и да признае, че в отминалите времена горещината не е била толкова ужасна, а водните запаси никога не са били тъй нищожни като сега. Обаче никой не искаше да вярва в мрачните предсказания за настъпването на унищожителна засуха и зной. Този процес продължи до самия край, когато на Земята вече живееха едва няколкостотин души, тежко дишащи под палещото слънце. Само това бе останало от някогашните милиарди, населявали обречената планета.

Но и тези стотици непрекъснато се стопяваха, докато не се редуцираха до няколко десетки нещастници, криещи се сред чезнещата влага на пещерите и ясно съзнаващи неизбежния си край. Жизненият периметър на тези хора беше тъй тесен, че никой от тях не бе съзирал онези неголеми участъци лед, които — според преданията — все още бяха останали на самите полюси. Ала дори този митичен лед да съществуваше, едва ли някой от оцелелите би могъл да се добере до него по безкрайните, изпепелени от слънцето пустини. С всяка следваща година и бездруго малобройното човешко племе неумолимо се стопяваше…

Чудовищната катастрофа, в резултат на която земното кълбо обезлюдя, не подлежи на никакво описание; размахът й е твърде грандиозен, за да се изрази с думи или даже да се осмисли. От хората, населявали Земята в някогашните епохи на благополучие, едва неколцина мъдреци и безумци биха могли да си представят какво ще се случи и да сътворят във въображението си апокалиптичните картини на мъртви пустини и пресъхнали морета. Останалите просто не биха им повярвали и биха извърнали глави, както извръщат поглед от неизбежните промени и отказват да зърнат сянката на обречеността, надвиснала над земните обитатели. Навярно защото човекът винаги се е смятал за безсмъртен властелин на всичко съществуващо…

II.

Смъртта на старата жена, чиито последни мигове се бе постарал да облекчи, потресе Ул до такава степен, че той дори не забеляза как излезе от колибата и се отправи сред нажежената пустош. Старицата бе страшна като смъртта. Кожата й беше сбръчкана и суха като изсъхнали листа, а лицето й имаше цвета на жълтеникавата трева, която шумоли под поривите на знойния вятър. Жената бе невъобразимо, чудовищно стара.

В същото време тя му бе приятел. С нея можеше да сподели смътните си страхове и да поговори за тревожните предчувствия, които терзаеха съзнанието му. Не на последно място, тя му бе другар, пред когото не се стесняваше да изрази плахите си надежди за помощ от страна на жителите на поселището от другата страна на високите планини. Ул отказваше да се примири с мисълта, че вече не са останали други хора; той беше още млад и не познаваше онази обреченост, белязала мислите на възрастните.

В продължение на дълги години той така и не срещна друга жива душа освен тази старица, на име Младна. Тя се бе появила в онзи злощастен ден, когато всички мъже се бяха отправили в търсене на храна, ала никой не се завърна. Тогава Ул бе на единайсет години. Той не помнеше майка си, а жените в малкото им племе бяха всичко на всичко три на брой. Когато стана ясно, че мъжете са изчезнали завинаги, трите жени — сред които имаше две възрастни и една съвсем млада — избухнаха в ридания и заскубаха косите си. После младата изгуби разсъдъка си и се самоуби с една заострена пръчка. Другите две жени я погребаха в недълбока яма, която изкопаха със собствените си нокти. През това време Ул остана съвсем сам и точно в този момент се появи Младна, която дори тогава изглеждаше по-стара от всичко друго на този свят.

Тя бавно пристъпваше, като се подпираше на потъмняла от времето възлеста тояжка — безценен спомен за изчезналите гори. Не каза откъде идва и щом влезе в колибата, приседна на скамейката и мълчаливо зачака завръщането на двете жени, отишли да погребат самоубийцата. Когато те се появиха, я приеха без излишни въпроси.

Тъй живяха в продължение на много седмици. По някое време двете тукашни жени се разболяха, а Младна не можа да ги изцели. Беше странно, че болестта порази точно тях двете, докато най-възрастната и немощна старица — Младна — оцеля. Ден след ден тя полагаше неуморни грижи за тях, но въпреки това те издъхнаха. Ул остана сам с пришълката. Цяла нощ той плака и кърши ръце от мъка, докато накрая воплите му не пресушиха търпението й. Младна го предупреди, че ако не се успокои, тя също ще умре и той ще остане сам-самичък. Тази заплаха подейства и Ул мигом замлъкна. Оттогава насетне двамата живееха заедно, хранейки се с корени.

Развалените зъби на Младна не бяха приспособени към грубата храна, която им се удаваше да намерят, но скоро те откриха начин да ги стриват до такова състояние, че тя да може да ги яде. Цялото детство на Ул премина в непрестанно търсене и събиране на ядивни растения.

Той вече бе пораснал и заякнал. Бе навършил деветнайсет години, а Младна не беше измежду живите. Повече нищо не го задържаше тук и Ул реши да се отправи към легендарните поселища от другата страна на планините. Надяваше се, че там ще намери други хора и ще заживеят заедно. Нямаше какво да вземе със себе си. Той затвори вратата на старата колиба, без сам да знае защо — животните по тези краища отдавна бяха изчезнали — оставяйки тялото на Младна вътре. После потегли на път.

Изненадан от собствената си смелост, младият мъж бродеше из сухата, обрасла с жилеста трева равнина, и по някое време достигна до подножието на планината. Проваляше пладне, а той се катереше нагоре, докато капна от умора. Щом почувства, че не може да направи и крачка повече, Ул се спря и се отпусна тежко върху тревистия склон. Лежеше и си мислеше за много неща. Чудеше се какво ли го очаква от другата страна на хребета и нямаше търпение да открие онова заветно, скътано в пазвата на планината поселище. После заспа.

Когато се събуди, видя над себе си звездите и почувства прилив на свежи сили. Докато прежурящото слънце го нямаше, се стараеше да напредва колкото се може по-бързо, без да губи време в хранене или почивка. Възнамеряваше да достигне целта си, преди липсата на вода да направи по-нататъшния път невъзможен. Не разполагаше дори с една-единствена капчица от живителната течност, понеже последните представители на човешкия род никога не напускаха местообиталищата си и поради тази причина не изработваха никакви съдове за съхранение и пренасяне на вода. Ето защо трябваше да използва всяка секунда от безценната нощ.

Ул неотклонно крачеше напред и нагоре, ала въпреки усилията му, когато слънцето изгря, все още се намираше в зоната на предхълмията. Трите високи върха продължаваха да се мержелеят пред него. Младият мъж легна да си почине под сянката им, след което поднови изкачването си и към пладне преодоля първото от възвишенията. Там поспря за малко, за да огледа местността, простираща се между него и следващата му цел.

На плоския връх на скалата лежеше човек. Той се взираше напрегнато в далечината, опитвайки се да открие някакви признаци на живот сред необятната шир на разстилащата се пред него долина, ала нищо не нарушаваше мъртвешкия покой на изпепелената безрадостна пустош…

Втората нощ застигна Ул в подножието на третия връх. Напредъкът му бе значителен, но въпреки това продължаваше напред, без да забавя крачка. Измъчваше го жажда и той започваше да съжалява за импулсивното решение да предприеме подобно пътешествие. Но нима можеше да остане сам в група в онази изпепелена от слънцето равнина? Като се мъчеше да се убеди, че е взел правилното решение, младият мъж трескаво крачеше към бленуваната цел, мобилизирал всичките си сили.

Вече само няколко крачки го деляха от прохода между скалите, отвъд който се разкриваше гледка към земите, простиращи се от другата страна на планините. Ул смело се катереше нагоре; ръцете и коленете му бяха разранени от скалите, ала той не обръщаше никакво внимание на парещата болка. Поселището, където според слуховете живееха хора, бе съвсем наблизо и всеки миг щеше да се разкрие пред очите му. Пътят беше дълъг и изнурителен, но целта си заслужаваше. Гигантска канара препречи взора му; треперейки от вълнение, младият мъж се изкатери върху нея и под светлината на залязващото слънце съзря страната на своите мечти. Долу, в подножието на последния връх, чийто хребет току-що беше превалил, се гушеха няколко схлупени постройки, чийто вид бе напълно достатъчен, за да го накара да забрави и за жаждата, и за уморените си мускули.

Този път Ул не си даде никаква почивка. Видяното му вдъхна нови сили и той пробяга — а накрая и пропълзя — делящото го от поселището разстояние. По някое време му се стори, че различава и човешки силуети сред отделните колиби. Междувременно ненавистното смъртоносно слънце, донесло гибелта на човечеството, почти се скри зад издигащите се зад гърба му върхове.

Целта най-сетне бе достигната. Младият мъж вече ясно виждаше глинените тухли, от които бяха изградени малките къщурки — материал, който се отличаваше с изключителна дълготрайност в условията на сухата земна атмосфера. Вратата на най-близката постройка зееше отворена. Вече се мръкваше, когато изтощеният до смърт Ул пристъпи прага и напрегна уморените си очи в търсене на човешки лица.

Миг по-късно младият мъж рухна на пода и избухна в ридания. Зад грубо скованата маса в центъра на помещението, облегнат в неестествена поза на стената, седеше стар, отдавна изсъхнал човешки скелет.

* * *

След цяла вечност Ул се надигна от земята. Изгаряше го нетърпима жажда, всички мускули го боляха, а сърцето му бе сломено от най-страшното разочарование, сполетявало някога простосмъртен. Нямаше други хора. Нямаше. Той беше последният човек на планетата. Цялата Земя беше в негово владение. Всички континенти бяха в негово владение… И какво от това?

Като се стараеше да не поглежда към обляния в лунна светлина скелет, Ул се затътри към вратата и излезе на открито. Той се заскита из опустялото поселище в търсене на вода. Пътьом оглеждаше всяка къщурка, опитвайки се да разгадае предназначението й. Ето, в тази е живял някой… Тук са правили глинени съдове… А в тази имаше само пепел… И никъде нямаше и капка вода, с която да утоли непоносимата си жажда.

После, в самото сърце на призрачното селище, Ул се натъкна на странен каменен пръстен. Веднага се досети какво е това — Младна му бе разказвала за подобни съоръжения. Наричали ги кладенци. Изпълнен с въодушевление, младият мъж се втурна към кладенеца, подпря се на камъните и се наведе надолу. Най-сетне бе открил това, което търсеше. Вода — мътна, тинеста и застояла — но все пак вода!

Ул нададе тържествуващ дрезгав вик, който прозвуча като стон на ранен звяр, и се протегна към веригата, на която висеше ведрото. В следващата секунда другата му ръка, на която се бе подпрял, се подхлъзна на гладката повърхност и младежът залитна напред. Гърдите му се удариха в каменния ръб и миг по-късно тялото му пропадна в зейналия отвор.

Разнесе се съвсем тих плясък, понеже в кладенеца почти не бе останала вода, последван от тежко тупване. Сетне всичко утихна.

Едва сега, с гибелта на последното човешко същество, настъпи окончателната смърт на Земята. Всички неизброими поколения, всички исторически епохи, всички империи и цивилизации се бяха съсредоточили в тази невзрачна сгърчена фигурка на дъното на тинестия кладенец. Това ли беше смисълът на всички човешки усилия и стремления? Ето в какво се изразяваше истинският резултат от деянията на човечеството в продължение на всички епохи от съществуването му, колкото и чудовищен и неправдоподобен да изглеждаше в очите на самодоволните глупци от ерата на благополучието! Никога вече планетата нямаше да бъде огласяна нито от човешки стъпки, нито от съскане на рептилии, нито от бръмчене на насекоми, защото всички форми на живот (с изключение на някои растения) бяха безвъзвратно загинали. Беше настанало времето на сухите стъбла и безкрайните пустини, обрасли тук-там с остра като бодлива тел трева. Земята, както и нейната хладна, невъзмутима спътница Луната бяха запратени навеки в царството на безмълвния мрак.

Ала както и преди, звездите продължават да блещукат, а небрежно съставеният план на сътворението ще продължи да се осъществява, колкото и епохи да са необходими за това. Баналният финал на един от многото епизоди от вселенската история няма нито да трогне, нито да възмути далечните мъглявини и новородените слънца. Що се отнася до човешката раса, тя все едно никога не е съществувала. Човечеството винаги е било твърде жалко, дребнаво и мимолетно, за да има сериозни цели и предназначение. Ето защо в случилото се няма нищо изненадващо. Продължилият хилядолетия фарс, гръмко наречен „еволюция“, просто бе достигнал своята закономерна развръзка.

На следващата сутрин, когато първите лъчи на смъртоносното слънце докоснаха Земята, те озариха измъченото лице на сгърчена човешка фигура, застинала сред тинестата слуз.

ДЕБНЕЩИЯТ СТРАХ

СЯНКАТА ВЪРХУ КАМИНАТА

Свирепа буря бушуваше в нощта, когато пристъпих в изоставената къща на хребета на Темпест Маунтин[1], за да се срещна с дебнещия страх. Трябва да отбележа, че не бях сам, защото по онова време безразсъдната храброст все още не съпътстваше любовта ми към страховитото и гротескното, превърнала житейския ми път в непрестанно търсене на загадъчни ужаси в литературата и действителността. Придружаваха ме двама едри, мускулести мъже, на които знаех, че мога да разчитам, ако положението стане напечено; те отдавна ме съпровождаха в опасните ми експедиции и бяха доказали, че са способни да се справят с всяка критична ситуация.

Напуснахме градчето без излишен шум, за да не привличаме вниманието на репортерите, които все още не се бяха разотишли по домовете си, въпреки че бе изминал цял месец, откакто прокрадващата се смърт[2] хвърли местните жители в панически ужас. Впоследствие ми мина през ума, че навярно журналистите биха могли да ми помогнат, ала точно в този момент не исках нито да ги чувам, нито да ги виждам. Ако ги бях взел със себе си, рано или късно, щеше да се наложи да им разкрия тайната си, която не смеех да споделя пред никого — защото се опасявах, че светът или щеше да ме сметне за безумец, или щеше сам да обезумее. Дори сега, когато най-сетне се осмелих да разкажа истината за случилото се, частица от мен съжалява, че мистерията е разбулена, понеже само аз познавам истинското лице на дебнещия страх, стаен в онзи пустеещ злокобен хълм.

Малкият ни автомобил се носеше по лъкатушещия сред вековните гори тесен път, преодолявайки делящите ни от Темпест Маунтин километри, и най-накрая спря пред гъсто обраслия с дървета стръмен склон. Това бе мрачна и угнетяваща местност; не идвахме тук за първи път, ала досегашните ни посещения бяха все през деня, когато наоколо гъмжеше от народ. Даже се изкуших да запаля ацетиленовите фарове[3] на автомобила, обаче размислих, защото не исках да привличам излишно внимание. В сгъстяващия се здрач пейзажът бе придобил зловещи очертания и болезнената му причудливост веднага се набиваше на очи, дори и човек да не знаеше нищичко за стаения там ужас. Дивите животни отбягваха възвишението, сякаш усещаха надвисналата гибел. Проблясъците на мълниите открояваха уродливите дървесни стволове и неестествено сгърчените храсталаци, а многобройните могили и землисти гърбици, изпъкнали гротескно над земята, приличаха на свити на кълбо змии и човешки черепи, раздути до гигантски размери.

Повече от век Темпест Маунтин беше обител на дебнещия страх. За първи път научих за кошмара от вестникарски репортаж за трагедията, сполетяла тукашните места и приковала вниманието на целия свят. Тази местност представлява уединена и пустинна хълмиста част от планините Катскил, обитавана навремето от неголям брой холандски заселници. Сега единственото, което е останало от тях, са порутените сгради и белязаните с клеймото на деградацията поселища, разпръснати из тези забравени от Бога възвишения. Преди създаването на щатската полиция представителите на цивилизования свят рядко са пристъпвали в тукашните краища и даже днес за патрулирането из района се отделят незначителни сили. За злото от хребета на Темпест Маунтин открай време се разказват старинни легенди, популярни сред жителите на близките селца. Това е и най-често обсъжданата тема в елементарните разговори между изродените дегенерати, които напускат родния си пущинак само за да разменят саморъчно изплетените си кошници за нещо, което не могат да отгледат, убият или уловят.

Дебнещият страх се бе загнездил в мрачното и изоставено имение на рода Мартенс[4], разположено на хребета на Темпест Маунтин. Възвишението дължеше името си на гръмотевичните бури, които често бушуваха над него. Вече над сто години за този старинен дом, заобиколен от вековни дремещи гори, се разказваха невероятни ужасяващи истории, в които се мълвеше за чудовищна, безшумно прокрадваща смърт. С настъпването на лятото тя напускала пределите на имението и започвала да броди из околността. Местните жители шушукаха за някакъв демон, който след смрачаване нападал хората, проявили достатъчно неблагоразумие да кръстосват тези краища пешком. На сутринта намирали тленните им останки — обезобразени, разчленени и оглозгани — а нерядко от злочестите клетници оставали само кървави следи, водещи към прокълнатата къща. Според някои светкавиците призовавали дебнещия страх да напуска убежището си, а според други гръмотевичният тътен бил неговият глас.

Никой от хората, живеещи извън тази хълмиста местност, не приемаше на сериозно тези противоречиви разкази с нелепите им описания на тайнствения демон. В същото време тукашните фермери и селските жители за нищо на света не допускаха, че стародавните предания може да са измислица. Мнозина от тях бяха посещавали имението — без съмнение под въздействието на живописните сказания — ала така и не откриха никакво доказателство за съществуването на демона. Престарелите бабички не спираха да бъбрят за страшния призрак, обитаващ пустеещия дом, за семейство Мартенс, за разноцветните им очи, превърнали се в техен своеобразен наследствен признак, за свръхестественото им дълголетие и за убийството, белязало с проклятие рода.

Кошмарът, вдъхнал живот на фантастичните местни легенди, заяви за себе си по най-неочакван и зловещ начин; именно това доведе и до идването ми тук. Една лятна нощ — след разразилата се свирепа буря — цялата околност била вдигната на крака от жителите на едно от планинските села, впуснали се в паническо бягство от родните си огнища. Жалките несретници надавали неописуем вой и били обезумели от суеверен ужас. Никой от тях не можел да обясни какво точно ги е наплашило, но и никой не се съмнявал в реалността на страшната заплаха. Не били зърнали нищо; вече си били легнали да спят, когато посред нощ дочули от съседното поселище такива смразяващи писъци, че нямало никакво съмнение — това било пришествието на прокрадващата се смърт.

На следващата сутрин местните жители и представителите на щатската полиция последвали треперещите от страх планинци до връхлетяното от гибелта селце. Пред очите им се разкрило ужасно зрелище — земята била разцепена като след мощен земен трус и няколко от схлупените бараки били сринати до основи, ала материалните загуби изобщо не можели да се сравняват с броя на човешките жертви и зловещите им останки. От седемдесет и петте души, населявали това поселище, нямало нито един оцелял. Зейналата земя била оплискана с кръв и осеяна с обезобразени късове човешка плът, свидетелстващи за неистовата ярост и необикновената мощ на ноктите и зъбите на демона. Същевременно не била открита никаква следа, водеща от или към сцената на тази кървава вакханалия. Всички, които огледали мястото на трагедията, били единодушни, че касапницата е дело на някакъв невероятно силен и свиреп див звяр; едва впоследствие била издигната хипотезата, че е възможно загадъчната смърт на всички тези хора да е следствие от масово убийство — нерядко срещано явление сред деградиралите обитатели на планинската пустош. Между впрочем тази версия се появила след откриването на двайсет и петима жители на прокълнатото селище, успели да избегнат фаталната участ на обезобразените и разчленени мъртъвци. Обаче никой не отговаряше на въпроса как тези хора са успели да изтребят превъзхождащите ги двойно техни съселяни… И защо изобщо биха го сторили? Единственият неоспорим факт беше следният: в тази лятна нощ от небесата проехтял гръмотевичен грохот, оставил подире си мъртво поселище, осеяно с десетки разкъсани и оглозгани по отвратителен начин трупове.

Потресените жители на района моментално свързали ужасното събитие с прокълнатия дом на рода Мартенс, макар че той се намираше на цели четири километра и половина от кървавата сцена. Както можеше да се очаква, полицаите били доста скептични по този въпрос — особено след като установили, че имението е необитаемо. Това обаче само разпалило с нова сила убедеността на местните. Те преобърнали къщата нагоре с краката, проверили с дълги прътове езерата и потоците, прекършили всички храсти и претърсили околните гори. Ала усилията им се оказали напразни; прокрадващата се смърт свършила пъкленото си дело и изчезнала, без да оставя подире си никаква следа.

На втория ден от търсенията мистериозната трагедия се превърнала във вестникарска сензация и склоновете на Темпест Маунтин загъмжали от репортери. Те подробно описали случилото се и взели множество интервюта от възрастните жители в стремежа си да хвърлят светлина върху тази зловеща история. В началото се отнасях с известно съмнение към репортажите им, ала след седмица професионалният ми нюх ми нашепна, че трябва да отида на място и да проведа свое собствено разследване. Ето защо се регистрирах сред журналистите, буквално окупирали хотела в Лефъртс Корнърс (най-близкото до Темпест Маунтин градче), и още същия ден — 5 август 1921 година — получих пропуск за щаба, координиращ издирванията. Три седмици по-късно повечето репортери се разотидоха, предоставяйки ми необходимата свобода за действие; междувременно аз успях да събера цялата информация, до която успях да се добера, и вече бях готов да се заема с изпълнението на своя план.

И тъй, в тази лятна нощ аз угасих двигателя, излязох от автомобила и заедно с двамата ми въоръжени спътници се отправихме нагоре по стръмния склон към хребета на Темпест Маунтин. Гигантските дъбове се извисяваха застрашително над нас, а в далечината се открояваше призрачно сивата грамада на запустялото имение. Потъналият в мрак нощен пейзаж бе толкова угнетяващ, че неволно изпълваше душата ми със зловещи предчувствия. Въпреки това продължавахме непоколебимо напред, без да забавим крачка даже за миг. Бях твърдо решен да проверя хипотезата ми, каквото и да ми струваше това. А тя се заключаваше в следното: предполагах, че гръмотевиците призовават страховития демон — който можеше да се окаже както материално същество, така и някакво злокобно смъртоносно присъствие — да напусне потайното си убежище; и в двата случая възнамерявах да сторя всичко по силите ми, за да разкрия неведомата му същност.

В предишните дни бях проучил необитаемото здание и бях избрал за нощното ни бдение бившата спалня на Ян Мартенс, за чието убийство често се споменаваше в стародавните легенди. Интуицията ми подсказваше, че помещението, където преди много години е живяла тази жертва на кърваво злодеяние, е най-подходящо за целта ми. Стаята се намираше на втория етаж на югоизточното крило на сградата и бе осеяна с изпотрошени мебели и всякакви боклуци. Единият й прозорец — този с източно изложение — бе огромен, докато обърнатият на юг бе съвсем малък и тесен. Излишно е да се споменава, че стъклата и на двата бяха изпочупени. Срещу големия прозорец имаше холандска камина с внушителни размери, украсена с изображения от библейската легенда за блудния син, а срещу малкия — широко легло, вградено в стената.

Застанах в центъра на помещението и се заслушах в грохота на гръмотевиците, обмисляйки следващите ми ходове. Първо трябваше да си осигурим допълнителни пътища за отстъпление, ето защо провесихме от перваза на големия прозорец три въжени стълби, които предвидливо бяхме взели със себе си. Сетне домъкнахме от съседната стая един креват, разположихме го странично пред прозореца и го покрихме с елови клонки. Двамата ми придружители извадиха пистолетите си и приседнаха на ръба на леглото. Според плана ми един от нас щеше да дежури, а другите двама — да си почиват на кревата. Така винаги щяхме да имаме откъде да се измъкнем — ако демонът се появеше през вратата, можехме да се спуснем по въжените стълби, а ако ни връхлетеше през прозореца, на наше разположение бяха вратата и стълбището на зданието.

Единодушно бяхме решили да дежуря първо аз. В началото се чувствах бодър и концентриран, но неусетно — въпреки зловещата обстановка, лишените от стъкла прозорци и надвисналата буря — бях обхванат от странна сънливост. Ето защо реших и аз да полегна за малко, разполагайки се между двамата ми спътници. Джордж Бенет беше от страната на прозореца, а Уилям Тоби лежеше по-близо до камината. Понеже видях, че Бенет е дълбоко заспал, поверих дежурството на Тоби, макар че, както сам ми сподели, и той едва държеше очите си отворени.

Помня, че преди да заспя, незнайно защо, се взирах продължително в камината, неспособен да откъсна погледа си от нея. А когато най-сетне потънах в сън, кратката ми дрямка бе пронизана от ужасни апокалиптични видения. По някое време се събудих, защото лежащият до мен Бенет се бе размърдал неспокойно насън, отпускайки ръката си върху рамото ми. В налегналия ме полусън не видях дали Тоби изпълнява съвестно дежурството си, обаче вътре в себе си изпитвах силно безпокойство по този повод. За първи път силите на злото ме угнетяваха по такъв начин с диаболичното си присъствие. Както изглежда, сетне отново съм задрямал, но почти веднага кошмарите ми бяха прекъснати от смразяващ вой, какъвто не бях чувал никога през живота си.

В този ужасяващ предсмъртен вопъл сякаш се бяха съчетали изконният, извиращ от най-тъмните глъбини на човешкото естество страх и нечовешката агония на безнадеждната съпротива срещу неумолимото притегляне към дверите на забвението, отвъд които животът приключваше и започваше неведомото. В помещението бе тъмно като в рог, ала празното място вдясно от мен недвусмислено свидетелстваше, че Тоби е изчезнал. Все още усещах тежката ръка на Бенет върху рамото ми, когато чудовищна светкавица разтресе цялото възвишение. Вековните гори бяха озарени от ярка светлина и най-величественият от дъбовете, който се извисяваше над другите дървета подобно на достолепен патриарх, внезапно бе разсечен надве. На фона на страховития отблясък от мълнията долових с крайчеца на окото си как Бенет скача на крака; сянката му се открои върху горната част на камината, която отново беше приковала погледа ми.

Обстоятелството, че останах жив и не изгубих разсъдъка си, и досега си остава за мен необяснимо чудо. Необяснимо, защото сянката върху камината не принадлежеше нито на Джордж Бенет, нито на което и да е друго човешко същество; това бе страшен, уродлив, невъобразим силует, изпълзял от най-скверните бездни на Преизподнята, който не се поддаваше на описание и изобщо не се вместваше в рамките на нормалния човешки разум. Миг по-късно останах съвсем сам в тази прокълната къща, треперейки като обезумял. Джордж Бенет и Уилям Тоби бяха безследно изчезнали и до ден-днешен не зная нищо повече за кошмарната им участ.

[1] Темпест Маунтин (англ.) — букв. „планината на бурите“. — Б.пр. ↑

[2] Басистът на „Металика“ Клиф Бъртън (1962–1986) се вдъхновява именно от този разказ за заглавието на песента „Creeping Death“ („Прокрадваща се смърт“) от втория албум на групата. — Б.пр. ↑

[3] През 1896 г. авиоконструкторът и летец Луи Блерио предлага в колите да се използват ацетиленови фарове, подобни на тези, използвани при локомотивите. Обаче новите фарове не били удобни за управление — за да се включат, трябвало да се завърти кранчето за подаване на ацетилена, да се отворят капаците и да се запали с кибрит горелката. — Б.пр. ↑

[4] Имението на рода Мартенс вдъхновява Стивън Кинг за зловещия Марстънов дом от романа му „Сейлъмс Лот“; неслучайно двете имена са анаграми (Martens и Marsten). — Б.пр. ↑

ЗАСТИГНАТИ ОТ БУРЯТА

След тази страховита нощ прекарах няколко седмици в хотелската ми стая в Лефъртс Корнърс. Преживяният от мен шок бе довел до тежко нервно изтощение. Почти не помнех как съм успял да се добера до автомобила, да го запаля и да се върна незабелязано в градчето. Сред огромните бели петна в паметта ми се открояваха фрагментарни смътни картини — призрачните силуети на гигантските дървета, адските отблясъци на мълниите и скверните изгърбени сенки, хвърляни от изпъкналите могили, осеяли цялата местност.

Обхванат от треска, лежах в хотелския креват и се опитвах да заспя с надеждата, че сънят ще възстанови душевното ми равновесие. Уви, потъвах в дрямка само за кратко, след което връхлетелите ме кошмари неизменно ме караха да отварям рязко очи, облян в студена пот. Изтерзаното ми съзнание не спираше да прожектира пред мисловния ми взор онази зловеща сянка върху камината, при вида на която едва не бях изгубил разсъдъка си. Давах си сметка, че бях зърнал — макар и само за миг — един от онези неназовими ужаси от космическите глъбини, чието далечно гибелно присъствие понякога долавяме; един от онези страховити пришълци от най-затънтените вселенски бездни, чиято действителна същност не можем да съзрем, понеже сетивата ни милостиво са ограничени от природата. Колкото и да се мъчех да анализирам видяното и да го класифицирам по някакъв начин, усилията ми бяха напразни — всеки път започвах да треперя неудържимо, сякаш инстинктът ми за самосъхранение вземаше нещата под свой контрол, спускайки пелената на забвението над болезнения спомен.

Навярно задачата ми би била по-лесна, ако неведомата твар, хвърлила онази злокобна сянка, бе издала някакъв звук — ръмжене, вой, лай или даже дяволски смях — но тя беше съвършено безмълвна. Ами ако не ръката на Джордж Бенет, а тази на създанието — или по-скоро неговият преден крайник — бе докоснала рамото ми? Дали това означаваше, че има органична природа… или поне някога е имало? Ян Мартенс, чиито покои бяхме избрали за среднощното си бдение, бе погребан в гробището недалеч от имението… Трябваше да открия Бенет и Тоби — естествено, ако са още живи… И защо онова безименно изчадие избра тях и пощади мен? Въпроси, въпроси, въпроси… Ту потъвах, ту изплувах от трескавия полусън, прорязван от ужасяващи видения, мятайки се като риба на сухо в хотелското легло.

Скоро стигнах до извода, че ако не разкажа на някого за случилото се, просто ще полудея. Все още бях твърдо решен да не прекратявам търсенето на дебнещия страх, защото повече от всичко друго ненавиждах неопределеността и предпочитах да знам истината, без значение колко страшна и шокираща е тя. Ето защо след продължителни размисли си изработих план за действие, който включваше не само намирането на надежден партньор в зловещата ми мисия, но и трябваше да ми помогне при проследяването и разкриването на истинската същност на смъртоносния демон, погубил Джордж Бенет и Уилям Тоби.

Сред познатите ми в Лефъртс Корнърс почти нямаше местни жители, а по време на престоя си бях успял да се сближа с голяма част от репортерите, които се оказаха доста приятни джентълмени. Някои от тях все още не бяха напуснали градчето, защото се надяваха да разбулят загадката на ужасната трагедия, опустошила едно от тукашните селца. Именно сред тези упорити, смели и готови на всичко професионалисти възнамерявах да си избера помощник и в крайна сметка се спрях на Артър Мънроу — тъмнокос, слабоват млад мъж на около трийсет и пет години, чиито ерудиция, вкус, интелект и темперамент свидетелстваха за необременено от предразсъдъци и отворено за нови идеи съзнание.

В началото на септември посветих Артър Мънроу в своята тайна и веднага видях неподправения интерес, който грейна в очите му. Нещо повече — и той като мен изгаряше от желание да разкрие мистерията на дебнещия страх и прокрадващата се смърт. Щом приключих с подробния си разказ, журналистът се спря на някои моменти от изложението ми, подлагайки ги на обективен анализ, с което демонстрира впечатляваща проницателност и ясна мисъл. Най-ценни обаче се оказаха практичните му препоръки — той ме посъветва да отложим действията си в имението, докато не се въоръжим с по-задълбочени исторически и географски сведения. Послушах го и двамата обиколихме целия район, събирайки всяко зрънце информация, засягаща рода Мартенс и мрачните му тайни. Без да жалим време и усилия, надълго и нашироко беседвахме с онези планинци, които — въпреки кървавия кошмар и дебнещата заплаха — бяха решили да не напускат родните си места.

Би било преувеличение да се каже, че постигнатите резултати донесоха отговори на всичките ни въпроси, но определено ни помогнаха и насочиха вниманието ни към една любопитна закономерност — най-често фаталните инциденти се случвали в непосредствена близост до пустеещото имение или в заобикалящите го тъмни гори. Доколкото знаехме, единственото изключение от това правило бе последното произшествие, което пресата бе направила достояние на целия свят.

Що се отнася до произхода и външния облик на дебнещия страх, местните жители не можаха да ни кажат нищо определено и всеки си имаше своя собствена версия, противоречаща си с тази на останалите. Обрисуваха ни го като чудовищна змия, кръвожаден великан, мятащ гръмотевици демон, адски прилеп, стръвен лешояд, ходещо дърво и какво ли още не… Щом съпоставихме всички събрани сведения, стигнахме до следната хипотеза — това бе жив организъм, извънредно чувствителен към изпразването на електрическите заряди в атмосферата; макар че някои легенди го бяха надарили с крила, предполагахме, че по-скоро става дума за сухоземно същество, избягващо откритите пространства. От друга страна обаче, как тогава се обясняваше свръхестествената бързина, с която се придвижваше, докато извършваше злодеянията си?

Не след дълго спечелихме доверието на неразговорчивите, отнасящи се с подозрение към всички чужденци планинци и те свикнаха с нас. Дори ни оказаха съдействие по време на претърсването на вековните гъсти гори около изоставеното имение. Обаче щом им споменахме, че искаме да открием Бенет и Тоби, те се вцепениха от ужас и се заеха да ни убеждават, че спътниците ми завинаги са напуснали човешкия свят, досущ като зверски избитите техни съселяни. В това, че злочестите местни жители бяха станали жертва на похищение или убийство, не се съмнявахме нито аз, нито Артър; никой горски хищник не бе в състояние да причини опустошението, довело не само до смъртта на всички онези клетници, но и разрушило няколко бараки и разтърсило земята като мощен подземен трус.

Минаваше средата на октомври, а ние все още не бяхме отбелязали кой знае какъв напредък. Може би ясните нощи възпираха демона и той не смееше да се развихри в нова кървава вакханалия? Въпреки прецизността, с която бяхме претърсили необитаемия дом и околностите му, така и не попаднахме на сериозни улики и вече започвахме да си мислим, че не бе изключено дебнещият страх да представлява явление с нематериален характер. Но ако наистина бе така, разполагахме ли с необходимото оборудване да го открием и да се справим с него? Другото, което ни тревожеше, бе наближаващата зима; опасявахме се, че с падането на първия сняг проучванията ни ще се озоват в задънена улица, защото, както по всичко изглеждаше, прокрадващата се смърт не вземаше жертви през зимните месеци. Ето защо последната ни експедиция до опустошеното от демона селище, проведена в един мрачен октомврийски ден, се отличаваше с излишна привързаност, граничеща с отчаяние.

Едва ли е нужно да се споменава, че селцето бе напълно изоставено. Дебнещият страх бе прогонил всичките му обитатели. Макар че злочестото поселище бе доста старо, и до ден-днешен си нямаше име. То бе разположено в тясна, обезлесена падина, сгушена между склоновете на две възвишения, наречени съответно Коун Маунтин и Мейпъл Хил. Намираше се на три километра североизточно от подножието на Темпест Маунтин и на четири километра и половина от старинното имение. По права линия между селцето и дома на Мартенс се простираше открита и сравнително равна — ако не се броят уродливите могили, наподобяващи свити на кълбо змии — местност, обрасла с противна гъста трева и жилести плевели. Поради тази причина предположихме, че демонът е дошъл откъм Коун Маунтин, чийто залесен южен склон стигаше чак до Темпест Маунтин.

Двамата с Артър Мънроу претърсихме буквално всеки метър от прокълнатото селце, но не открихме нищо значимо. Част от склона на Мейпъл Хил бе пропаднала в резултат на свлачище или земетресение, а издигащото се недалеч самотно дърво бе разцепено надве от страшния удар на гръмотевицата, призовала демона от леговището му. С всяка следваща минута недоумението ни нарастваше и надвисналите над главите ни буреносни облаци като че ли подчертаваха обречената безплодност на отчаяните ни усилия. В същото време постоянно усещахме присъствието на някаква невидима, неясна заплаха — сякаш грамадни грифони с ципести крила хищно се взираха в нас от необятните космически глъбини.

С напредването на следобеда сенките започнаха да се сгъстяват и не след дълго дочухме ръмженето на бурята, която скоро щеше да се разрази над Темпест Маунтин. Дори на дневна светлина грохотът на гръмотевиците, проехтял над тази посърнала местност, ни накара да потръпнем. Двамата с Артър внезапно осъзнахме, че както по всичко изглежда, ще бъдем застигнати от стихията насред самия епицентър на трагедията. Единственото, на което можехме да се надяваме, беше бурята да започне след падането на нощта. Това обаче не беше кой знае каква утеха, ето защо побързахме да напуснем склона на Мейпъл Хил и да си потърсим убежище в някоя от що-годе запазените къщурки в поселището.

Пороят ни връхлетя още докато се спускахме по хълма. Пътят ни ненадейно бе преграден от непроницаема водна завеса, а небето зловещо притъмня. Проливният дъжд валеше с такава сила, че почти нищо не се виждаше. За наше щастие, познавахме добре района — благодарение на досегашните ми проучвания — и без губене на време се насочихме към първата барака с оцеляла врата, която се изпречи пред погледа ни. Вратата бе обърната към Мейпъл Хил; натам гледаше и малкият прозорец. Залостихме вратата и закрихме прозореца с валящия се на земята капак, без съмнение, изтръгнат от пантите си по време на неотдавнашното произшествие. Тъй приседнахме на някакви сандъци и запушихме лула сред възцарилия се в помещението мрак, заслушани в демоничния вой на вятъра и тътена на гръмотевиците.

Заобикалящата ме обстановка — в съчетание със свирепата стихия и тягостното очакване — болезнено ми напомни за злополучното нощно бдение в изоставеното имение на хребета на Темпест Маунтин. В съзнанието ми отново изникнаха проклетите въпроси, които не спираха да ме глождят след изчезването на Джордж Тоби и Уилям Бенет, отнесени от чудовищната сянка върху камината. Защо демонът — без значение дали бе дошъл през вратата на стаята, или през големия прозорец — бе нападнал онези, които лежаха в двата края на кревата, пощадявайки този по средата, тоест моя милост? Дали бе решил да дойде за мен сега? Как изобщо бе сграбчил двамата ми помощници — с кошмарно дълги пипала или по някакъв друг начин? А може би знаеше, че аз съм инициаторът на всички тези търсения и ми готвеше невъобразимо страшна участ?

Потънал в тези мрачни размишления, изведнъж бях сепнат от титаничен трясък, последван от срутване на земна маса. Мълнията бе ударила съвсем наблизо. Почти едновременно с нея се надигна свиреп вятър, чийто дяволски вой се засилваше с всеки миг. Бяхме сигурни, че още едно дърво на Мейпъл Хил е станало жертва на гръмотевичната буря, и Артър се надигна от мястото си, за да провери със собствените си очи. Ала едва беше отместил капака, когато в бараката с оглушително свистене нахлуха дъждът и вятърът, които ми попречиха да чуя какво изрича моят спътник. Междувременно той се бе надвесил през прозореца, явно за да огледа по-добре притъмнялата, обезобразена от стихията околност.

След известно време вятърът започна да утихва, а противоестественият мрак — да се разсейва. Изглежда, бурята най-сетне отминаваше. Казах на Артър, че трябва да пуснем малко повече светлина в помещението, дори и дъждът да ни измокри малко, и отворих широко вратата. Крехките ми надежди, че все още можем да разгадаем чудовищната тайна — за която бях сигурен, че се спотайва някъде тук — моментално бяха попарени от угнетяващата гледка, която се разкри пред взора ми. Земята около къщурката се бе превърнала в еднообразна кална маса, размита от мътната вода; всички улики, които може би щяхме да открием, бяха безвъзвратно погребани под вездесъщия и покров. Известих за това моя спътник, без да откъсвам поглед от унилия пейзаж, ала той отново не ме удостои с отговор; тогава се обърнах и се приближих до него, докосвайки рамото му. Никаква реакция; журналистът продължаваше да се взира безмълвно през прозореца, надвесил се над перваза. Изпълнен с недоумение, аз го сграбчих за рамото и силно го разтърсих, при което горната част на тялото му се завъртя към мен. В същия миг адските нокти на неописуем ужас, извиращ от първичните бездни на отдавна погребаното минало, се забиха дълбоко в душата ми, разкъсвайки я на парчета.

Артър Мънроу беше мъртъв, а лицето му го нямаше. На негово място зееше отвратителен кратер, а малкото останала плът се бе превърнала в безформено кърваво месиво.

ЗЛОВЕЩОТО ЧЕРВЕНО ЗАРЕВО

В нощта на 8 ноември 1921 година отново се разрази страховита буря. Тя ме завари насред занемареното семейно гробище на рода Мартенс, ала този път бях съвсем сам. Въпреки лошото време, аз с безумна упоритост разкопавах гроба на Ян Мартенс на мъждукащата светлина на газения ми фенер. Облаците бяха започнали да се сгъстяват още в ранния следобед, когато започнах да копая, а сега бесните пориви на вятъра неистово свистяха сред короните на вековните дъбове, обрамчващи старинния дом.

Събитията, чието начало бе положено на 5 август — сянката на демона върху камината, мистериозното изчезване на двамата ми помощници, последвалото нервно изтощение и зловещата смърт на репортера Артър Мънроу — бяха разтърсили из основи душевното ми равновесие. Понеже се досещах за реакцията на местните жители, побързах тайно да погреба тленните останки на журналиста, скривайки обезобразеното му тяло от чуждите очи. Казах си, че по-добре да го смятат за безследно изчезнал, отколкото да узнаят какво всъщност се е случило с него. Явно се бях справил добре, защото всички опити да бъде открит не донесоха никакъв резултат. Вероятно част от планинците се досещаха, че в изчезването на репортера има нещо гнило, обаче аз бях твърдо решен да не разпалвам допълнително страховете им.

Прекъснах работата си за малко, за да си почина, и неволно се загледах в заобикалящия ме пейзаж. Обстановката, в която правех разкопките си, би могла да докара всекиго до нервен срив. Мрачни, неестествено високи и уродливи дървета се извисяваха застрашително над мен, а зад тях, озарени от демоничните отблясъци на светкавиците, се мержелееха призрачните контури на изоставения дом. Недалеч от сградата се простираше занемарената градина в холандски стил, чиято неестествено буйна и изобилна растителност бе покрита с омерзителна бяла плесен. До нея се намираше семейното гробище на рода Мартенс; килнатите надгробни плочи представляваха тъжна гледка, а изпъкналите могили на гробовете ме накараха да се замисля за десетките землисти подутини, осеяли цялата околност.

Не друго, а именно историята ме бе довела до този гроб. Тя ми беше последната утеха, защото досегашните ми действия бяха донесли само смърт. Вече бях абсолютно сигурен, че дебнещият страх с нематериално същество; призрак с остри зъби, способни да разкъсат всяка плът, който яздеше среднощните мълнии. Съдейки по многобройните предания, които бяхме събрали с Артър Мънроу, постепенно стигнах до извода, че това би могъл да бъде само призракът на Ян Мартенс, който бе умрял през 1762 година. Единственият начин да проверя истинността на хипотезата ми беше да разкопая гроба му и да видя какво ще открия там.

Внушителната сграда била построена през 1670 година от Герит Мартенс — преуспяващ търговец от Ню Амстердам[1], който така и не могъл да се примири с преминаването на холандските колонии под властта на британската корона. Неистовата му неприязън към английските чиновници — и изобщо към всичко английско — го накарала да дойде в този забравен от Бога край и да си построи внушителен дом на хребета на самотното възвишение, което го привлякло с отдалечеността си от другите населени места и необичайния пейзаж. Радостта на Герит Мартенс била помрачена само от едно — лете над Темпест Маунтин бушували свирепи гръмотевични бури. В началото холандецът смятал, че това е временно явление, ала всяко следващо лято светкавиците продължавали да прорязват небето с нестихваща ярост. По-късно, когато Герит решил, че гръмотевичните бури са виновни за измъчващото го главоболие, той поръчал изграждането на просторен сутерен, където се оттеглял всеки път, докато навън вилнеела стихията.

За потомците на Герит Мартенс не се знаеше много. Понеже всички представители на рода били възпитавани в ненавист към всичко британско, те почти не общували с местните жители. Живеели като отшелници и изолираността им от останалите хора постепенно довела до дегенерация. Според съседите им с течение на времето членовете на рода Мартенс постепенно се превърнали в умствено непълноценни хора, които трудно разбирали чуждата реч и още по-трудно се изразявали. Всички до един били белязани със странен наследствен признак — очите им били различни на цвят, като едното било кафяво, а другото — синьо.

Година след година и бездруго крехките им връзки с околния свят неумолимо се стопявали и накрая те изобщо не излизали отвъд пределите на семейното имение, встъпвайки в брачни отношения първо с многобройните си прислужници, а впоследствие — и помежду си. В резултат на това родът ужасно се изродил, а броят на обитателите на внушителното здание се увеличил до такава степен, че част от тях напуснали родното огнище и се разселили из околността, създавайки семейства с примитивното тукашно селячество, откъдето водеха произхода си повечето планинци, с които се бях запознал. Мнозина обаче останали в мрачното имение, където тотално деградирали и неусетно изгубили и последните си речеви навици. Само една тяхна особеност не атрофирала — подобно на своя предтеча Герит Мартенс, и те реагирали крайно болезнено на честите гръмотевични бури.

Преобладаващата част от тази информация станала обществено достояние благодарение на Ян Мартенс. Тласкан от жажда за приключения, той встъпил в колониалната армия малко след като вестта за конгреса в Олбъни[2] достигнала до Темпест Маунтин. Той бил първият от потомците на Герит, видял и опознал широкия свят. Когато шест години по-късно се завърнал в семейното имение, Ян се сблъскал с нескритата омраза на своя баща, чичовците и братята, подхранвана от обстоятелството, че идвал от ужасяващата ги външна среда. Между впрочем и той вече не можел да търпи многобройните предразсъдъци и странности на роднините си. Макар гръмотевичните бури да не предизвиквали у него болезнени усещания, мрачната атмосфера на имението все повече го потискала и в писмата си до един свой приятел от Олбъни Ян често споменавал за намеренията си завинаги да напусне Темпест Маунтин.

През пролетта на 1763 година въпросният негов приятел — Джонатан Гифърд — започнал да се тревожи за бойния си другар. От доста време не бил получавал вест от него и понеже знаел за царящата в дома на Мартенс обстановка, безпокойството му нараснало до такава степен, че накрая решил да навести Ян лично. Той оседлал коня си и се отправил към планинската местност. Според дневника му достигнал Темпест Маунтин на 20 септември, заварвайки имението в печално състояние. Навъсените, разнооки представители на рода го потресли със своята нечистоплътност и враждебното си отношение; едва артикулирайки, те му съобщили с насечени гърлени срички, че Ян е мъртъв. Бил убит от мълния още предишната есен и сега лежал погребан зад занемарената градина. Щом Гифърд поискал да го заведат там, те му показали един гроб без никакви надписи и обозначения над него. Цялата тази работа се сторила на Джонатан доста подозрителна, ето защо след седмица той се върнал в имението, екипиран с кирка и лопата, и разкопал гроба на своя боен другар. Съвсем скоро Гифърд намерил онова, което очаквал — пробит от зверски удари череп — и побързал да се прибере в Олбъни, публично обвинявайки Мартенсови в убийството на родственика им.

Въпреки липсата на преки доказателства, историята за убийството бързо обиколила цялата околност, настройвайки всички местни жители срещу потомците на някогашните холандски заселници. От този ден нататък вече никой не искал да си има вземане-даване с тях, а уединеният им дом бил заобикалян отдалеч, сякаш бил прокълнат. Членовете на странната фамилия продължили постарому, изхранвайки се с произвежданите в неголямото им стопанство продукти. За това, че животът в имението продължавал, свидетелствали проблясващите от време на време зад прозорците светлинки. С течение на времето обаче това се случвало все по-рядко и за последен път били забелязани през 1810 година.

Постепенно домът на Мартенс и Темпест Маунтин били обгърнати от диаболичната аура на множество легенди и предания, разказвани шепнешком вечер край огнищата. През 1816-а обитателите на близките хълмове най-сетне се осмелили да посетят имението и да узнаят причината за потъналите в мрак прозорци. Ала щом пристигнали, не открили в къщата нито една жива душа; самата постройка била в окаяно състояние и на места започвала да се руши.

Липсата на тленни останки в сградата и околностите й навеждала на мисълта, че Мартенсови са напуснати родната стряха — най-вероятно преди няколко години. Огромното количество набързо изградени бараки и навеси свидетелствало за увеличената численост на рода в последно време. Съдейки по изпотрошените мебели, неописуемата мръсотия и разпилените навсякъде сребърни прибори, дегенерацията на фамилията била плашеща. И въпреки че имението изглеждало изоставено и необитаемо, планинците били единодушни, че усещали зловещото присъствие на дебнещия страх. Скоро из цялата местност плъзнала мълвата, че къщата е обитавана от демоничния призрак на Ян Мартенс, който се завърнал от света на мъртвите, за да потърси възмездие за жестокото си убийство.

Междувременно аз продължавах да разкопавам неговия гроб и не след дълго усилията ми бяха възнаградени. Лопатата ми се удари в капака на разпадащия се ковчег, ала за огромно мое разочарование, вътре нямаше нищо. Обхванат от яростен порив, аз се заех да троша с лопатата прогнилите дъски, сякаш възнамерявах да ексхумирам проклетия призрак със собствените си ръце. Сам не знаех какво точно се надявах да открия; над съзнанието ми сякаш се бе спуснала гъста мъгла, прорязвана от една-единствена ясна мисъл: че разравям гроба на човека, чийто дух бродеше из околностите на Темпест Маунтин и оставяше кървава диря от гибел и опустошение подире си.

Изобщо не подозирах какви неведоми дълбини се таят под мен, докато земята под краката ми не се продъни и аз пропаднах надолу в пустотата, съпроводен от безброй буци свличаща се пръст. Всичко се случи толкова бързо, че изпървом не можах да разбера какво точно става. Инстинктивно затворих очи, а когато ги отворих, се оказа, че лежа върху твърда землиста повърхност. Газената ми лампа бе угаснала, ето защо извадих от джоба си електрическото фенерче и го включих. Лъчът му освети сводестите стени на хоризонтален тунел, който се простираше безкрайно далеч и в двете посоки. Проходът бе достатъчно широк, за да се придвижвам на четири крака по него, и макар че никой здравомислещ човек не би се решил на такава безумна постъпка, аз презрях опасността и запълзях като червей в посока към имението.

Думите са безсилни да опишат приклещения в тясното подземно пространство човек, който в диво изстъпление си пробиваше път из клаустрофобичния тунел, а болезнената липса на кислород изгаряше дробовете му при всяко негово движение. Не помня колко дълго съм пълзял, но по някое време досегашният ми живот ми се стори като далечен сън, а аз започнах да се чувствам като някоя от къртиците, обитаващи тези пъклени глъбини. Светлината на фенерчето ми вече отслабваше, когато проходът рязко промени наклона си и се устреми нагоре. Погледнах натам и в същия миг зърнах две далечни демонични отражения на моя помръкващ лъч.

Тези две точици — сияйни и гибелни сред злокобната мъгла, изпълнила тунела — можеха да накарат всекиго да обезумее. Тутакси застинах на място, предусещайки смъртната опасност, ала бях неспособен да откъсна очи от тях. Междувременно страшните очи неумолимо се приближаваха, но самото същество все още бе недостижимо за взора ми. Успях да зърна само един закривен, ужасно дълъг нокът, след което до слуха ми достигна далечният тътен на бушуващата буря. Именно сляната стихия ме спаси, защото ако се бях срещнал отблизо със застрашителната подземна твар, сега нямаше да съм измежду живите.

Светещите очи вече бяха съвсем близо до мен, когато проехтя титаничен грохот и стоварилата се от небето мълния удари с такава сила, че буквално разкъса отделящия ме от повърхността земен пласт. Бях заслепен, оглушен и парализиран. Когато най-сетне дойдох на себе си и се изтръгнах от купчините влажна пръст, сграбчили ме в премазващите си обятия, открих, че се намирам на познато място. Това бе стръмният, лишен от растителност югозападен склон на възвишението. Замаян, като в просъница направих няколко крачки, воден от несъзнателния стремеж да се отдръпна колкото се може по-далеч от тази прокълната обител. Ярките светкавици периодично озаряваха издълбаната, разцепена, обезобразена до неузнаваемост земя и дори да исках, вече не можех да открия мястото, откъдето бях изпълзях от адските катакомби.

Разсъдъкът ми се намираше в същия хаос като земната твърд под краката ми, ето защо, когато в далечината южно от мен нощта внезапно бе прорязана от яркочервено зарево, още не бях успял да осмисля невъобразимия кошмар, от който току-що бях успял да се изплъзна. Два дни по-късно планинците ми разказаха какво точно се беше случило и аз бях вледенен от ужас, съпоставим единствено с онзи, който бях преживял в мрака на дяволския тунел. Селцето, намиращо се на трийсетина километра южно от Темпест Маунтин, било почернено от поредното пришествие на дебнещия страх. Веднага след страховития удар на мълнията, разрушила свода на тайнствения проход, из който се бях придвижвал, от клоните на дървото, разперени над една от постройките, се спуснало неназовимо изчадие. То се промъкнало през разнебитения покрив и без съмнение, щяло да подхване кървава вакханалия, но обзетите от ярост тамошни жители успели да я подпалят, преди да успее да избяга. Това се случило в същия момент, когато ноктестият демон с пламтящите очи, прокрадващ се към мен, бе погребан завинаги под земята от чудовищната мълния, поразила югозападния склон на Темпест Маунтин.

[1] В началото на XVII век мнозина холандски емигранти се заселват в района и основават град, наречен Нови Амстердам. През 1664 г. градът е завзет от англичаните, които в чест на херцога на Йорк през 1665 г. го преименуват в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[2] През 1754 г. в Олбъни се състоял първият конгрес на представителите на колониите, иницииран от Бенджамин Франклин, който предложил план за тяхното обединение в периода на англо-френското съперничество за владичество над Северна Америка. — Б.пр. ↑

УЖАСЪТ В ОЧИТЕ

След всичко преживяно през последните дни само безумец би продължил да издирва дебнещия страх. Това, че най-малко две от превъплъщенията на демона бяха унищожени, изобщо не гарантираше моята умствена и физическа безопасност в този ахерон[1] на многоликия диаболизъм, ала колкото повече чудовищни неща изплуваха на повърхността, толкова по-силно ставаше настървението, с което се впуснах в новите ми търсения.

Щом узнах, че в мига на срещата ми е кошмарното същество от дяволските катакомби на трийсетина километра от мен се е явил друг зъл дух, бях парализиран от ужас, но още на следващия ден се върнах в имението и наново започнах да разкопавам гроба на Ян Мартенс. Този път обаче не постигнах нищо. Срутванията и свлачищата бяха затрупали подземния проход, а проливният дъжд бе отмил пръстта обратно в изровената от мен яма, заличавайки всички следи от присъствието й. Свирепата буря бе обезобразила околността до такава степен, че дори не можех да определя колко дълбок е бил първоначалният ми изкоп.

Разочарован, напуснах семейното гробище на Мартенсови и се отправих към селцето с опожарената къща. Там също претърпях неуспех — единственото, което открих сред пепелището, бяха няколко кости и два черепа, които едва ли биха могли да минат за тленни останки на изчадието. Местните жители ми споделиха, че освен демона жертва на пожара станал и възрастният обитател на постройката, който живеел там сам-самичък; тогава им показах добре запазения човешки череп, който най-вероятно бе принадлежал на злочестия клетник. В такъв случай откъде се беше взел другият череп? Възможно ли бе да е на чудовището? Помолих селяните да ми обрисуват връхлетялата ги твар, ала никой не можа да ми даде точно описание, въпреки че мнозина я зърнали да скача от дървото; всички я наричаха просто „дявол“ и „демон“. Отново подложих втория череп на внимателен оглед и стигнах до извода, че въпреки някои странни деформации, определено имаше човешки произход. Какво ли можеше да означава това?

Следващата стъпка бе да проверя клоните на грамадното дърво и околността за някакви следи от съществото, но отново ударих на камък. Демонът сякаш буквално се бе материализирал върху масивния ствол, чиито корени стърчаха зловещо над земята, подобно на гигантски змии. Озадачен и недоумяващ, се върнах в поселището, където прокрадващата се смърт бе взела най-много жертви и където Артър Мънроу бе намерил своята гибел. Макар че усилията ми отново се оказаха безплодни, бях осенен от няколко нови идеи, които изискваха потвърждение. Следващите дни прекарах в проучване на склоновете на Коун Маунтин и Мейпъл Хил, откъдето селцето се виждаше като на длан; най-голямо внимание отделих на онази част от Мейпъл Хил, която бе пропаднала в резултат на бурята, разразила се в нощта на страшната трагедия.

В късния следобед на 14 ноември стоях точно там и местех погледа си ту към прокълнатото поселище, ту към внушителните очертания на Темпест Маунтин. Започваше да се мръква; не след дълго луната обля долината и близките върхове със сребристото си сияние, откроявайки причудливите изпъкнали могилки, осеяли цялата местност. Навярно за всеки друг наблюдател пейзажът би бил олицетворение на пасторално спокойствие, но не и за мен; никога нямаше да забравя що за скверни ужаси се спотайват под идиличната му безметежност. С всяка следваща минута тези загадъчни землисти гърбици, наподобяващи свити на кълбо змии, ме изпълваха с все по-голямо омерзение и аз изведнъж се замислих за произхода и неестественото им изобилие. Естествено явление ли бяха… или присъствието им се дължеше на нещо друго?

Без да съм специалист по геология, в началото бях предположил, че тези тайнствени обекти са се появили в далечните праисторически времена в резултат на съпротивлението на планинската почва срещу настъпващите ледници. Странните куполовидни образувания бяха най-много на брой около хребета на Темпест Маунтин, след което честотата, с която бяха разпръснати по склоновете, намаляваше. И ето че сега, докато стоях насред Мейпъл Хил и съзерцавах хълмистата местност, ненадейно осъзнах, че между противните гърбици и грамадата на Темпест Маунтин съществува някаква особена, но в същото време строга система на пространствени отношения. Без съмнение, билото на възвишението представляваше нещо като център, откъдето радиално се проточваха множество лъчи, маркирани от разпръснатите из околността куполовидни образувания. Сякаш зловещият необитаем дом на рода Мартенс беше чудовищен октопод, прострял във всички посоки уродливите пипала на дебнещия страх; от този ярък образ изведнъж ме побиха такива смразяващи тръпки, че мигновено реших да насоча цялото си внимание към разплитането на тази мистерия.

Колкото повече размишлявах над произхода на многобройните могили, толкова повече се убеждавах в несъстоятелността на ледниковата хипотеза, а съзнанието ми бе връхлетяно от вледеняващо прозрение. Преди да се усетя, устните ми сами започнаха да мълвят привидно несвързани, откъслечни и налудничави фрази: „Боже мой!… Проклетите гърбици… Навярно цялата местност е прорязана от тунели, а дяволските къртичини им осигуряват излаз на повърхността… Колко ли са на брой?… Онази нощ в имението… Първо докопаха Тоби и Бенет… А те се намираха от двете ми страни… Нима са ни нападнали две изчадия едновременно?“. В следващия момент вече разравях като бесен пръстта под краката ми; ръцете ми трепереха и ноктите ми се чупеха, ала аз не обръщах никакво внимание на това. Ненадейно от гърдите ми се изтръгна мощен вик и аз се натъкнах на същия тунел, по който бях пълзял в онази кошмарна нощ.

Какво се случи после ли? Помня неистовия си бяг по облените от лунна светлина склонове и през зловещите тъмни гори. Помня как размахвах лопатата в грамадния сутерен на имението, който се оказа целият обрасъл с противни плевели, опитвайки се да открия сърцевината на тайнствения подземен свят, откъдето водеха началото си всички проходи. Помня безумния си смях, когато най-накрая намерих тунела под основите на стария комин, където буйната растителност хвърляше причудливи сенки на треперливата светлина от запалената свещ. По това време още не знаех какво точно обитаваше тези пъклени катакомби и чакаше тътена на гръмотевиците, за да се пробуди към живот.

Размишленията ми дали да проуча тунела сега, или да се върна по-късно, придружен от планинците, изведнъж бяха прекъснати от внезапен порив на вятъра, който угаси свещта ми. Слава богу, разполагах и с джобно фенерче, но незнайно защо, не побързах да го включа, оставайки в прегръдката на мрака. Луната вече не се виждаше през процепите на порутената стена и аз почувствах как ме обзема неясна тревога. Миг по-късно до слуха ми достигна далечното ръмжене на приближаващата буря. В съзнанието ми се зареди плашеща върволица от зловещи образи и асоциации, която ме накара да се притая в най-далечния ъгъл на просторното помещение. В същото време, въпреки обхваналото ме вцепенение, бях неспособен да откъсна поглед от злокобното отверстие в основата на комина. Кого всъщност призоваваше бурята? И беше ли останал изобщо някой, когото да призовава? Ами ако двете същества, загинали при срутването на земната маса и опожаряването на селската къща, бяха последните въплъщения на призрака на Ян Мартенс?

Благодаря на небесата, задето не се вслушах в безразсъдния ми импулс да се спусна в зейналата чернота, а наместо това останах скрит сред гъстата растителност в другия край на сутерена, откъдето можех незабелязано да наблюдавам цялото помещение. И ако същите тези небеса се окажат милостиви, някой ден ще изтрият от съзнанието ми спомена за видяното и ще ми позволят да изживея остатъка от живота ми в състояние на относителен душевен покой. До ден-днешен страдам от безсъние, редките моменти на полудрямка са белязани от ужасяващи кошмари, а по време на гръмотевична буря съм принуден да прибягвам до помощта на опиума. И всичко се дължеше на онова, което се случи в следващите мигове.

То връхлетя внезапно, изневиделица и без никакво предупреждение. Стремителен демоничен порой, изригнал от бездънните адски глъбини; неизброими пълчища от чудовищни изчадия, втурнали се навън като напускащи убежищата си гигантски плъхове… Това бе вулканична експлозия от полуразложени, прокажени и уродливи органични тела, чиито облик бе толкова ужасяващ и зловещ, че пред тях бледнееха и най-скверните творения на вещерството и черната магия. Съскащ, ръмжащ и клокочещ, този несекващ поток от безброй кошмарни твари се изливаше от отверстието в основата на стария комин и като отровна зараза се разтичаше по буренясалия землист под на сутерена, разклонявайки се на десетки по-малки струи, които изчезваха в мрака на прокълнатите гори, сеейки страх, безумие и смърт.

Един Бог знае колко всъщност бяха; аз имах чувството, че са хиляди. Когато нечестивите им редици най-сетне започнаха да оредяват, забелязах, че това бяха уродливи, покрити с козина човекоподобни същества с неестествено дълги крайници — демонични карикатури на човешкия род. През цялото време те останаха съвършено безмълвни и не дочух дори приглушен писък, когато едно от изчадията с мълниеносно отработено движение се нахвърли върху своя по-дребен събрат и започна да го яде. На помощ на канибала мигом се притекоха и други и загризаха гърчещата се жертва с кощунствена наслада. Междувременно аз успях да овладея страха и вцепенението ми и болезненото любопитство взе връх над вкаменилия ме ступор; миг по-късно ръката ми бавно се плъзна към пистолета ми и когато и последното от чудовищата напусна адското си леговище, се прицелих и натиснах спусъка в момента, в който земята се разтресе от поредния тътен на гръмотевичната буря.

После имаше само виещи, пълзящи и връхлитащи сенки на алено безумие, гонещи се една друга в бесния си полет из безкрайните коридори на кървавочервеното небе… Безформени фантоми и калейдоскопични картини от дяволския пейзаж, навеки запечатали се в паметта ми… Призрачни, тегнещи в лепкав мрак гори от исполински дъбове със змиевидни коренища, които смучеха мъртвешки сокове от гъмжащата от хиляди демони канибали почва… Дълги редици от зловещи гърбици, проточили се като гигантски пипала от прокълнатото имение на Мартенсови към съседните хълмове… Смъртоносни мълнии, чийто блясък озаряваше прорязаната от безброй тунели местност, придавайки й чудовищни измерения… Мога само да благодаря на Всевишния, задето спаси живота и разсъдъка ми и ми помогна да се добера до градчето, което спокойно спеше под ясното, отрупано със звезди небе.

Трябваше да измине цяла седмица, докато преодолея шока и дойда на себе си. Когато се възстанових от преживяното, се обадих в Олбъни и извиках специалисти по взривни вещества, които заложиха в старинната къща на рода Мартенс сериозно количество динамит. Силата на експлозията беше толкова голяма, че имението и цялата горна част на Темпест Маунтин бяха напълно заличени от лицето на земята. Освен това момчетата от Олбъни запечатаха всички открити на повърхността могили и отсякоха няколко от най-високите дървета, чието съществуване не само отравяше ландшафта, но и подкопаваше устоите на здравия разум. Едва след като всичко това бе сторено, сънят ми се завърна и вече не будувам по цели нощи, а успявам да си подремна мъничко, преди поредният кошмар да ме сграбчи в ноктестите си обятия, обливайки ме в студена пот. Уви, с разбулването на тайната на дебнещия страх и прокрадващата се смърт бях изгубил завинаги душевния си покой. Ужасът никога няма да ме напусне, защото кой би могъл да заяви със сигурност, че дяволските пълчища от Темпест Маунтин са изтребени до крак и че никъде в огромния свят не съществува нещо подобно? Кой би могъл да надзърне в неведомите подземни кухини, без да потрепери от вледеняващ страх за своето бъдеще? Всеки път когато зърна някой кладенец, пещера или вход към метрото, усещам как ме побиват тръпки и бързам да извърна очи… Защо лекарите не са в състояние да ми предпишат лекарство, което да възвърне здравия ми сън и да успокоява съзнанието ми, когато небесата се раздират от светкавици, а грохотът на гръмотевиците заплашва да взриви агонизиращия ми череп?

Онова, което зърнах насред заревото от изстрела на пистолета, бе толкова простичко и наглед обикновено, че в продължение на цяла минута останах хладнокръвен и спокоен. После значението на видяното достигна до разсъдъка ми и аз изпаднах в умопомрачение. Рухналото на землистия под същество представлявате омерзителна, белезникава човекоподобна твар с уродливи крайници, хищни остри зъби и сплъстена козина. Без съмнение, това бе крайният резултат от невъобразимата дегенерация на един биологичен вид, чиито представители бяха живели в страшна подземна изолация и бяха практикували канибализъм и инцест. Бях съзрял въплъщението на хаотичния, озъбен и свиреп Страх, който дебне зад гърба на Живота, изгарящ от желание да го погуби. Застреляното от мен изчадие бе издъхнало, ала аз бях успял да зърна предсмъртния му поглед. Очите му бяха същите като тези на съществото, което бях срещнал под земята по време на предишната буря, и пораждаха същите вледеняващи асоциации. Едното беше синьо, а другото — кафяво. Това бяха разноцветните очи на членовете на семейство Мартенс — очите от древните легенди и предания — и те безмълвно ми разкриха в какво се бе превърнал този изчезнал род, обитавал страховитото, отрязано от света имение на хребета на Темпест Маунтин.

[1] Букв. „реката на скръбта“ или „реката на болката“ — една от реките, течащи из подземното царство според древногръцката митология, през която лодкарят Харон превозвал мъртвите. — Б.пр. ↑

КОШМАРЪТ В ДЪНУИЧ

Горгоните, хидрите и химерите — страшните разкази за Келено[1] и харпиите — всички те може и да се пораждат отново и отново в съзнанията на суеверните люде, ала всъщност са били там и преди. Те са своеобразни копия и реплики… чиито архетипи, заложени в самите нас, са изконни и вечни. Как другояче да си обясним факта, че онова, за което сме абсолютно убедени, че е измислица, не спира да ни оказва влияние? Нима се страхуваме от него, тъй като се боим да не ни навреди физически? О, в никакъв случай! Тези страхове имат неизмеримо по-древен произход. Тяхното начало се корени отвъд физическото ни тяло — или, казано по друг начин, и без физическото ни тяло те щяха да си бъдат същите… Така че страхът, за който иде реч, има чисто духовна природа… и обстоятелството, че е толкова силен, макар и да не е обвързан с нито един земен обект, както и че преобладава в периода на нашето безгрешно младенчество… ни изправя пред трудности, чието разрешаване би ни позволило да проникнем в глъбините на доземното ни съществувание и да надзърнем (макар и крадешком) в страната на сенките, забулила далечното минало на човека.

Чарлз Лемб, „Вещици и други нощни страхове“

[1] Келено — букв. „черната, тъмната“ (гр.) — една от харпиите. — Б.пр. ↑

I.

Когато пътешественикът, странстващ из северните райони на Централен Масачузетс, се заблуди и сбърка пътя на разклонението при Ейлсбъри веднага след Дийнс Корнър, то ще се озове сред пустееща и извънредно любопитна местност. Теренът става все по-хълмист, пътеката — все по-стръмна, а обраслите с трънливи шубраци скални стени застрашително надвисват над коловозите на прашния, лъкатушещ черен път, сякаш искат да го задушат в студената си прегръдка. Дърветата от ширналите се горски масиви започват да ти се струват доста по-големи, а дивите треви, храсталаци и плевели се радват на такова противно изобилие, каквото трудно можеш да срещнеш сред по-гъсто заселените с хора райони. В същото време обработваемите земи стават все по-оскъдни и се срещат все по-рядко, а малобройните, разпилени тук-там постройки като че ли са белязани от удивително сходния отпечатък на старостта, разрухата и нищетата. Без сам да знае защо, пътешественикът не се осмелява да попита за пътя никого от мрачните кореняци, които го изпровождат с навъсени погледи, докато стоят на порутените си веранди или насред полегатите, осеяни с камънак поляни. Самотните им фигури изглеждат толкова безмълвни и потайни, че неволно пораждат мисли за забранени, скверни неща, от които е благоразумно да се стои по-далеч. Когато пътят те издигне толкова високо, та взорът ти успее да обгърне гъстите гори в подножието, усещането за смътна тревога и глождещо безпокойство се засилва. Върховете изглеждат прекалено заоблени и симетрични, за да се чувстваш приятно и спокойно, а в допълнение към това от време на време на фона на чистото небе се открояват с особена яснота високи каменни колони, които сякаш увенчават планинските хребети със странните си пръстени.

Тесни проломи и клисури с незнайна дълбочина прорязват пътя, а прехвърлените през тях дървени мостове ни най-малко не вдъхват усещане за сигурност. Когато пътеката започне да се спуска надолу, се появяват блатисти участъци, инстинктивно пораждащи неприязън, която се нагнетява и на здрачаване прераства даже в страх. Тогава невидими козодои надават своите крясъци, а рояци неестествено едри светулки танцуват в ритъма на хрипливите, противни отгласи от несекващо жабешко крякане. Тънката, сияеща в сумрака ивица на горното течение на Мискатоник поразително наподобява пълзяща змия, докато реката се извива и лъкатуши в подножията на куполообразните хълмове.

Докато се приближава към масивните им, заоблени очертания, пътешественикът неусетно започва да се опасява от гористите им склонове повече, отколкото от увенчаните с каменни колони хребети. Тези стръмни склонове се извисяват нагоре, обгърнати в тъй непрогледен мрак, че изобщо не искаш да се приближаваш до тях… ала друг път просто няма. От другата страна на едно тясно дървено мостче се мержелее малко поселище, сгушено между реката и почти вертикалните склонове на Кръглата планина, и пред взора на пътешественика изведнъж се откриват прогнили двускатни покриви, напомнящи за безвъзвратно отминали архитектурни периоди, потънали в мрака на миналото. Повечето постройки са порутени и сякаш всеки миг ще се сгромолясат под тежестта си, а църквата с полуразрушената камбанария сега служи за склад на едва кретащата търговия на обитателите. Страшничко е да стъпиш на тясното, проскърцващо мостче, ала нямаш особен избор. След като го прекосиш и се озовеш от другата страна, тутакси долавяш слабия, но в същото време някак скверен мирис на селската уличка — миризма на плесен, гниене и многовековно разложение. Щом остави зад гърба си това място, пътешественикът неминуемо изпитва радост и облекчение, след което се отправя с по-бодри стъпки по тясната пътечка, която лъкатуши покрай подножията на хълмовете, пресича дълбоката падина и отново отвежда при разклонението на Ейлсбъри. Впоследствие малцина узнават, че всъщност са минали през Дънуич.

Обикновено външните хора гледат кракът им да не стъпва в това градче, а след ужасяващите събития, които се случиха, всички знаци, указващи местоположението му, бяха премахнати. Трябва да се отбележи, че от чисто естетическа гледна точка заобикалящите поселището природни пейзажи се отличават с несравнима красота; при все това Дънуич никога не е бил притегателна точка за художници, поети или летни туристи. Преди двеста години, когато никой не се е присмивал на разказите за вещерска кръв, дяволопоклонничество и зловещи същества, бродещи из лесовете, било прието всячески да се избягва тази местност. Ала ето че и в нашия просветен, разумен век — въпреки че загрижените за процъфтяването на градчето хора се постараха да скрият и забулят в тайна Кошмара в Дънуич от 1928 година — всички продължават да странят от това място. Навярно една от причините (макар че тя не би могла да обясни странното поведение на туристите) се дължи на отблъскващата деградация на местните жители, които почти без съпротива са се поддали на обичайния за затънтените кътчета на Нова Англия регрес и упадък. Те сякаш са образували някаква особена раса с ясно изразени умствени и физически белези на израждане, породени от близкородствените бракове. Нивото на интелектуално развитие на местните е отчайващо ниско, а в допълнение към това летописите на деянията им буквално са пропити от порочност, убийства, кръвосмешения и пристъпи на немислима жестокост и извращения. Две-три семейства от по-заможните представители на някогашната аристокрация, преселили се тук от Сейлъм през 1692 година, по някакъв начин са съумели да се задържат над равнището на всеобщата деградация; обаче повечето разклонения на тези фамилии така са се смесили с останалото простолюдие, че сега само имената им напомнят за произхода, който позорят. Неколцина от родовете Уейтли и Бишоп и до днес продължават да изпращат най-големите си синове да учат в „Харвард“ и „Мискатоник“, ала отрочетата им рядко се завръщат под гниещата бащина стряха, където са се родили и израснали аристократичните им прадеди.

Никой — дори онези, които са наясно с кошмарните събития от 1928-а — не е в състояние да обясни какво точно се случва с Дънуич, макар че древните легенди разказват за греховни обреди и тайни индиански сборища, по време на които се призовавали мрачни сенки от големите кръгли хълмове и се изричали светотатствени молитви… диви, оргиастични молитви, в чийто отговор понякога се дочувал страшен тътен и грохот изпод земята. През 1747 година преподобният Абай-джа Хоудли, който неотдавна се присъединил към конгрегационната църква в Дънуич, произнесъл знаменитата проповед за близостта на Сатаната и неговите демони, в която заявил:

Трябва да се признае, че Богохулствата на Демоните от Ада са твърде добре известни, за да бъдат отхвърлени; трижди проклетите Гласове на Азазел, Вузраел, Велзевул и Велиал са били чути изпод Земята от Десетки заслужаващи доверие Свидетели, живи и до днес. Лично аз преди не повече от две седмици съвсем ясно дочух Речта на Злите Дяволски Сили на Хълма зад собствения ми Дом, съпроводена от такъв Трясък, Грохот, Стонове, Съскане и други скверни звуци, каквито не е способна да издаде нито една Земна Твар. Тези звуци несъмнено идват от Пещери, които само черната Магия може да открие, а да разтвори мрачните им недра е във властта единствено на Дявола.

Любопитно е, че преподобният Хоудли изчезнал сравнително скоро след изнасянето на тази проповед, обаче текстът й, отпечатан в Спрингфийлд, е запазен и до днес. Не по-малко любопитно е и обстоятелството, че съобщенията за необичайни звуци и шумове от околностите на хълмовете продължават да постъпват всяка година и все още си остават неразрешима загадка за геолозите и физиографите.

Други предания разказват за кошмарни зловония, усетени в близост до увенчаващите хълмовете каменни пръстени, както и че в определени часове можело да се чуе как от недрата на дълбоките клисури към небето се възнасят призрачни безтелесни същества. Срещат се и легенди, опитващи се да обяснят мистерията на Девилс Хоп Ярд — открит, брулен от ветровете хребет, лишен от всякаква растителност. Местните жители се страхуват до смърт от многобройните козодои, чиито пронизителни възгласи огласяли горещите летни нощи. Някои от тях твърдят, че тези птици всъщност са психопомп[1] и дебнат душите на умиращите, както и че издават вледеняващите си писъци в унисон с последните им въздишки. Ако били в състояние да уловят отлитащата душа в момента, когато тя напускала тялото, то те мигновено се устремявали в небето, издавайки демоничен смях; в случай на неуспех обаче не след дълго потъвали в мълчание.

Разбира се, подобни легенди звучат абсурдно и нелепо в нашия рационален век и най-вероятно са достигнали до нас от тъмните безпросветни времена. В тази връзка трябва да се отбележи, че Дънуич е изключително древен — той е по-стар от което и да е селище, намиращо се в радиус от петдесетина километра от него. В южната му част все още може да се видят стените на сутеренното помещение и комина на старинния дом на рода Бишоп, построен преди 1700 година, а превърналата се в руини мелница край водопада е била образец на най-модерна за времето си архитектура през 1806-а, когато е била съградена. Промишлеността така и не успяла да изкуши кореняците и процъфтяващият през деветнайсети век строеж на фабрики тук буквално ударил на камък. Най-старите ръкотворни съоръжения в околността са гигантските пръстени на грубо изсечените каменни колони по билата на хълмовете, но заслугата за издигането им е не на белите заселници, а на индианците. Останките от черепи и човешки кости, открити във вътрешността на тези тайнствени пръстени, както и в близост до огромния, извисяващ се във формата на грамадна маса камък на върха на Стражевия хълм, само потвърждават широко разпространеното мнение, че в мрачното минало тук са се намирали гробниците на покумтуките[2]. Същевременно голяма част от етнолозите продължават да твърдят — очевидно без да осъзнават абсурдността на нелепите си теории — че въпросните останки всъщност са на хора от европеидната раса.

[1] Психопомп (мит.) — същество, което съпровожда душите на умрелите до подземното царство. — Б.пр. ↑

[2] Покумтуки — северноамерикански индианци от групата на алгонкинските народи. — Б.пр. ↑

II.

В околностите на Дънуич, в голяма и частично обитавана фермерска къща, издигаща се до самия склон на близкия хълм, на девет километра от градчето и на около три от най-близкия съсед, в неделя — и по-точно на втори февруари 1913 година — в пет часа сутринта се родил Уилбър Уейтли. Датата се запомнила, понеже било Сретение Господне (празник, който жителите на Дънуич отбелязвали под друго название), а също и защото през цялата тази нощ всички кучета от селото лаели безспир и от хълмовете се дочували странни шумове. От по-малко значение било обстоятелството, че майката принадлежала към рода Уейтли — непривлекателна на външен вид, уродлива албиноска на трийсет и пет години, живееща с престарелия си умопобъркан баща, за когото кореняците мълвели отвратителни истории по повод заниманията му с магьосничество на млади години. Законен съпруг Лавиния Уейтли нямала, ала съвсем в духа на местните традиции не направила никакъв опит да се отрече от детето, предоставяйки на съседите си възможността да я одумват колкото си искат (което те и правели). Нещо повече — тя даже се гордеела със смуглото, приличащо на козел момче, чиято външност не носела и най-бегла прилика с нейното болнаво лице на албинос с червени очи, и неведнъж мнозина чували как тя си мърмори под нос странни пророчества за необикновените способности и страховитото бъдеще на своя син.

Такива пророчества не бяха нещо необичайно за Лавиния. Все пак тя бе самотно създание, което се отличаваше с доста странности — по време на буря често бродеше из хълмовете и дори се опитваше да чете огромните, проядени от червеи и разпадащи се на части книги, събирани в продължение на двеста години от фамилията Уейтли и сега наследени от баща й. Лавиния нямаше и един прекаран ден в училище, ала главата й бе претъпкана с откъси от древните сказания, които старият Уейтли й разказваше. Усамотеният фермерски дом открай време вдъхваше страх у хората заради предполагаемата склонност на баща й към черната магия и необяснимата внезапна смърт на госпожа Уейтли по времето, когато Лавиния бе на дванайсет години, изобщо не спомагаше да направи мястото по-приветливо. Израснала в самота сред студената атмосфера на бащиния дом, девойката често се отдаваше по цели дни на своите фантазии, измисляйки си необичайни занимания; поради ниските стандарти за чистота и ред домашните задължения почти не й отнемаха от времето.

В нощта, когато Уилбър се появи на бял свят, от къщата проехтяха ужасни писъци, заглушаващи дори пронизителния кучешки лай и необяснимите звуци, идващи от хълмовете. Нито лекар, нито акушерка присъстваха на това раждане, а цяла седмица след това съседите не знаеха нищо за новороденото. Едва когато старият Уейтли пристигна със снегоходките си в Дънуич и започна да бръщолеви някакви несвързани врели-некипели на сбирщината безделници, събрали се в магазина на Озбърн, кореняците узнаха за събитието. В поведението и замъгленото съзнание на престарелия Уейтли сякаш се бе появил допълнителен елемент на тайнственост, който го превръщаше от обект в субект на страх, макар че той изобщо не беше от онези, които позволяват на семейните обстоятелства да стоварят безпокойството си връз плещите им. При това в държанието му личеше нескрита гордост, по-късно забелязана и при дъщеря му, а онова, което заявил по повод неизвестния баща на внука си, се запечатало в паметта на слушателите му за дълги години напред.

— Хич не ме е грижа за туй, дет’ си го мислят людете — ако синчето на Лавиния прилича на отеца си, не мож’ да изглежда тъй, както очаквате… Всички люде не са таквиз, каквит’ живеят тука… Лавиния много е чела и таквиз работи знае, каквито вий не сте и сънували… Аз мисля, че мъжът й не е по-лош от който и да е мъж от отсамната страна на Ейлсбъри… ако не и по-добър… Само ако знаехте туй, дет’ го знам за тукашните хълмове, и вий нямаше да искате да се венчавате в черква… Чуйте ме що ще ви издумам — ще дойде ден и всички вий, люде, ще чуете как синчето на Лавиния ще прогласи името на отеца си от върха на Стражевия хълм!

Единствените хора, които успяха да зърнат Уилбър в първия месец от неговия живот, бяха старият Зекария Уейтли от неизродения клон на рода Уейтли и Мами Бишоп — невенчаната жена на Ърл Сойър. Посещението на Мами бе продиктувано от чисто любопитство и сетнешните й разкази правят чест на нейната наблюдателност, докато Зекария се отби, за да докара на Уейтли двете крави олдърнска порода, закупени от сина му Къртис. Това отбеляза началото на последвалите покупки на добитък от семейството на малкия Уилбър, които престанаха чак през 1928-а — годината, в която започна и завърши Кошмарът в Дънуич. Интересното е, че въпреки всички тези покупки, полуизгнилият тесен обор на Уейтли така и не се препълни с животни. В един момент хората не бяха в състояние повече да укротяват любопитството си и се заеха да преброят цялото стадо, пасящо на склона зад фермерския дом; ни веднъж обаче не успяха да открият там повече от десет-дванайсет анемични, изпосталели животни. По всяка вероятност някаква зараза, предизвикана или от лошата трева на пасището, или от отровните гъби, изникнали из целия мръсен двор, бе довела до стопяването на добитъка. Непонятни язви и възпаления, някои от които наподобяваха дълбоки разрези, се забелязваха по кожата на говедата, а в първите месеци от раждането на Уилбър любопитни съседи на няколко пъти зърнаха подобни ранички по шията на небръснатия старец и къдравата му щерка албинос.

През пролетта на същата година, когато Уилбър дойде на бял свят, Лавиния възобнови разходките си из хълмовете, неизменно понесла на ръце смуглоликото пеленаче. Постепенно всеобщият интерес на кореняците към детето замря, след като веднъж вече бяха задоволили любопитството си, и никой не обръщаше внимание на бързото развитие на бебето, растящо не с дни, а буквално с часове. Растежът му наистина беше феноменален, понеже само три месеца след раждането си момченцето бе достигнало такъв ръст и сила, каквито рядко се наблюдават и у едногодишните дена. Неговите движения и даже звуците, които издаваше, се отличаваха с поразителна целенасоченост и самоконтрол, доста необичайни за възрастта му, и за всеобщо удивление, малкият Уилбър се научи да ходи без чужда помощ едва на седем месеца.

След известно време — навръх Вси светии — беше забелязан огромен пламък, лумнал в полунощ на върха на Стражевия хълм, и по-точно на мястото, където сред древните кости се издигаше грамадният старинен камък, наподобяващ древен олтар. Обаче мълвата се понесе едва след като Сайлъс Бишоп — от рода на старите, неизродени Бишоп — сподели, че около час преди появата на пламъка е видял как момченцето на Уейтли тича уверено нагоре по склона, следвано по петите от майка си. Сайлъс, който търсел заблудило се теленце от стадото му, почти забравил за грижите си, щом забелязал на светлината на фенера двете мержелеещи се в мрака фигури. Те се носели почти безшумно из храсталака и на смаяния наблюдател му се сторило, че са чисто голи. По-късно той не бе така уверен в това и си припомни, че момченцето май било обуто в тъмни панталонки, препасани с колан с дълги ресни. Едва ли някой можеше да се похвали, че е виждал Уилбър — жив и в пълно съзнание — без да са му закопчани всички копчета на дрехите; и най-малкият безпорядък в одеждите му го изпълваше с гняв и тревога. Това обстоятелство ярко контрастираше с немарливия външен вид на майка му и дядо му и поне в този аспект съседите бяха доста доволни от него, докато Кошмарът от 1928 година не разкри истинските причини за взискателното му отношение към облеклото.

През януари следващата година предмет на бурно обсъждане и всевъзможни сплетни стана фактът, че „мургавото отроче на Лавиния“ проговори, и то на впечатляващата възраст от единайсет месеца! Речта му бе забележителна не само с това, че в нея отсъстваше местният диалект, но и с липсата на типичното фъфлене и дърдорене, тъй характерно за малките деца. Момченцето не бе особено разговорливо, ала когато все пак му се случваше да каже нещо, в говора му се усещаха елементи, съвършено чужди на Дънуич и неговите жители. Тази нетипичност се отнасяше не толкова към това, което младенецът изричаше, и даже не към идиомите, които използваше, а по-скоро бе свързана с интонацията и артикулационния му апарат, отговорен за произнасянето на звуковете. Мимиката и изражението на лицето му също бяха забележителни — най-вече със своята зрялост. Макар и да бе наследил неволевата брадичка от майка си и дядо си, неговият прав и добре оформен нос, в съчетание с израза на големите, тъмни латиноамерикански очи, му придаваха облик на почти възрастен човек, със свръхестествен за подобна крехка възраст интелект. Въпреки всичко обаче впечатлението, което правеше интелектът на Уилбър, не можеше да компенсира присъщата му уродливост; имаше нещо козеподобно и животинско в дебелите му устни, жълтеникавата пореста кожа, грубата твърда коса и причудливо удължените уши. Твърде скоро той започна да предизвиква по-голяма неприязън, отколкото дядо му и майка му, и едва щом станеше дума за него, кореняците мигом си припомняха позабравените с годините занимания с магия и вещерство на стария Уейтли… Както и онзи случай, в който хълмовете потреперили, когато старецът възвестил скверното име Йог-Сотхот от центъра на един от каменните пръстени, разтворил един от старинните фолианти пред себе си. Кучетата също ненавиждаха малкия Уилбър и той трябваше редовно да се брани от тях, съпровождан от неистовия им бесен лай.

III.

Междувременно старият Уейтли продължаваше да купува добитък, ала стадото му така и не увеличаваше броя си. Той си набави дървен материал и започна да възстановява порутените части на къщата — голяма постройка с островръх покрив, чиято задна част почти напълно се скриваше от скалистите склонове на хълма. По всяка вероятност у престарелия мъж все още бяха останали немалко сили, позволяващи му да се нагърби с подобен тежък труд, и макар че от време на време си мърмореше нещо под нос, като цяло дърводелските работи му оказаха изненадващо положително влияние. Всъщност всичко започна още с раждането на Уилбър, когато една от бараките с инструменти неочаквано бе приведена в ред и снабдена със солиден нов катинар. Сега, докато се занимаваше с ремонта на пустеещия втори етаж на къщата, старецът се доказа като не по-малко усърден майстор. За съжаление, и този път манията му се прояви — незнайно защо, той реши да закове с дъски всички прозорци във възстановената част — но пък според мнозина от тукашните подобно възстановяване само по себе си бе признак на безумие. По-изненадващо беше решението му да обзаведе още една стая на долния етаж за внука си. Неколцина съседи успяха да зърнат новото помещение, обаче никой не бе допуснат до втория етаж. Стаята за внука му бе мебелирана със солидни лавици, извисяващи се до самия таван; върху тях Уейтли постепенно започна да нарежда в строга подредба всички ронещи се старинни томове и откъси от древни манускрипти, които преди се валяха в прах и безпорядък по ъглите.

— Доста работи научих от тях… — казваше той, докато се опитваше да скрепи разпокъсаните страници с помощта на лепило, саморъчно приготвено на ръждивата кухненска плоча. — А синчето на щерка ми ще научи още повече. Момчето ще мож’ да ги използва още по-добре, щот’ ще има нужните за туй знания.

През септември 1914-а, когато Уилбър стана на година и седем месеца, размерите и способностите му станаха почти плашещи. Малчуганът беше станал едър като четиригодишно дете, говореше свободно и изключително интелигентно. Вкъщи той прилежно и съсредоточено изучаваше илюстрациите, формулите и астрологичните карти в старинните фолианти, а дядо му търпеливо го обучаваше и изпитваше през дългите спокойни следобеди. По това време възстановителните работи по къщата почти бяха завършени и тези от местните, които я заглеждаха отвън, се питаха защо един от прозорците на горния етаж е превърнат в здрава, облицована с дъски врата. Ставаше въпрос за прозореца в задната част на фасадата, съвсем близо до хълма; отгоре на всичко, никой не можеше да си отговори поради каква причина от прозореца към земята се спуска масивна дървена стълба. След приключването на ремонтните дейности мнозина обърнаха внимание на обстоятелството, че старата барака за инструменти, надлежно заключена и със заковани прозорци от момента на появата на Уилбър на бял свят, отново стои запустяла. Вратата зеела небрежно отворена и когато Ърл Сойър, дошъл заради поредната сделка с добитък, надзърнал веднъж вътре, останал поразен от гнусната миризма, тегнеща в помещението. Такава воня, твърдеше после той, едва ли някой някога е помирисвал… Дори около каменните пръстени по билата на възвишенията не миришело така и едва ли имало разумно същество на този свят, което да е източник на подобно зловоние. Думите му правят още по-голямо впечатление, особено като се вземе предвид обстоятелството, че къщите и дворовете на Дънуич никога не са се отличавали с райски благоухания.

Изминаха няколко месеца, в които не се случи нищо особено, ако не се броят загадъчните шумове от хълмовете, които ставаха все по-силни и натрапчиви. В навечерието на май 1915 година земята се разтресе от серия трусове, които даже жителите на Ейлсбъри почувстваха, а около Вси светии от земните недра се разнесе страховит грохот, странно синхронизиран с проблясващи пламъци от върха на Стражевия хълм. „Туй е дело на вещерите Уейтли“ — мълвяха уплашено местните. Междувременно Уилбър растеше толкова бързо, че на четири години вече изглеждаше като на десет. Той вече четеше без чужда помощ, обаче започна да говори по-рядко от преди. Мълчаливостта стана негова характерна черта, момчето често се отделяше от другите и някъде по това време хората за първи път обърнаха внимание на злия израз, изписан на козеподобното му лице. От време на време той си мърмореше някакви думи на неизвестен никому език и навяваше странни мелодии в причудлив ритъм, които вдъхваха у слушателя чувство на необясним страх. Ненавистта на селските кучета към Уилбър вече беше станала пословична и той бе принуден да носи със себе си револвер по време на разходките си из селото и неговите околности. Понякога използваше оръжието по предназначение и това никак не спомагаше за увеличаването на популярността му сред местните собственици на кучета.

Малобройните посетители в дома на Уейтли често заварваха Лавиния сама на приземния етаж, докато в същото време отгоре се дочували необичайни викове и силно трополене от стъпки. Тя никога не разказваше с какво точно се занимават баща й и синът й. Веднъж дори пребледняла като мъртвец, щом забелязала, че продавачът на риба — отявлен шегаджия — понечил да отвори водещата към горния етаж врата по време на едно от посещенията си. По-късно търговецът разказа на посетителите в магазина в Дънуич как му се сторило, че отгоре се разнася конски тропот. Слушателите му се замислиха, припомняйки си необикновената врата и стълбата, както и добитъка, който мистериозно изчезвал сякаш вдън земя. После мнозина потрепериха от страх, когато се сетиха за историите от младостта на стария Уейтли и за зловещите твари, които призовавал от дълбините на земята, когато в точно определен среднощен час принасял кастриран бик в жертва на неведоми езически богове. Освен това се набивало на очи и обстоятелството, че селските кучета започнали да се отнасят към къщата на Уейтли почти със същата ненавист, с която лаели и по младия Уилбър.

През 1917 година започна Световната война и скуайър Сойър Уейтли, председател на местната наборна комисия, предприе немалко усилия за набирането на млади мъже от Дънуич, годни за изпращане в лагер за военна подготовка. Угрижени от проявите на присъщото за целия регион израждане, властите изпратиха група офицери и медицински експерти за изясняване на въпроса; редовните читатели на вестници от Нова Англия навярно ясно си спомнят резултатите от проверката. Публикациите привлякоха вниманието на репортерите към семейство Уейтли, в резултат на което „Бостън Глоуб“ и „Аркхам Адвъртайзър“ напечатаха цветисти материали за необикновено бързото развитие на Уилбър, черната магия на стария Уейтли, лавиците с необикновени книги, обкования с дъски втори етаж на старата фермерска къща, тайнствената загадъчност на цялата местност и звуците, ехтящи от хълмовете. По това време Уилбър беше на четири години и половина, а изглеждаше на петнайсет. Над горната му устна и по страните му вече бе избил тъмнокафяв мъх, а гласът му бе започнал да мутира.

Ърл Сойър заведе репортерите и фотографите в дома на Уейтли и насочи вниманието им към странната миризма, която сякаш се стичаше от запечатания втори етаж. Това било, както заяви той пред журналистите, съвсем същото зловоние като онова, което доловил в бараката с инструментите, предадена на разрухата след приключването на ремонтните дейности по къщата; миризмата била сходна и с вонята, която усещал, когато се намирал в близост до каменните пръстени по хребетите. Когато статиите излязоха във вестниците, жителите на Дънуич ги прочетоха и хубаво се посмяха над очевидните грешки и нелепости, допуснати от авторите им. Освен това недоумяваха защо журналистите придават такова значение на факта, че старият Уейтли винаги плащаше със старинни златни монети за добитъка, който купуваше. Семейство Уейтли бяха приели репортерите със зле прикрито раздразнение, категорично отказвайки да дадат интервю в стремежа си да избегнат каквато и да е публичност.

IV.

В продължение на цяло десетилетие житиеписът на семейство Уейтли се вписваше напълно в обичайното русло на живота в тази нездрава общност, привикнала към странностите им и ожесточаваща се единствено към оргиастичните им изстъпления в навечерието на май и Вси светни. На два пъти в годината те запалваха огньове на билото на Стражевия хълм и тогава тътенът, идващ от възвишенията, неимоверно се усилваше; през другите сезони обаче се отдаваха на своите странни и зловещи занимания в усамотения си фермерски дом. С течение на времето редките посетители започнаха да дочуват звуци от затворения втори етаж дори тогава, когато всички членове на семейство Уейтли се намираха на приземния етаж, и взеха да се чудят как умират принесените в жертва крави или теленца — бързо и безболезнено или пък бавно и мъчително? Плъзнаха слухове за евентуална жалба до Дружеството за защита на животните, ала от това нищо не излезе, понеже жителите на Дънуич нямаха никакво желание да привличат върху себе си вниманието на външния свят.

През 1923 година, когато Уилбър навърши десет, а разумът, гласът, фигурата и брадатото му лице бяха като на зрял мъж, в старата къща започна втората велика епопея на дърводелските работи. Този път всички те се провеждаха на горния етаж на постройката и по разхвърляния дървен материал съседите стигнаха до извода, че младежът и неговият дядо са разрушили всички прегради между стаите и даже са премахнали пода на таванското помещение, в резултат на което се образувало обширно пространство между приземния етаж и островърхия покрив. В края на краищата те срутиха и стария порутен комин, като вместо него монтираха страничен кюнец към ръждивата печка, излизащ директно през прозореца.

През пролетта, последвала тези събития, старият Уейтли обърна внимание на увеличаващия се брой на козодоите, идващи от долината, за да му попеят под прозореца посред нощ. Той бе склонен да разглежда това обстоятелство като важен знак и разправяше на безделниците в магазина на Озбърн, че — както по всичко личи — изглежда, му е дошло времето.

— Те си свирукат почти в тон с мойто дишане… — говореше той. — Мисля, че май са готови да уловят душата ми. Знаят, че краят ми е близко, и не щат да го изтърват. Вий, люде, ще разберете, след кат’ умра, дали са ме хванали, или не. Ако са сколасали, ще пеят и ще се кискат до вечерта. А ако не са, ще мируват и ще кротуват. Май не всички души, дет’ се мъчат да уловят, им се дават лесно.

По време на Празника на урожая през 1914-а доктор Хоутън от Ейлсбъри бе извикан по спешност от Уилбър Уейтли, който пристигна посред нощ в магазина на Озбърн в Дънуич, препускайки на единствения си жив кон, за да му телефонира. Лекарят завари стареца в плачевно състояние — сърдечната му дейност и затрудненото му дишане недвусмислено показваха, че краят му наистина е близо. Уродливата дъщеря албинос и брадатият внук стояха досами кревата, а в същото време от пространството над главата им се разнасяха необичайни, обезпокоителни звуци, напомнящи за ритмичното плискано на прибоя по време на силна буря. Лекарят обаче по-скоро се притесняваше от побеснелите птици зад прозорците; като че ли цял легион козодои крещяха дяволските си послания в унисон с тежкото дишане на умиращия човек. Всичко това бе толкова зловещо и противоестествено, че доктор Хоутън си пожела изобщо да не беше идвал на подобно прокълнато място.

Около един часа след полунощ старият Уейтли дойде в съзнание, потисна за малко хриптящото си дишане и рече, обръщайки се към внука си:

— Повече място, Уили, повече място… Скоро… Ти растеш, а то расте дваж по-бързо от тебе… Скоро вече ще мож’ да ти служи, синко. Отвори дверите за Йог-Сотхот с онуй дългото песнопение, дет’ го пише на страница 751 от пълното издание, а след туй пални с клечка затвора… Огън от земята не мож’ му стори нищичко…

Старецът очевидно не бе на себе си. След паузата, по време на която козодоите отново синхронизираха крясъците си с дишането на стареца, а в далечината се разнесе призрачният грохот от хълмовете, смъртникът добави още няколко фрази:

— Храни го редовно, Уили, и гледай колко точно му даваш… Не му позволявай да расте твърде бързо, щот’ тука няма достатъчно място и ще се измъкне навън, преди да си отворил дверите за Йог-Сотхот… А тогаз край на всичко, тури му пепел… Само ония, дет’ са отвъд, само те могат да го накарат да се плоди и да действа… Само те, Великите древни, дет’ искаме да се завърнат…

Тук речта му отново прекъсна, заменена от рязкото поемане на въздух в старческите гърди, а Лавиния изкрещя, дочувайки внезапната промяна в кресливия хор на козодоите. Тъй измина повече от час, докато накрая не се разнесе финалният гърлен хрип. Доктор Хоутън притвори сбръчканите клепачи над изцъклените сиви очи и в този момент крясъците на птиците изведнъж секнаха. Настъпи тишина. Лавиния изхлипа, а Уилбър тихичко се изкиска, щом забеляза, че грохотът от хълмовете още не с престанал.

— Не успяха да го хванат! — избоботи той с тежкия си басов глас.

По това време Уилбър вече бе станал голям ерудит в своята област и се славеше с кореспонденцията си с множество библиотеки от най-различни градове, където се съхраняваха редки и забранени древни книги. В Дънуич все повече го ненавиждаха и се страхуваха от него — най-вече защото подозираха, че има пръст в загадъчните случаи на безследно изчезнали младежи в околността. Той обаче винаги успяваше да прекрати хода на разследването — къде с помощта на страх, къде с подкупи, използвайки за тази цел старинните златни монети, които, както и по времето на дядо му, редовно се харчеха за закупуването на нови глави добитък. Сега Уилбър вече бе напълно зрял човек във всяко едно отношение и ръстът му, достигнал средното за един мъж ниво, започна постепенно да преминава този предел. През 1925 година, когато един от кореспондентите му от университета „Мискатоник“ се загледа любопитно в него, а после внезапно пребледня и побърза да се отдалечи, височината му надхвърляше два метра.

През всички тези години Уилбър се отнасяше с непрекъснато нарастващо презрение към майка си, уродливата албиноска, и в крайна сметка й забрани да го съпровожда в мистериозните му пътувания до хълмовете по време в началото на май и края на октомври. Не след дълго, през 1926-а, клетата Лавиния сподели пред Мами Бишоп, че изпитва боязън от своя син.

— За съжаление, не мога ти кажа ’сичко, дет’ го зная, Мами — въздъхна тежко дъщерята на стария Уейтли. — А сега веч’ и аз не зная ’сичко. Уповавам се на нашия Господ Бог, щот’ не зная нищичко — нито к’во точно иска моят син, нито с к’во точно се занимава…

Тази година в навечерието на Вси светии грохотът от хълмовете беше значително по-силен, макар че вниманието на хората бе привлечено по-скоро от ритмичните крясъци на множеството козодои, скупчили се, както си личеше, около тънещата в мрак къща на Уейтли. След полунощ воплите им достигнаха своя демоничен апогей, който бе чут в цялата околност, и едва около разсъмване те се поуспокоиха. Сетне птиците изчезнаха и отлетяха на юг, където престояха един месец повече от обичайното. Никой не бе сигурен какво точно означава това. Все пак в градчето нямаше никакви смъртни случаи… с изключение на един. Клетата несретница Лавиния Уейтли, уродливата албиноска, така и не беше видяна отново.

През лятото на 1927-а Уилбър постегна двете бараки на двора и се захвана да пренася там книгите си и другите си вещи. Не след дълго Ърл Сойър разказа на любопитните безделници в магазина, че в къщата на Уейтли отново са възобновени строително-ремонтните работи. Младежът заковал всички врати и прозорци на приземния етаж и сега най-вероятно разбивал стените между приземните помещения, повтаряйки онова, което дядо му бе сторил преди четири години с горния етаж. Сега Уилбър живеел в една от бараките и по думите на Сойър, бил станал доста угрижен и плах. Местните подозираха, че поназнайва нещичко за внезапното изчезване на майка си, и от този момент нататък малцина се осмеляваха да пристъпят в двора на голямата фермерска къща. Ръстът на младежа бе достигнал два метра и десет сантиметра и не даваше никакви признаци, че ще спре да се увеличава.

V.

Следващата зима се случи още едно необичайно събитие, а именно — първото пътуване на Уилбър извън пределите на Дънуич. Кореспонденцията му с библиотеката „Уайдънър“ в Харвард, Националната библиотека в Париж, Британския музей, Университета в Буенос Айрес и библиотеката на университета „Мискатоник“ в Аркхам, по всяка вероятност, вече не можеше да му осигурява необходимата информация и всички онези книги, които му бяха нужни; ето защо младежът реши да отиде лично при интересуващите го заглавия. Уилбър се отправи на път в същия вид, в който се носеше обичайно из Дънуич — с износените си дрехи, мръсен и брадясал. Предприе това пътуване, за да свери сведенията си с един древен оригинал, намиращ се в „Мискатоник“ — най-близката до него точка в географско отношение. С евтиния си куфар, купен от магазина на Озбърн, и ръста си от близо два метра и четирийсет сантиметра той приличаше на черен, звероподобен гаргойл[1], когато един ден се появи в Аркхам в търсене на „Некрономикон“. Зловещият и обгърнат в тайнственост „Некрономикон“ на безумния арабин Абдул Алхазред, в превод на латински от Олаус Вормиус, напечатан и издаден през седемнайсети век в Испания. Въпреки че никога преди не беше стъпвал в този град, Уилбър без затруднения откри сградите на университета; когато влезе в двора му, огромното куче пазач с остри бели зъби на входа го залая с такава ярост, че замалко да откъсне масивната верига, която едва го удържаше да не се нахвърли върху минувачите.

Младият мъж носеше със себе си безценен, но непълен екземпляр от английската версия на интересуващата го книга, дело на доктор Дий[2] и наследен от дядо му. Щом получи възможността да се запознае със съдържанието на латинския превод, Уилбър веднага се зае да сравнява двата текста, воден от стремежа да намери точно определен пасаж, който би трябвало да се намира на 751 страница на неговия собствен фолиант. Бе принуден да обясни това на библиотекаря — който се оказа не някой друг, а самият ерудит Хенри Армитидж (член-кореспондент на Академията на „Мискатоник“, доктор по философия от „Принстън“ и доктор по литература в „Джон Хопкинс“), който се бе отбивал навремето при тях в Дънуич, и сега учтиво го засипа с въпроси. Младежът си призна, че търси магическа формула или заклинание, включващо страховитото име Йог-Сотхот, обаче е озадачен от наличието на несъответствия, повторения и противоречия, които неимоверно затрудняват работата му. Докато Уилбър преписваше заклинанието, върху което в крайна сметка се спря, доктор Армитидж неволно надзърна през рамото му към отворената книга; лявата страница на латинската версия съдържаше чудовищни заплахи за разума и спокойствието на нашия свят.

„Не бива да се мисли (гласеше текстът, който Армитидж бързо си превеждаше наум), че човекът се явява най-древният или последен владетел на Земята, нито пък — че известната на нас форма на живот е единствената възможна. Великите древни са били, Великите древни са и Великите древни ще бъдат. Не в измеренията, които познаваме, но между тях, те се движат — първични и безмълвни, неизмерими и незрими за нас. Йог-Сотхот знае вратата. Йог-Сотхот е вратата. Йог-Сотхот е ключът и пазителят на вратата. Минало, настояще и бъдеще — всичко това е едно цяло в Йог-Сотхот. Той знае къде Великите древни направиха прорез в миналото, знае и къде ще го направят отново. Знае къде са стъпвали на Земята, къде стъпват сега и защо никой не може да Ги съзре. Понякога хората могат да се досетят за Тяхната близост по Техния мирис, ала Тяхната външност е непозната за никой смъртен и хората могат само да гадаят за нея, дори и ако са съзирали външността на онези, които Те са оставили сред човеците. А такива има много сред хората — от пълни човешки копия до същества, чийто облик няма нито форма, нито материална субстанция — тоест такива, каквито са Те самите. Вятърът разнася ехото от Техните гласове, Земята изказва мислите Им. Те огъват горите и разрушават градовете, ала нито градът, нито гората могат да съзрат ръката, която ги съкрушава. Кадат в ледената пустош ги е познавал, но кой смъртен познава Кадат? Ледените пустини на Юга и потъналите острови на Океана пазят камъни, върху които е отпечатан Техният знак, но кой е виждал замръзналите градове от дълбините или запечатаните кули, отдавна обвити от булото на водорасли и рачета? Великият Ктхулу е Техен родственик, ала дори той не е в състояние да ги съзре ясно. Йа! Шаб-Ниггуратх! Само по зловонието ще ги познаеш. Тяхната ръка е върху гърлото ти, но ти не Ги виждаш; а обиталището Им е редом до твоя праг, който пазиш. Йог-Сотхот е ключът към вратата, където се срещат сферите. Човекът управлява сега там, където по-рано са властвали Те; скоро Те ще властват там, където сега управлява Човекът. След лятото идва зима, а след зимата — лято. Те чакат, могъщи и безмълвни, своя час, когато отново ще властват над света.“

Съпоставяйки току-що прочетеното с онова, което му бе добре известно за Дънуич и неговите мрачни обитатели, както и за Уилбър Уейтли и неговата злокобна аура, разпростираща се от появата му на бял свят до подозренията в майцеубийство, доктор Армитидж внезапно почувства как го облива ледена вълна на страх, осезаема като внезапен повей на лепкав хлад от отворен гроб. Този прегърбен, приличащ на козел гигант, седящ пред него, изглеждаше като рожба на други планети или измерения; като нещо, принадлежащо само частично към човечеството и доста по-тясно свързано с черните бездни на същността и съществуванието, протягащи се като титанични фантоми отвъд сферите на енергията и материята, пространството и времето. В този момент Уилбър вдигна глава и заговори със своя отблъскващ резониращ глас, навяващ смущаващата мисъл, че артикулационните му органи не са като на останалите хора:

— Господин Армитидж — започна той, — мисля, че се налага да взема тази книга вкъщи. В нея има някои неща, които трябва да изпробвам при определени условия, с каквито не разполагам тук. Би било непростим грях някакви бюрократични правила и забрани да ме спрат. Позволете ми да я взема със себе си, господине, и ви се кълна, че никой няма да забележи отсъствието й. Няма нужда да ви казвам, че ще бъда изключително внимателен с нея. Смятам, че този екземпляр тук напълно би заменил…

Той ненадейно замлъкна, разчел твърдия отказ, изписан на лицето на библиотекаря, и тогава козеподобните му черти светкавично се изкривиха в коварно и хитро изражение. Армитидж тъкмо възнамеряваше да каже, че е готов да му направи копия на страниците, които го интересуват, ала изведнъж се замисли за възможните последици от подобна постъпка и се спря. Прекалено голяма бе отговорността да дадеш в ръцете на такова създание ключ към подобни светотатствени външни сфери. Уейтли забеляза накъде отиват работите и се опита да посмекчи напрежението.

— Е, добре, щом отношението ви е такова… Навярно в „Харвард“ няма да бъдат толкова дребнави като вас… — и без да каже нищо повече, младият мъж се надигна от стола си и излезе от сградата, като се изгърбваше, докато минаваше през всяка врата.

Армитидж дочу бесния лай на огромното куче пазач и съсредоточено се вгледа в горилоподобната походка на Уейтли, който точно в този момент прекосяваше онази част от университетския двор, която се виждаше от прозореца. Помисли си за всички онези безумни истории, които бе слушал, припомни си старите неделни статии в „Адвъртайзър“ и информацията, която бе събрал от недодяланите и груби жители на Дънуич по време на единственото си посещение там. Невижданите на Земята неща — е, най-малкото на познатата ни триизмерна Земя — нахлуха в съзнанието му, зловонни и кошмарни, от клисурите на Нова Англия, зловещо надвисвайки над планинските върхове. Сега той започна да усеща близкото присъствие на приближаващия се ужас, породен от пробудилия се след дълги векове древен кошмар. Ученият прибра отново „Некрономикон“ и я заключи в отреденото й място, потръпвайки от отвращение, но в помещението все още се усещаше някаква скверна и неопределена миризма. „По зловонието ще Ги познаете“ — мина му изведнъж през ума. Да — мирисът бе същият като онзи, който го бе поразил край фермерския дом на Уейтли преди по-малко от три години. Той си помисли за Уилбър — зловещия и звероподобен Уилбър — и насмешливо се изхили, спомняйки си селските сплетни по повод неговия произход.

— Близкородствен брак? — промърмори полугласно Армитидж. — Боже Господи, какви глупци! Покажи им „Великият бог Пан“[3] на Артър Макън и те ще си помислят, че става дума за някакъв банален скандал в Дънуич! Но какво ли все пак… какво ли ужасно влияние на тази триизмерна земя или отвъд нея… е оказал бащата на Уилбър Уейтли? Той се е родил на Сретение Господне — девет месеца след навечерието на май 1912 година, когато мълвата за странните подземни шумове от хълмовете е достигнала чак до Аркхам. Какво ли се е случило през онази майска нощ на върха на възвишението и кой ли е бил там? Що за незнаен ужас се е свързал с нашия свят, материализирайки се в получовешка плът и кръв?

През следващата седмица доктор Армитидж се постара да събере всички възможни данни за Уилбър Уейтли и загадъчните явления в района на Дънуич. Той се свърза с доктор Хоутън от Ейлсбъри, който бе свидетел на предсмъртните мигове на стария Уейтли, и откри в последните думи на стареца, съобщени му от лекаря, немалък материал за размисъл. Посещението в Дънуич не му донесе нищо ново; внимателното изучаване на „Некрономикон“ обаче — особено на онези страници, от които така силно се интересуваше Уилбър — му даде нови и страховити ключове към природата, методите и желанията на странното зло, застрашаващо живота на тази планета. Беседите с неколцина учени, специализирали древен фолклор в Бостън, и обменът на писма с мнозина други специалисти от най-различни места породиха у него растящо чувство на изумление, което, бавно преминавайки през различните стадии на тревога, накрая се превърна в изострен парализиращ страх. Лятото си течеше и ерудитът смътно усещаше, че трябва да се предприеме нещо както по отношение на кошмара, дебнещ сред възвишенията на Мискатоник, така и на онова тайнствено създание, което хората познаваха като Уилбър Уейтли.

[1] В готическата архитектура — водоливник, изработен във формата на фантастично чудовище. — Б.пр. ↑

[2] Джон Дий (1528–1608) — бележит математик, астроном, астролог, алхимик, окултист, навигатор и съветник на кралица Елизабет Първа. Един от най-големите учени на своето време, Джон Дий е първият, въвел в обращение термина „Британска империя“. — Б.пр. ↑

[3] Едно от най-значимите произведения на английския писател Артър Макън (1863–1947). — Б.пр. ↑

VI.

Кошмарът в Дънуич сполетя градчето точно между Празника на урожая и Деня на равноденствието през 1928 година, като доктор Армитидж бе сред онези, които станаха свидетели на чудовищния му пролог. Ученият бе чул за ексцентричното пътешествие на Уилбър в Кеймбридж, както и за отчаяните му опити да получи за своя лична употреба „Некрономикон“ и да направи копия на интересуващите го страници в библиотеката „Уайдънър“. Усилията му се оказаха напразни, понеже Армитидж бе успял да предупреди всички библиотекари, разполагащи с този том, да го пазят изключително строго. Разказват, че в „Кеймбридж“ Уилбър вече се държал ужасно изнервено; от една страна, страшно му се искало да получи книгата, а от друга, не по-малко силно жадувал да се прибере вкъщи колкото се може по-бързо, сякаш се опасявал от последствията на твърде дългото си отсъствие.

В началото на август онова, което можеше да се очаква, започна. В първите часове на трети август доктор Армитидж внезапно се събуди от неистовия лай на свирепото куче пазач от университетския двор. Страшното дълбоко ръмжене и обезумелият хриплив лай не секваха; точно обратното, дори се усилваха, макар и съпроводени от плашещи, но несъмнено имащи някакво зловещо значение паузи. След това се дочу вопъл от нечие друго гърло — такъв кошмарен вопъл, който разбуди половината от спящите жители на Аркхам и впоследствие още дълго ги преследва в съня им. Такива звуци не би могло да издава нито едно същество, родено на земята… или, най-малкото, не и същество с изцяло земен произход.

Набързо облякъл се, Армитидж се завтече през градинките и улиците към сградите на университета. Пронизителният вой на алармената инсталация, монтирана в библиотеката, раздираше нощта. Отворен прозорец зееше в черно на лунната светлина. Това, което бе дошло тук, без съмнение бе успяло да се промъкне вътре, защото лаят — вече бързо прерастващ в страховита комбинация от вой и сподавено ръмжене — вече се чуваше отвътре. Нещо подсказа на Армитидж, че ставащото в сградата не е предназначено за случайни зрители, ето защо той властно спря тълпата, нареждайки на хората да се отдръпнат назад, а през това време отключи вратата на вестибюла. Сред присъстващите там зърна професор Уорън Райс и доктор Франсис Морган, пред които беше споделил някои от терзаещите го предположения и опасения, ето защо им махна с ръка да го последват. В този момент звуците, достигащи от вътрешността на зданието, утихнаха, ако не се брои кучешкият вой; тогава обаче Армитидж забеляза в храстите цяло ято козодои, надаващи дяволски ритмични крясъци, сякаш в унисон с диханието на умиращ човек.

Сградата бе пропита с отвратителна воня, твърде добре позната на доктор Армитидж, и тримата се устремиха през вестибюла към малката читалня, откъдето се чуваше ниското скимтене. В първата секунда никой не се осмели да включи осветлението, ала в крайна сметка Армитидж събра сили и щракна ключа. Един от тримата — не се знае кой — силно закрещя, щом зърна онова, което лежеше простряно на пода пред тях сред разхвърляните в безпорядък столове и преобърнатите маси. По-късно професор Райс разказваше, че за миг напълно изгубил съзнание, но като по чудо успял да се задържи на краката си.

Съществото, което лежеше сгърчено на земята сред зловонна локва жълто-зелена гной, лепкава като катран, достигаше почти два метра и седемдесет сантиметра на дължина, като кучето пазач бе съдрало цялото му облекло и голяма част от кожата и плътта му. То бе още живо, но се разтърсваше от безмълвни и внезапни конвулсии, а гръдният му кош се издигаше в пълен синхрон с безумните крясъци на чакащите отвън козодои. Късове от дрехите на създанието и парченца кожа от ботушите му се валяха из цялата стая, а съвсем близо до прозореца (където вероятно е била захвърлена) се валяше празна платнена торба. До масата в центъра на помещението на пода се виждаше револвер, а впоследствие по вдлъбнатия, неизлязъл от гилзата куршум можеше да се разбере защо не е бил произведен изстрел. Всички останали подробности бяха напълно засенчени от съществото, лежащо на пода. Би било банално да се твърди, че описанието му е невъзможно, ала трябва да се изтъкне, че онези, чиито представи твърде тясно са свързани с обичайните за Земята жизнени форми и трите известни ни измерения, много трудно биха успели да си го представят. Отчасти това създание бе несъмнено човекоподобно — ръцете и главата му много приличаха на човешките, а козеподобното лице с неизразена брадичка носеше характерния отпечатък на семейство Уейтли. Торсът и долната част на тялото обаче представляваха загадка от гледна точка на тератологията[1], като по всяка вероятност единствено дрехите позволяваха на отвратителната твар да се придвижва по земята, без да наранява долните си крайници.

Над кръста изчадието бе наполовина антропоморфно, макар че гърдите му, където още се впиваха ноктите на побеснялото куче, бяха покрити с плочеста кожа, наподобяваща тази на крокодил или алигатор. Гърбът бе осеян с жълти и черни петна, напомнящи люспите на някои змии. Под кръста обаче работите стояха значително по-зле — тук всяко сходство с човешкото изчезваше и започваха най-странните и безумни фантазии. Кожата му бе покрита с гъста черна козина, а от коремната област уродливо висяха дълги сиво-зелени пипала, чиито червеникави усти смукала бавно се отваряха и затваряха. На всяко от бедрата, дълбоко потопени в розовата ресничести орбити, се виждаха бегли подобия на огромни очи; а вместо опашка съществото имаше нещо като хобот, състоящ се от пурпурни пръстени, който според всички признаци представляваше недоразвито гърло или уста. Крайниците — ако не се брои покриващата ги гъста козина — наподобяваха задните крака на праисторически гущер; те завършваха с набраздени от вени и капиляри месести възглавнички, които не бяха нито лапи, нито копита. При дишането на създанието опашката и пипалата му периодично променяха цвета си, сякаш подчинявайки се на някакъв цикличен процес. Появяваха се нюанси на зелено — от нормално зеленото до нечовешко сиво-зеленикаво; на опашката това се проявяваше в редуването на жълто с мръсно сиво-бяло по участъците, които разделяха пурпурните пръстени. Кръв не се забелязваше — единствено зловонна, зеленикавожълта сукървица, която се процеждаше на тънки струйки на пода.

Присъствието на тримата учения, изглежда, накара умиращото същество да се посвести малко и то започна да шепне нещо, без да се обръща и да надига глава. Доктор Армитидж не направи писмен запис на изреченото от него, обаче беше сигурен, че не бе изречена нито една дума на английски. Отначало произнесените срички не съдържаха нищо, напомнящо дори бегло някой от известните на Земята езици, ала впоследствие започнаха да се появяват разкъсани фрагменти, явно заимствани от „Некрономикон“ — тази чудовищна ерес, в търсенето на която нечестивото създание се бе озовало тук. Тези фрагменти, по спомените на Армитидж, звучали по следния начин: Нгаи, н’гха ’гхаа, багг-шоггог, й’ах: Йог-Сотхот, Йог-Сотхот… Те се изгубваха в нищото, съпроводени от крясъците на козодоите, чието ритмично кресчендо сякаш отразяваше злокобното им предвкусване на смъртта.

Не след дълго дишането секна и кучето надигна глава, надавайки протяжен мрачен вой. Жълтеникавото козеподобно лице на съществото бе променило изражението си, а огромните му черни очи бяха хлътнали навътре по отвратителен начин. Зад прозорците нищенето на козодоите внезапно престана, след което ропотът на насъбралата се тълпа бе заглушен от паническото размахване и пърхане на крила. На фона на луната облаците от птици се издигаха високо във въздуха, побеснели поради обстоятелството, че плячката им се бе изплъзнала.

Изведнъж кучето рязко се изправи на крака, излайвайки уплашено за последен път, след което изскочи навън през прозореца, откъдето и беше влязло. От тълпата се надигнаха възбудени викове, ала доктор Армитидж гръмко обяви на стоящите на улицата, че никой не бива да влиза в сградата, докато не пристигне полицията или лекар. Той бе благодарен, че прозорците са разположени достатъчно високо и че през тях не може да се надзърне отвън; въпреки това побърза да дръпне тъмните завеси, закривайки всички прозорци на помещението. По това време пристигнаха двама полицаи; доктор Морган ги пресрещна във фоайето и ги помоли за тяхно собствено добро да възпрепятстват достъпа до излъчващата зловоние читалня, докато не дойде медицинският експерт и простряното на пода тяло не бъде покрито.

Междувременно на пода на читалнята се случваха ужасяващи промени. Невъзможно е да се опише какъв разпад и разложение протичаха пред очите на доктор Армитидж и професор Райс и колко стремителни бяха тези процеси, но трябва да се отбележи, че освен външните очертания на лицето и ръцете, наистина човешките елементи у Уилбър Уейтли се оказаха нищожно малко. Когато медицинският експерт пристигна, на дървения под бе останала само лепкава бяла субстанция, а неприятната миризма почти се бе разсеяла. Очевидно Уейтли бе лишен от череп и присъщата за хората костна структура, наследявайки доста черти от неведомия си баща.

[1] Тератология (биол.) — наука, занимаваща се с изучаването на уродливите форми на живот и патологичните изменения на организмите. — Б.пр. ↑

VII.

Ала всичко това представляваше само пролог към истинския Кошмар в Дънуич. Представителите на официалните власти изпълниха всички необходими формалности, за да скрият анормалните и шокиращите детайли от обществото и пресата; в Дънуич и Ейлсбъри бяха командировани общински служители със задачата да изяснят кои са евентуалните наследници на Уилбър Уейтли. Изпратените завариха жителите на злополучната местност в голям смут както заради усилващия се грохот, идващ от куполообразните хълмове, така и заради непоносимата воня, източник на която бе празната черупка, обшита с дъски, доскоро представляваща семейната къща на Уейтли. Ърл Сойър, който в периода на отсъствието на Уилбър се грижеше за коня и говедата, бе сполетян от тежко нервно разстройство. Официалните власти предпочетоха да не влизат в закования с дъски дом, който им вдъхваше несигурност, и се задоволиха с огледа на жилището на покойния, а именно — неотдавна постегнатата барака. Те предоставиха дълъг отчет в градския съд на Ейлсбъри и твърдят, че многочислените Уейтли от горен Мискатоник — както що-годе нормалните, така и изродените — и досега се съдят за наследството.

Почти безкрайният по обем старинен ръкопис, изпълнен с неизвестни писмени знаци, съхраняван в огромен том с кожена подвързия и повече от всичко напомнящ дневник, за което свидетелстваха промеждутъците между записите, използването на различни мастила и измененията в почерка, се оказа неразрешима загадка за онези, които го намериха. Той лежеше върху старото олющено бюро, служещо на собственика му за писалище. След седмица на безрезултатни дискусии манускриптът бе изпратен в университета „Мискатоник“ заедно с колекцията от странни книги на покойния, с цел изучаване и разшифроване; ала дори най-добрите лингвисти твърде скоро разбраха, че няма да е никак лесно да се разбули тази енигма. Не бяха открити и никакви следи от старинното злато, с което Уилбър и старият Уейтли се разплащаха за добитъка си и покриваха дълговете си.

Кошмарът започна вечерта на девети септември. Тогава грохотът от хълмовете беше извънредно силен, а кучетата лаеха неистово през цялата нощ. Първите, които се събудиха на заранта на другия ден, тутакси почувстваха непривичната миризма, стелеща се във въздуха. Около седем часа сутринта Лутър Браун, пастирче от стопанството на Джордж Кори, намиращо се между Студената долина и селището, се добра до фермата в неистово бягство, пренебрегвайки обичайната си утринна разходка до Десетакровата полянка, където водеше кравите да пасат. Момчето почти се бе съсухрило от страх, щом влетя в кухнята, а на двора мучеше не по-малко уплашеното стадо — и добичетата в паника се бяха втурнали подире му. Докато се опитваше трескаво да си поеме въздух и да нормализира дишането си, Лутър разказа следното на госпожа Кори:

— Там, на пътя, зад клисурата, гуспожо Кори — там има нещо невиждано! Мирише кат’ при гръмотевична буря, а всички храсти и по-дребни дървета са пометени и изпочупени, гаче оттам е минала цяла къща! Но това не е всичко! Аз видях на пътеката следи, гуспожо Кори — огромни кръгли отпечатъци, като от дъното на бъчва! Те са дълбоко в земята, гаче слон ги е оставил, обаче са много повече, отколкото четири крака могат да оставят! Разгледах няколко от тях, преди да побягна; всеки отпечатък е покрит с линии, които излизат от една точка, кат’ на палмово листо, само че три пъти по-голямо. И миризмата е една такава противна и гнусна, все едно си край старата къща на вещера Уейтли…

Тук момчето замлъкна и отново потрепери от пристъп на страх, а междувременно госпожа Кори започна да звъни на съседите си. Тъй започна увертюрата на паниката, възвестяваща големия кошмар. Когато се чу със Сали Сойър — икономката на Сет Бишоп, най-близкия съсед на Уейтли — то настана неин ред да слуша, вместо да говори; Чонси, синчето на Сали, което спало много лошо предната нощ, тръгнало из хълмовете към дома на Уейтли и едва щом зърнало къщата и пасището, където кравите на господин Бишоп били оставени през нощта, в ужас хукнало назад.

— Да, гуспожо Кори… — чуваше се как гласът на Сали трепери от другата страна на линията. — Чонси ей сегичка се върна и не мож’ нищо смислено да разкаже — тъй се е уплашил, горкичкият! Разправя, че къщата на стария Уейтли е цялата разбита и дъските са разхвърляни навсякъде, кат’ че ли отвътре с динамит са я взривили! Само подът отдоле бил невредим, ала бил целият покрит с нек’ви отвратителни петна, кат’ че ли от катран, и от дъските още се стичала тая гадост… Имало и нек’ви ужасни следи в градината — грамадни обли следи, големи кат’ бъчва и пропити със същата оная гадост, дет’ покривала пода… Чонси вика, че следите уж водели натам, към полето, дет’ имало дупка, по-голяма и от ’амбар, и накъдет’ и да се обърнеш, пред погледа ти все са ония каменни стълбове…

— Чонси ми издума още, че тръгнал да дири кравите на Сет, макар че го било страх да ’оди след тях, и накрая ги намерил на горното пасище, близо до Девилс Хоп Ярд. Добичетата били в ужасно състояние. Половината били изчезнали, все едно хич ги е нямало, а останалите изглеждали тъй, гаче някой е изсмукал кръвта им, и били целите покрити с рани! Таквиз рани, к’вито имаха животните на стария Уейтли от момента, когато Лавиния пръкна онуй черното джереме. Сега Сет отиде да огледа кравите, макар че — заклевам се! — едва ли ще посмее да доближи къщата на вещера Уейтли! Чонси ми вика, че следите водели към клисурата, отдет’ минава пътят за селото…

— Още едно нещо само искам да ви кажа, гуспожо — има тука нещичко, дет’ не е съвсем у ред. Мисля, че Уилбър Уейтли, той си заслужи такъв край, щот’ всичко туй е заради него! Той хич не е човек — винаги съм го казвала туй — и съм сигурна, че те двамата със стария Уейтли нещо май отглеждаха в заключената си къща… Нещо още по-лошо и от него самия. В Дънуич винаги е имало призраци — живи призраци — ама таквиз’ чудесии още никой не е виждал!

— Снощи земята пак говореше, а козодоите не спираха да кряскат, та затуй Чонси не можа да мигне цяла нощ. После ми рече, че ужким чувал нек’ви слаби звуци от дома на вещера Уейтли, все едно дърво трещи или дъски отпарят, или пък сандък дървен разбиват. Затуй кат’ стана, първата му работа беше да намине към Уейтли и да види к’ва е хавата, и според мен видя достатъчно! Нищо хубаво няма в таз’ работа, гуспожо Кори, и си мисля, че ще е добре всички да се съберем и да решим к’во да сторим. Имам чувството, че става нещо страшно, и усещам, че не ми остава много да живея, но един Господ знай к’во ще стане…

— Между другото, как е вашият Лутър, той забеляза ли накъде водят тия големи следи? Не? Е, гуспожо Кори, щом са били на пътеката от таз’ страна на долината, значи, навярно отиват право там — в клисурата. Тъй и трябва да бъде. Винаги съм казвала, че Студената долина е опасно и лошаво място. Козодоите и светулките там хич не се държат като божи създания, пък и съм слушала да казват, че може да чуете странни неща, ако стоите между скалата и Мечата бърлога…

До пладне три четвърти от всички мъже и юноши на Дънуич поеха по пътеките и поляните между още пресните развалини от дома на Уейтли и Студената долина, като разглеждаха потресено гигантските следи, осакатените крави на Бишоп, необичайните зловонни отломки от фермерската къща, както и обрулената обезцветена растителност по полето и край самия път. Онова, което бе връхлетяло този свят, несъмнено бе попаднало в дълбоката пъклена клисура; всички дървета по края й бяха огънати и изпочупени, а в растящата по склоновете растителност бе прорязана широка пътека. Отдолу не се долавяше нито звук — само далечна, почти неразличима миризма; ето защо не бе чудно, че мъжете предпочетоха да стоят на ръба на клисурата, вместо да слязат долу и да се срещнат с чудовищния неведом ужас в неговото леговище. Трите кучета, които хората бяха взели със себе си, отначало се заливаха в бесен лай, след което — с всяка следваща крачка към клисурата — изведнъж боязливо утихнаха. Някой се обади в „Ейлсбъри Транскрипт“, обаче редакторът, на когото му бе дошло до гуша от всичките небивалици от Дънуич, се ограничи с това, че пусна единствено кратка хумористична статийка; впоследствие тя бе препечатана и от „Асошиейтед Прес“.

Тази нощ кореняците се прибраха рано по домовете си и всяка къща и хамбар бяха барикадирани колкото се може по-здраво. Няма нужда да се споменава, че нито една крава не бе оставена на пасището. Около два през нощта непоносима воня и бесен кучешки лай разбудиха семейството на Елмър Фрай, живеещо на източния склон на Студената долина, и после всички бяха единодушни, че са дочули неясни звуци, наподобяващи шумолене и плискане на течност. Госпожа Фрай предложи да позвъни на съседите и Елмър тъкмо бе готов да се съгласи с нея, когато трясъкът на чупещо се дърво внезапно прекрати разговора им. Този звук идваше, по всяка вероятност, от хамбара; веднага след това се чуха ужасени писъци и трополене на копита. Кучетата заскимтяха и се свиха уплашено в краката на вкаменените от страх хора. Фрай машинално запали фенера, ала ненадейно си даде сметка, че излизането му насред тъмния двор би било равносилно на смърт. Децата и жените хленчеха, опитвайки се да сподавят виковете си, следвайки някакъв загадъчен, древен инстинкт за самосъхранение. Накрая воят на животните утихна, заменен от жалостиво мучете, след което на свой ред започнаха да отекват силни удари, трясъци и пращете. Членовете на семейство Фрай, притиснали се един към друг във всекидневната, не се осмелиха да помръднат, докато и последният отзвук не заглъхна нейде в далечината, навярно в дълбините на Студената долина. После, на фона на сподавените стонове от хамбара и демоничните писъци на козодоите от клисурата, Селина Фрай се хвърли към телефона и разказа на всички, на които можа, за втората вълна на Кошмара в Дънуич.

На следващия ден цялото градче бе обхванато от истинска паника, а изплашените хора на групички се отправяха към сцената на дяволските събития от предишната нощ. Две гигантски ивици на разрушение се простираха от клисурата към двора на Фрай, като чудовищните отпечатъци покриваха опустошените участъци от почвата, а старият хамбар бе напълно разрушен от едната страна. Що се отнася до стадото, само една четвърт от него беше открита. Някои от кравите бяха буквално разкъсани на парчета, а тези, които бяха оцелели, се наложи да бъдат застреляни. Ърл Сойър предложи да се обърнат за помощ към Ейлсбъри или Аркхам, ала останалите го убедиха, че от това няма да има никакъв смисъл. Старият Зебълон Уейтли — от този клон на рода Уейтли, който все още лъкатушеше между нормалното състояние и израждането — изказа мрачно предположение относно ритуалите, извършени по всяка вероятност на билата на хълмовете. Той произлизаше от семейство, което не бе забравило старите обичаи, ето защо спомените му за песнопенията във вътрешността на огромните каменни пръстени не се изчерпваха единствено с Уилбър и неговия дядо.

Мрак се спусна над поразеното градче, което се оказа твърде пасивно и уплашено, за да предприеме някакви сериозни мерки. Някои близкородствени семейства се събраха заедно и седяха, потънали в мрачно униние, под един покрив, макар и в повечето случаи да се повтори вчерашното барикадиране, а мъжете зареждаха мускети и държаха вили в ръцете си. Обаче тази нощ не се случи нищо… като се изключат зловещите звуци, ехтящи откъм хълмовете. Щом настъпи утрото, мнозина наивници дръзнаха да се надяват, че кошмарът е приключил също тъй неочаквано, както и бе започнал. Даже се намериха и няколко безумно смели глави, които предложиха да се направи експедиция до клисурата като предохранителна мярка, макар че така и не посмяха да дадат пример на колебаещото се мнозинство.

Когато настъпи следващата нощ, барикадирането на жилищата се повтори, ала този път броят на семействата, събрали се заедно, беше значително по-малък. На сутринта и домочадието на Фрай, и домакинството на Сет Бишоп съобщиха за нервността и безпокойството на кучетата, както и за неясните миризми и звуци, ясно различими от разстояние. Междувременно отправилите се на утринно разузнаване доброволци докладваха за наличието на съвсем пресни отпечатъци от чудовищните следи на пътя, опасващ Стражевия хълм. Както и преди, и двата коловоза на пътя носеха следи от движението на някаква огромна дяволска маса, като формата и разположението на следите свидетелстваха за движение и в двете посоки, все едно пълзящата планина първо е дошла откъм Студената долина, в после се е върнала обратно. Деветметрова ивица от изпочупени и пометени храсти водеше нагоре от подножието на хълма и на наблюдателите им секна дъхът, когато забелязаха, че неумолимите следи са оставили своя отпечатък и върху най-стръмните, почти отвесни участъци. Що за кошмарно същество е това, запитаха се те, което може да се катери по практически вертикална каменна стена; щом мъжете се изкачиха по безопасните пътечки до върха, те откриха, че там следите секват… или по-скоро продължават в противоположната посока.

Това бе същото онова място, на което Уейтли палеха своите огньове и пееха сатанинските си песни до грамадния камък с форма на олтар в навечерието на Валпургиевата нощ и Вси светии. Сега този камък лежеше в центъра на обширно пространство, утъпкано от колосалното чудовище, а върху леко вдлъбнатата му повърхност се виждаха гъсти и зловонни остатъци от онази лепкава смолиста течност, открита на пода в полуразрушения дом на Уейтли в първия ден на Кошмара в Дънуич. Очевидно съществото се бе спуснало по същия път, по който се бе изкачило дотук, ала всички усилия да се проумее поведението му се оказаха безрезултатни. Изглежда, в този случай логиката, здравият разум и нормалните представи за причинно-следствените връзки не функционираха. Единствено Зебълон, който не бе част от групата, би могъл адекватно да преценя ситуацията и да предложи някакво приемливо обяснение.

Нощта след четвъртъка започна по същия начин, както и предишните, само че завърши доста по-неприятно. Козодоите от клисурата надаваха такива крясъци, че мнозина не можаха да мигнат, а някъде около три след полунощ всички свързани телефони[1] изведнъж зазвъняха. Тези, които вдигнаха слушалката, чуха как обезумял от страх човек крещи: Помогнете ми, о, Го-о-осподи…, след което някакъв страховит грохот и трясък внезапно прекратиха връзката. Никой не посмя да напусне дома си и да предприеме каквото и да било и чак до разсъмване никой нямаше и най-малка представа кой може да се е обаждал. Тези, които го бяха чули, започнаха да звънят на всички номера подред и откриха, че единствено телефонът на Фрай не отговаря. Истината бе разкрита час по-късно, когато спешно сформирана група от въоръжени мъже се отправи към къщата на Фрай, намираща се в началото на клисурата. Това, на което се натъкнаха там, беше ужасно, макар и да не се явяваше неочаквано. Цялата земя бе осеяна с множество следи, растителността бе пометена и изкоренена, а самата къща я нямаше. Тя бе хлътнала като яйчена черупка и нищо живо или мъртво не бе открито сред развалините. Само зловоние и лепкава смолиста сукървица. Семейството на Елмър Фрай бе заличено от Дънуич.

[1] В края на XIX и началото на XX век повечето телефонни постове от дадено населено място са били свързани в единна обща мрежа, позволяваща предаването на съобщения до всички абонати, приели обаждането. — Б.пр. ↑

VIII.

Междувременно значително по-тихата (но доста по-мъчителна в духовен смисъл) фаза на кошмара мрачно се разгръщаше зад затворената врата на една обсипана с книжни лавици стая в Аркхам. Загадъчният непонятен ръкопис — или дневник — на Уилбър Уейтли, изпратен в университета „Мискатоник“ за разшифроване, породи силно безпокойство и затруднение сред специалистите по древни и съвременни езици. Дори използваната в него азбука, макар и нелишена от сходства с отдавна изчезналото, употребявано в някогашна Месопотамия писмо, се оказа неизвестна и на най-големите специалисти. Окончателното заключение на експертите оцени манускрипта като шифрован запис, осъществен чрез използването на изкуствена азбука, като нито един от методите на криптографията не успя да даде някакъв ключ към разгадаването му. Старинните книги от дома на Уейтли, макар и да бяха изключително интересни и в редица случаи да отваряха нови хоризонти за философите и хората на науката, ни най-малко не бяха в състояние да помогнат за разшифроването на текста. Една от тях — обемист том с желязна закопчалка — също бе написана на неизвестна азбука от коренно различен характер, наподобяваща санскрит. В края на краищата старинният фолиант бе предаден на доктор Армитидж — както заради особения му интерес към семейство Уейтли, така и поради неговите обширни лингвистични познания и ерудицията му в областта на мистичните заклинания от античните времена и Средновековието.

Армитидж хранеше предположението, че азбуката може да представлява средство, тайно използвано от определени забранени култове, достигнали до нас от дълбоката древност и наследили множество форми и традиции от магьосниците и вещерите от Сарациния. Но не това бе въпросът, който той считаше за най-важен, понеже според него произходът на символите, използвани за шифроването на текста, не беше толкова съществен. Убедеността му се основаваше на обстоятелството, че — особено като се вземе под внимание гигантският обем на ръкописа — нищещият го едва ли би започнал да употребява друг език освен родния си, като се изключат някои отделни формули и заклинания. Ето защо Армитидж се зае да изследва манускрипта с предположението, че негова основа се явява английският език.

От многократните неуспешни опити на колегите си да проникнат в същността на дневника докторът разбра, че загадката е доста сложна и заплетена и че опитите да се намери просто решение са обречени априори на провал. Цялата останала част от август той посвети на изучаването на огромно количество материали, засягащи криптографията; проучи всички източници от своята библиотека, прекара безсънни нощи над мистериите на „Полиграфия“ на Тритемий, „De Furtivus Literaru Notis“[1] на Джанбатиста Порта[2], „Особености на шифрите“ на Дьо Виженер[3], „Cryptomenysis Patefacta“[4] на Фалкънър, изучи и книгите от осемнайсети век — например изследванията на Дейвис и Тикнес[5], както и последните разработки на такива ерудирани специалисти като Блеър, Фон Мартен и Клюбер[6]. В крайна сметка стигна до заключението, че си има работа с една от най-изтънчените и комплексни криптограми, в които множеството на отделните листове със съотнасящите се букви са разположени като таблицата на умножението, а текстът е съставен благодарение на ключови думи, известни единствено на автора. Изследователите от миналото се оказаха много по-полезни на Армитидж, отколкото съвременните учени, поради което той реши, че ключът към разгадаването на манускрипта има неизмеримо древен произход и без съмнение, е преминал през дълга верига от мистични преобразувания. На няколко пъти му се струваше, че пред него проблясва ярката светлина на истината, ала всеки път някакво непредвидено препятствие го отблъскваше отново назад. Едва през септември облаците започнаха да се разсейват. Определени букви, намиращи се на определени места в текста, изясниха без никакво колебание, че текстът действително е написан на английски.

Вечерта на втори септември и последната бариера беше премахната и доктор Армитидж за първи път успя да прочете фрагмент от записките на Уилбър Уейтли. Както и всички предполагаха в началото, това се оказа дневник; текстът отразяваше както високата ерудиция в сферата на окултното, така и поразителното невежество на странното същество, явяващо се негов автор. Една от първите записки, прочетени от Армитидж, отнасяща се до 26 ноември 1916 година, се оказа поразителна и обезпокояваща. Това бе написано, направи си сметка ученият, от хлапе на три години и половина, което изглеждаше като момче на дванайсет-тринайсет години.

Днес изучавах Акло за Сабаот, ама не ми хареса, на него отговарят от хълмовете, а не от въздуха. Онова, което се намира горе, ме е изпреварило значително, и изглежда, няма много земен мозък. Стрелях по кучето на Елъм Хътчинс, коли, на име Джак, когато се опита да ме ухапе, и Елъм каза, че ще ме убие, ако песът му умре. Не мисля, че ще стане така. Дядо ме караше да повтарям заклинанието Дхо вчера вечерта и мисля, че успях да видя вътрешния град при двата магнитни полюса. Ще се отправя към тези полюси, когато земята бъде пречистена, ако не съумея да направя пробив с помощта на заклинанието Дхо-Хна, щом приключа с това. Онези от въздуха ми казаха на Сабат, че ще изминат години, преди да мога да изчистя земята, и че по това време дядо навярно ще е вече мъртъв, така че съм длъжен да изуча всички ъгли на планетите и всички формули между Йир и Нххнгр. Онези отвън ще ми помогнат, но те не са в състояние да се вселят в тяло без човешка кръв. Онова горе навярно ще бъде точният образец. Мога да го зърна, ако направя знака Вууриш или разпръсна праха на Ибн Гази[7] — прилича донякъде на онези от навечерието на Валпургиевата нощ на хълма. Интересно как ли ще изглеждам, когато земята вече е пречистена и на нея не са останали никакви земни същества? Онзи, който дойде с Акло на Сабаот, рече, че аз мога да бъда преобразен като тях, ако се справя както трябва.

Утрото завари доктор Армитидж облян в студена пот — както от ужас, така и от неистова съсредоточеност след прекараната безсънна нощ. Той не се бе откъснал от ръкописа нито за миг, наведен над него под светлината на електрическата лампа, като отгръщаше страница след страница с треперещи от вълнение ръце и се стараеше възможно най-скоро да разшифрова текста. Ученият развълнувано позвъни вкъщи на жена си, съобщавайки й, че няма да се прибере, а когато тя се отби при него, за да му донесе закуската, не можа да преглътне и един залък. През целия ден продължи да чете, като от време на време правеше кратки паузи, когато му се налагаше да прибегне до помощта на ключа. Донесоха му обяд и вечеря, но той хапна съвсем мъничко. По средата на следващата нощ ученият задряма за малко в креслото си, ала внезапно се събуди, след като му се присъниха чудовищни кошмари — почти толкова страшни, колкото бяха откровенията и заплахите за света, на които току-що се бе натъкнал в ръкописа.

На сутринта на четвърти септември професор Райс и доктор Морган настояха да се срещнат и да поговорят с него, след което си тръгнаха разтреперани и пребледнели от страх. Вечерта Армитидж си легна, за да поспи, ала сънят му бе неспокоен и нервен. На следващия ден — в сряда — ерудитът се върна отново към ръкописа и се зае да изготви подробни преписи както от вече прочетения, така и от тепърва разгадавания текст. Малко преди пладне неговият личен лекар — доктор Хартуел — го посети, настоявайки за временно прекратяване на този изнурителен труд. Армитидж отказа, изтъквайки, че за него е изключително важно да дочете ръкописа и да намери обяснение на прочетеното. През тази вечер, когато здрачът тъкмо се спускаше над Аркхам, той най-накрая приключи с четенето и напълно изтощен, се отпусна в креслото си. Съпругата му, която му носеше вечерята, го намери в полукоматозно състояние, но въпреки това той съумя светкавично да я спре с рязък вик, когато тя се опита да хвърли едно око на записките, дело на собствената му ръка. Като се надигна с мъчително усилие, ученият събра гъсто изписаните страници и ги запечата в голям плик, който веднага пъхна във вътрешния джоб на палтото си. Армитидж имаше достатъчно сили да се добере до дома си, ала явно се нуждаеше спешно от медицинска помощ, поради което доктор Хартуел бе извикан незабавно. Докато лекарят го увещаваше да си легне, ученият не спираше да повтаря:

— Но какво, мили Боже, изобщо можем да сторим ние?

Тази нощ Армитидж успя да компенсира донякъде изгубеното количество сън, но на следващия ден сякаш не бе на себе си. Той не обясни нищо на доктор Хартуел, а когато се поуспокои малко, започна да настоява за дълъг и сериозен разговор с Райс и Морган. Бълнуването му беше много причудливо — с неистова жар ученият настояваше как трябва на всяка цена да се унищожи нещо в заключения фермерски дом и говореше за някакъв дяволски план, целящ заличаването на цялото човечество — както и на всички животни и растения — от някаква зловеща древна раса, обитаваща други измерения. Крещеше, че целият ни свят е в опасност, защото Древните същества искат напълно да го заличат и премахнат от Слънчевата система и пространството на Космоса, запращайки го в някаква друга проекция или фаза на съществуване, откъдето той вече бил изпаднал преди безброй далечни епохи. Понякога изискваше да му донесат страховития „Некрономикон“ или „Демонолатрия“ на Ремигий, откъдето се надяваше да почерпи заклинания, способни да спрат надвисналата опасност.

— Спрете ги, спрете ги! — крещеше той. — Тези Уейтли имаха намерение да ги пуснат, а най-страшният от всички е още жив! Кажете на Райс и Морган, че трябва да направим нещо — ще действаме на сляпо, но аз знам как да изготвя праха… Не са го хранили от втори август, когато Уилбър дойде тук и намери смъртта си, а в това си състояние…

За щастие, Армитидж имаше изключително крепко здраве за своите седемдесет години, така че за една нощ организмът му успя да се справи без проблеми с надигащата се треска. Той се събуди в петък с ясен ум, ала сериозно обезпокоен от глождещия го страх и съзнанието за гигантската отговорност, легнала на плещите му. В събота вече се чувстваше достатъчно добре, за да отиде до библиотеката, и даже извика Райс и Морган на съвещание. През цялата останала част от деня и последвалата вечер тримата учени напрягаха своите умствени способности, потънали в най-сложни размисли и изпадайки в яростни дискусии. От хранилищата бяха донесени странни, загадъчни и ужасни книги в огромни количества; диаграми, формули и заклинания се копираха с трескава бързина и в плашещо изобилие. И тримата бяха видели с очите си тялото на Уилбър Уейтли, лежащо на пода в едно от помещенията на тази сграда, поради което никой от тях не се отнасяше към дневника като към записките на някакъв умопобъркан.

Мненията се разделяха по отношение на въпроса дали трябва да се уведомява полицията на щата Масачузетс, като накрая негативният довод надделя. При положение че ставаше дума за неща, в които никой непосветен не би повярвал, без да е видял нещичко, това изглеждаше най-разумното решение. Късно през нощта обсъждането завърши, макар и да не се бе стигнало до приемането на някакъв конкретен план за действие. Армитидж прекара неделята в съпоставянето на различни заклинания и смесването на определени химикали, взети от университетската лаборатория. Колкото по-надълбоко се потапяше в този дяволски дневник, толкова повече ученият се съмняваше във възможността да се унищожи съществото, което остави след смъртта си Уилбър Уейтли, с помощта на някакъв химически агент — съществото, представляващо заплаха за целия съществуващ свят и все още неизвестно на учения, което само след няколко часа щеше да излезе наяве и да бъде запомнено като забележителния Кошмар от Дънуич.

Понеделникът в общи линии повтори неделята — доктор Армитидж продължи с изнурителните си изследвания и безконечните опити. По-нататъшното проучване на чудовищния дневник доведе до появата на различни варианти на предполагаемия план и техните изменения, като ученият си даваше сметка, че едва ли е възможно постигането на пълна яснота и конкретност по интересуващите го въпроси. Във вторник основните контури на действията вече бяха очертани и той взе решение да отпътува за Дънуич до седмица. След това — в сряда — настъпи големият шок. В ъгъла на една от страниците на „Аркхам Адвъртайзър“ бе поместен шеговит материал, препечатан впоследствие от „Асошиейтед Прес“, в който се говореше за отгледаното с помощта на незаконно произведено уиски чудовище в Дънуич. Обхванат от неописуем страх, Армитидж позвъни на Райс и Морган. Дискусията им се проточи дълго след полунощ, а на следващия ден всички бяха заети с трескавата подготовка за неизбежното пътуване. Армитидж ясно си даваше сметка, че се намесва в полето на действие на чудовищни сили, ала заедно с това прекрасно разбираше, че няма друг начин за предотвратяване на пагубните последствия от зловещото вмешателство, което други бяха сторили преди него.

[1] Тайнствени буквени записи (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Джанбатиста Порта (1538–1615) — италиански физик. — Б.пр. ↑

[3] Блез дьо Виженер (1523–1596) — френски автор на трактати за шифрите. — Б.пр. ↑

[4] Криптографични изследвания (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Джон Дейвис (1678–1724); Филип Тикнес (1719–1792) — английски специалисти и автори на трудове по стенография и тайнопис. — Б.пр. ↑

[6] Йохан Лудвиг Клюбер (1762–1837) — немски юрист, публицист и специалист по история на правото. — Б.пр. ↑

[7] Ибн Касим Ал-Гази Мохамад — арабски теолог, автор на труда „Явяването на Вездесъщия“. — Б.пр. ↑

IX.

В петък сутринта Армитидж, Райс и Морган се отправиха с кола към Дънуич и пристигнаха в градчето някъде към един следобед. Времето беше прекрасно, ала даже ярките лъчи на слънцето не бяха в състояние да пропъдят таящия се страх и лошите предчувствия, които сякаш се излъчваха от необичайните куполообразни хълмове и дълбоките затънтени клисури на тази местност. От време на време пред взора на учените изплуваха мрачните каменни пръстени от билата на възвишенията. По атмосферата на потискащо мълчание пред магазинчето на Озбърн те се досетиха, че се е случило нещо ужасно, и не след дълго узнаха за унищожението на семейството и дома на Елмър Фрай. Следобеда прекараха в разглеждане и обиколки на Дънуич, като разпитваха местните жители за случилото се и сами хвърлиха по едно око на руините, останали от дома на Фрай, без да пропускат протяжните следи лепкава смолиста субстанция, дяволските отпечатъци на двора, осакатения добитък на Сет Бишоп и обширните участъци опустошена растителност на различни места. Дирята, проточваща се нагоре и надолу по Стражевия хълм, се стори на Армитидж като символ на неведом вселенски катаклизъм и той дълго стоя там, съзерцавайки зловещия каменен олтар, увенчал хребета на възвишението.

Щом учените узнаха за пристигането на полицаите от Ейлсбъри, отзовали се веднага на съобщението за трагедията, сполетяла семейство Фрай, решиха да се срещнат в тях и да сверят резултатите от наблюденията си. Обаче никъде не можаха да открият и най-малка следа от униформените; според селските слухове служителите на закона били петима, ала сега колата им стоеше празна до развалините от къщата на Фрай. Местните жители бяха не по-малко озадачени от посетителите при тази гледка; все пак представителите на властта бяха говорили сутринта с всеки очевидец. Тогава старият Сам Хътчинс се замисли за нещо, побутна Фред Фар и посочи с трепереща ръка към дълбоката влажна клисура с внезапно пребледняло лице.

— Боже Господи… — промълви той, а от гърдите му се отрони горестна въздишка. — Казвах им аз да не се спускат доле у дерето… На мене примерно хич няма да ми дойде на ума да правя таквоз нещо, щот’ там са онез’ следи, а и козодоите пищят тъй страшно в тъмното…

Хладни тръпки пролазиха по гостите и местните обитатели и всяко ухо се напрегна, инстинктивно опитвайки се да долови някакъв — какъвто и да е — звук от клисурата. Армитидж, който за първи път се сблъскваше отблизо с този кошмар и гибелните му последствия, потрепери при чувството за собствената си отговорност в тази зловеща върволица от събития. Съвсем скоро ще падне нощта и именно тогава онази кощунствена чудовищна планина ще поеме по своя скверен път. Negotium perambulans in tenebris…[1] Възрастният библиотекар си повтори наум заклинанието, което бе научил, и стисна силно в ръката си листчето, където бе написана онази формула, която не бе успял да запамети. Той провери дали електрическото му фенерче е в изправност, а стоящият до него Райс извади от раницата си металически разпръсквател — от онези, които използват в борбата срещу насекомите. Морган пък измъкна от сака си големокалибрена пушка, на която осланяше всичките си надежди, въпреки предупрежденията на колегите си, че никакво материално оръжие не би било от полза в конкретния случай.

Понеже бе добре запознат със съдържанието на страховития дневник, Армитидж ясно си представяше какво може да очаква, но по никакъв начин не даде на местните жители да разберат това, за да не увеличава и бездруго непрекъснато растящия им ужас. Когато здрачът стана по-плътен и сенките се сгъстиха, местните се завтекоха към домовете си и отново се заеха с безсмисленото си барикадиране, независимо от явните доказателства за безсилието на всички ключалки, катинари и прегради пред лицето на силата, която бе в състояние да огъва дървета и срутва къщи по своя воля. Някои скептично клатеха глави, узнавайки за намерението на тримата безумни пришълци да стоят на стража край развалините от дома на Фрай, и изобщо не се и надяваха да ги видят повече, докато се прибираха по къщите си.

През тази нощ изпод хълмовете за пореден път се разнесе страховит грохот, а въздухът отново бе прорязан от крясъците на козодоите. От време на време от Студената долина се надигаше мощен вихър, пропит с непоносимо зловоние, което мигом се просмукваше в тежкия нощен въздух. Това бе същото зловоние, което тримата учени бяха доловили, докато стояха над умиращата твар, преживяла петнайсет години и половина в човешки облик. Очакваният Кошмар обаче така и не се появи. Каквото и да се бе притаило на дъното на клисурата, то явно дебнеше и чакаше, ето защо Армитидж заяви на колегите си, че да го нападнат в тъмнината е равносилно на самоубийство.

Настъпи бледото утро и тревожните нощни звуци секнаха. Беше сив, навъсен ден; от време на време заваляваше ситен дъждец, а в северозападна посока, над хълмовете, се скупчваха гъсти тежки облаци. Пристигналите от Аркхам учени бяха изпаднали в нерешителност какво да правят оттук нататък. Укрили се от засилилия се дъжд в едно от малкото запазени съоръжения на Фрай, те обсъждаха по-нататъшните си действия — да изчакат или да нападнат. Последното изискваше спускане в клисурата. Дъждовната пелена ставаше все по-гъста, а някъде далеч иззад хоризонта се дочуваше отчетливият грохот на гръмотевиците. Съвсем наблизо проблесна раздвоена мълния, която сякаш удари самото сърце на клисурата. Небето моментално потъмня, разколебавайки надеждите на учените, че бурята ще бъде кратка и скоро ще бъде заменена от ясно време.

Все още беше тъмно, когато — след не повече от час — откъм пътя се дочуха различни гласове. След миг тримата изследователи зърнаха група хора, не по-малко от десетина на брой, които тичаха уплашено, като крещяха истерично, а някои даже ридаеха. Един от бягащите най-отпред започна да надава по-членоразделни викове, при което Армитидж и спътниците му тутакси се втурнаха към приближаващите се, едва разбрали смисъла на чутото.

— Ооо, Гооосподи Бооожеее! — задъхваше се крещящият. — Онази сатанинска твар отно-о-ово е излязла навън, този път посред бял ден! Изпълзя от дерето, измъкна се оттам и сега отива нанякъде! Един господ знай кога ли ще ни порази!

В този миг потресеният разказвач замлъкна ужасено, ала друг поде разказа му.

— Горе-долу преди час Зеб Уейтли чул телефонно звънене — и туй било гус’жа Кори, жената на Джордж. Тя му рекла, че аргатинът й Лутър, дет’ пасеше говедата, след удара на голямата мълния видял, че дърветата от другата страна на дерето се огъват — баш срещу мястото, дет’ стоим сега с вас — и изведнъж усетил онуй ужасното зловоние, дет’ го помирисал миналия понеделник. После чул нек’ъв хем свистящ, хем премлясващ мокър звук, все едно се плиска нек’ва течност, ама звукът бил много по-силен, отколкото бива, когат’ дърветата се люлеят от вятъра, и тутакси дърветата по целия път се наклонили на една страна и се чуло отвратително газене и стъпки из калта. Ама Лутър късмет има, че нищичко не е зърнал, че само дърветата е видял как се огъват…

— После далеко напреде, дет’ тече ручеят на Бишоп, се чул страшен трясък на моста, все едно вековен дъб се цепи и троши. И пак нищо се не виждало — само как дърветата се накланят на една страна. След туй свистенето се чувало вече от много далеч — от пътечката, дет’ води към дома на вещера Уейтли и Стражевия хълм — и на Лутър му стигнал куражът да отиде там, дет’ се чували звуците, и да разгледа земята. Всичко било само кал и вода, че и небето било тъмно, а дъждът смивал всичките следи; обаче на края на дерето, дет’ били прегънати дърветата, той пак зърнал онез страшните следи, дет’ са големи кат’ бъчви — същите, к’вито бил видял и в понеделника…

Тук думата отново взе първият разказвач.

— Ама туй хич не е най-страшното — туй е само началото. Зеб взе да събира хората, когат’ му се обадили от дома на Сет Бишоп. Сали — слугинчето му — крещяла тъй, все едно я колят; тя тъкмо била зърнала как се огъват дърветата и чувала един такъв ужасен звук — все едно от слон, дет’ стъпва тежко и диша шумно — да се приближава към къщата й. После рекла, че усетила оназ ужасната воня, а синът й Чонси се разциврил, че туй е същата оназ воня, дет’ се носела около останките от дома на Уейтли в понеделник сутринта. Кучетата през туй време се скъсвали да лаят и да вият…

— Тогаз тя закрещяла с всичка сила — после рече, че храстите били тъй изпочупени и стъпкани, както никоя буря, виелица или ураган не мож’ ги повали. В следващия миг оградата рухнала, ама Сали не можела да види кой я е съборил. После в слушалката се чуло как Чонси и старият Бишоп надават кански викове, а Сали закрещяла, че нещо тежко се ударило в къщата — ама не мълния или нещо таквоз — и в момента събаряло предната стена, ама през прозорците нищо се не виждало. И после… после…

Следите на страха се бяха врязали дълбоко във всяко лице и Армитидж, напълно поразен от чутото, не можеше да намери сили да накара разказвача да продължи.

— После Сали изведнъж изпищяла: „О, помогнете ми, моля ви, къщата се сгромолясва…“ В слушалката се чувало адско трещене, пращене и цепене, всички пищели… Горе-долу както и когат’ онуй нападна дома на Елмър Фрай, ама още по-страшно…

Говорещият замлъкна и думата взе още един от тълпата.

— Туй то — после ни звук, ни дума. Седнахме в колата и се събрахме, всички здрави мъже, дет’ можахме да се съберем, край къщата на Кори, и решихме да дойдем при вас, за да ви питаме к’во да сторим. Туй навярно е проклятие свише — Божие наказание, задет’ не приличаме на другите, а от Божието наказание нито един смъртен не мож’ избяга.

Армитидж осъзна, че вече е крайно време за действия, и твърдо заяви, обръщайки се към групата потресени и объркани местни жители:

— Налага се да го последваме, приятели! — Ученият се стараеше да говори колкото се може по-уверено. — Убеден съм, че съществува възможност да унищожим това изчадие. Навярно знаете, че тези Уейтли са били вещери и магьосници — е, това същество се е появило в резултат на магьосничество, следователно да се справим с него, ще можем само с подобни средства. Прочел съм дневника на Уилбър Уейтли и някои от старинните книги, изучавани от него; мисля, че знам необходимото заклинание, което да ни позволи да прогоним тази твар. Естествено, не мога да съм абсолютно сигурен в ефикасността му, ала просто нямаме друг избор и трябва да действаме. То е невидимо — честно казано, предполагах, че ще е такова — но в този разпръсквател имаме прах, който може за секунда да ни го покаже. По-късно на всяка цена ще се опитаме да направим това. Това същество е изключително страшно и опасно, за да го оставим да живее, ала е нищо в сравнение с онова, в което би се превърнал Уилбър, ако бе останал жив. Никога — за щастие — няма да узнаете що за участ избегна нашият свят. Сега ни остава да се справим само с това същество, а на този етап то не може да се размножава, макар и да е в състояние да причинява големи вреди. Без колебание — повтарям — трябва час по-скоро да го унищожим.

Армитидж направи кратка пауза, преди да продължи.

— Сега трябва бързо да го настигнем и първото нещо, което ще сторим, е да отидем на мястото, което току-що е било поразено от него. Нека някой от вас ни поведе — аз не познавам Дънуич и околностите му толкова добре, ала предполагам, че все би трябвало да има някакъв пряк път. Е, какво мислите?

Кореняците започнаха да се съветват помежду си, след което Ърл Сойър посочи с мръсния си показалец през пелената на дъжда и изрече:

— Най-бързо ще можете да се доберете до парцела на Сет Бишоп, ако пресечете първо ей оная полянка, после ручея, след което се качите нагоре по склона и прекосите малката горичка от другата страна. Тоя път ще ви изведе направо при Сет Бишоп — бас държа, че веднага ще познаете мястото!

Армитидж, Райс и Морган веднага се отправиха в указаната посока, а повечето от местните закрачиха след тях. Небето постепенно изсветляваше и се появиха сигурни признаци, че бурята е отшумяла. Когато по някое време библиотекарят погрешка пое в неправилната посока, Джо Озбърн му извика, след което мина напред, за да води множеството. Увереността и храбростта на хората постепенно нарастваха, макар че призрачните очертания на гъсто обраслите с гори стръмни хълмове, както и фантастичните дървета, сред които минаваха, поставяха тези качества пред сериозни изпитания.

В момента, в който излязоха на калната кишава пътека, иззад облаците надникна слънцето. Намираха се недалеч от парцела на Сет Бишоп — пречупените дървета и зловещите следи недвусмислено говореха за случилото се тук. Отново се бе повторил инцидентът със семейство Фрай и нито едно живо същество — както и нито едно мъртво — не бе открито сред отломките на развалината, която до съвсем неотдавна бе представлявала дом на едно семейство. На никого не му се искаше да остава тук — сред зловонието и лепкавата смолиста сукървица — и всички инстинктивно се обърнаха към дирята, оставена от страшните отпечатъци, водеща към разнебитения фермерски дом на Уейтли и към увенчания с олтар склон на Стражевия хълм по-нагоре.

Щом минаха покрай обиталището на Уилбър Уейтли, мнозина бяха обхванати от ясно забележими тръпки, като решителността им отново се разколеба. Не бе шега работа да се изравни със земята такава голяма къща; за това навярно бе необходима страшна сатанинска сила. Срещу подножието на Стражевия хълм следите напускаха пътя и отпечатъците оформяха широка ивица опустошени дървета и храсти, обозначаваща предишния път на чудовището до върха и обратно.

Армитидж извади джобния си далекоглед с висока степен на увеличение и внимателно огледа стръмния склон на хълма. После подаде прибора на Морган, който се отличаваше с по-добро зрение. Само след миг ученият гръмко извика, предавайки инструмента на Ърл Сойър и едновременно с това сочейки към едно определено място на склона на възвишението. С онази непохватност, типична за повечето хора, които за пръв път си имат работа с оптически прибори, Сойър известно време се суетеше с колелцето на настройката, ала след като Армитидж му даде някои указания, нагласи правилно тръбата и фокусира лещите. Щом стори това, Ърл нададе такъв вик, пред който реакцията на Морган изглеждаше до болка отегчена и сдържана.

— Господи Боже милостиви! Тревата и храстите се движат! То се катери нагоре — бавно пълзи нагоре по хълма — ей сега ще се добере до хребета — един господ знае защо!

Паниката бързо се разпространи сред присъстващите. Едно е да търсиш неведомо страховито изчадие, а съвсем друго — да го намериш. Заклинанията сигурно ще сработят… ами ако не стане така? Изведнъж всички започнаха да засипват Армитидж с въпроси за загадъчното същество, обаче явно никой от отговорите не бе в състояние да удовлетвори присъстващите. Всеки от кореняците долавяше кошмарната близост на такива чудовищни, кощунствени проявления на Природата, които се простираха отвъд пределите на обичайните опит и знания на човечеството.

[1] Действай смело в бедствията (дат.). — Б.пр. ↑

X.

В края на краищата тримата от Аркхам — възрастният и белобрад доктор Армитидж, набитият и прошарен професор Райс и слабичкият, младеещ доктор Морган — се отправиха към билото на хълма сами. След дълги и търпеливи инструкции относно правилната употреба на далекогледа те оставиха прибора на уплашените мъже от Дънуич, които с трепет наблюдаваха изкачването на тримата учени. То се оказа доста тежко и Армитидж на няколко пъти се нуждаеше от помощта на колегите си, за да продължи напред. Високо над главите на катерещата се група между дърветата колебливо се извиваше гигантска просека — пълзящото адско създание си проправяше път с неумолимата настойчивост на огромна змия. След известно време стана ясно, че преследвачите съвсем скоро ще настигнат целта си.

Къртис Уейтли — от разклонението на неизродените Уейтли — държеше далекогледа, когато групата от Аркхам описа дъга, отклонявайки се от просеката. Той съобщи на събралите се кореняци, че тримата пришълци вероятно възнамеряват да се качат на един от съседните върхове, издигащ се над просеката на онова място, където растителността още не е пометена. Така и стана, след което на катерещите се им се удаде да съкратят значително дистанцията между себе си и преследваното същество.

Тогава Уесли Кори, който междувременно бе поел далекогледа, извика, че Армитидж насочва разпръсквателя, държан от Райс, и че навярно всеки миг ще се случи нещо. Тълпата неспокойно се размърда, понеже хората бяха запомнили, че прахът от разпръсквателя трябва да направи чудовището видимо за няколко секунди. Двама или трима от мъжете закриха очи с ръце, ала Къртис Уейтли стисна здраво инструмента и съсредоточено се вгледа в окуляра. Той забеляза, че Райс, който със своите колеги се намираше на изключително удобно място, разполага със сериозни шансове да разпръсне праха във въздуха, постигайки при това максимален ефект.

Тези от местните, които наблюдаваха случилото се с невъоръжено око, зърнаха само мигновена експлозия, наподобяваща сив облак — с размерите на средно голяма сграда — недалеч от върха на хълма. Къртис, който държеше далекогледа, ненадейно го изпусна, надавайки ужасен вопъл. Приборът полетя във въздуха и цопна право в стигащата до глезените лепкава и слузеста кал. Човекът се олюля и навярно щеше да се строполи на земята, ако не го бяха подхванали навреме двама или трима от стоящите наблизо мъже. Единственото, което можеше да стори, бе да скимти едва доловимо:

— О, о, Господи Боже… това… това…

Спътниците му го засипаха с истински порой от въпроси и докато траеше суетнята, единствено Хенри Уилър се сети да вдигне падналия далекоглед и да се опита да го поизчисти от мръсотията. Както изглеждаше, Къртис поне за момента бе изгубил способността си за свързана реч и дори едносричните отговори му се удаваха с голяма трудност.

— По-голямо е от хамбар… цялото е направено от извиващи се въжета… прилича малко на кокоше яйце, само дет’ е исполинско и има над дузина крайници, дебели като вековни дървета… те наполовина се затварят, когат’ стъпва… нищо твърдо няма у него… цялото е пихтиесто кат’ желе, все едно е направено само от отделни гърчещи се въжета, събрани накуп… над туй има големи изпъкнали очи… десет или двайсет усти или хоботи, дет’ стърчат у него от всички страни… по-големи са от отвора на комин… и през цялото време се отварят и затварят… целите са сиви, със сини и пурпурни пръстени… и о, Господи Боже, онова най-отгоре! Онова почти човешко полулице най-отгоре…

Този последен спомен явно се оказа твърде болезнен за клетия Къртис и той изгуби съзнание, преди да успее да промълви още нещо. Фред Фар и Уил Хътчинс го отнесоха встрани от пътя и го положиха на влажната трева. През оптичните стъкла се забелязваха три фигурки, които очевидно тичаха към билото на хълма толкова бързо, колкото им позволяваше наклонът. Нищо друго обаче не се виждаше. После всички доловиха надигащия се странен шум от клисурата и подножието на Стражевия хълм. Това беше пеенето на несметно количество козодои, а в техния пронизителен хор се различаваха нотки на тревожно и зловещо очакване.

Сега далекогледът бе попаднал в ръцете на Ърл Сойър, който съобщи на събралите се кореняци, че трите фигури в момента стоят на хребета на хълма — на едно ниво с камъка във форма на олтар, ала на значителна дистанция от него. Една от фигурите, информира множеството той, от време на време вдигала ръце над главата си. Сойър тъкмо бе изрекъл това, когато всички различиха едва доловими звуци, идещи от Стражевия хълм — навярно от песнопението, съпровождащо странните движения.

— Туй сигур’ е нек’во заклинание — промълви старият Уилър, докато хващаше прибора.

През това време козодоите бяха обезумели до такава степен, че непрекъснато надаваха бесни крясъци в съвършено объркан ритъм.

Изведнъж слънчевата светлина сякаш внезапно помръкна, което беше много странно, защото в небето не се виждаха никакви облаци. В същия миг изпод хълмовете се разнесе оглушителен грохот, странно съчетаващ се с необяснимите трещящи звуци, ехтящи от небето. Проблесна мълния и хората започнаха безрезултатно да търсят признаците на приближаващата се буря. Пеенето на тримата смелчаци от Стражевия хълм бе станало още по-отчетливо и Уилър забеляза, че сега всички заедно размахват ръце, ритмично съпровождайки заклинанието с тези си движения. От някакъв фермерски дом в далечината се разнесе яростен кучешки лай.

В следващия момент дневната светлина се измени дотолкова, че събралите се хора с изумление се вторачиха в хоризонта. Пурпурният мрак, който можеше да бъде породен единствено от неизвестно спектрално смесване в небесната синева, се сгъстяваше все повече и повече и надвисваше над треперещите хълмове. Отново проблесна мълния — този път по-ярка от предишната — и на всички им се стори, че около каменния олтар, там, на хребета, се е появила някаква замъгленост. Нито един от кореняците обаче не посмя да надзърне в далекогледа; козодоите продължаваха с дяволските си песни, а хората от Дънуич усещаха съприкосновението с необяснимата заплаха, надвиснала във въздуха.

Точно тогава проехтяха онези дълбоки, хрипливи, дрезгави звуци, които никога нямаше да напуснат паметта на онези, които ги бяха чули. Те не бяха родени в човешко гърло, защото човешкото гърло не е в състояние да породи подобно акустично извращение. Човек по-скоро би си казал, че произходът им се корени някъде из дълбините на преизподнята… ако очевидният им източник не беше камъкът с форма на олтар на хребета на хълма. Би било неточно да бъдат наречени звуци — до такава степен техният страшен, свръхнисък, инфрабасов тембър контактуваше директно с тайнственото вместилище на подсъзнанието и ужаса, неизмеримо по-чувствително от ухото — ала въпреки всичко по форма представляваха смътни, неведоми, полуартикулирани думи. Бяха гръмки — толкова гръмки като подземния тътен изотдолу и страшния грохот в небето, които по странен начин повтаряха… и въпреки всичко не ги издаваше никакво видимо същество. И понеже въображението винаги може да подскаже вероятния им източник в света на незримите същества, треперещите хора от групичката се притиснаха още по-силно един към друг, замирайки в очакване на страховит удар.

— Йигнайих… йигнайих… тхфлтхкх’нгха… Йог-Сотхот… — хриптеше чудовищният глас от Космоса. — ’Й’бтхнк… х’ехйе… н’гркдл ’лх…

В този миг дяволските звуци заглъхнаха и Хенри Уилър посегна към далекогледа, ала видя само три силуета на върха; дребните фигурки яростно махаха с ръце, правейки странни жестове, докато пеенето им достигаше своята кулминация. От какви ли бездънни черни кладенци на архаичния ужас, от какви ли неизмерими дълбини на извънкосмическото съзнание или мрачната, забулена в мистика наследственост идваха тези неясни, стържещи и полуартикулирани хрипове? Сега те станаха по-отчетливи и ясно различими в своята неистова, кошмарна и всепоглъщаща ярост.

— ’Ехй-й-йа-йа-йахаах — е ’йайайайааааа… нгх ’аааааааа… нгх’ааа… х’иух… х’йух… ПОМОЩ! ПОМОЩ!… Т-т-т-т… ТАТКО! ТАТКО! ЙОГ-СОТХОТ!

Това бе всичко. Мъртвешки бледите лица на кореняците продължаваха да се взират в посоката, откъдето идваха звуците, а ушите им отчаяно се вслушваха в тези несъмнено произнесени на английски думи, които се лееха гръмоподобно от шокиращата пустота над ужасния олтар, ала вече на никого не бе съдено да ги чуе. Вместо тях се разнесе такъв взрив, който сякаш разтърси цялата планина; оглушителен, апокалиптичен грохот, чийто източник можеше да бъде както земята, така и небето. Единичен проблясък на мълния се стовари върху каменния олтар от пурпурното небе и титанична невидима вълна с невероятна сила и неописуемо зловоние се понесе от хребета във всички посоки; дървета, треви и храсти бяха пометени и изкоренени със смразяваща ярост, а уплашените хора в подножието на хълма, полузадушени от невероятната смрад, едва се удържаха на краката си. В далечината залаяха кучета, зелената трева и листата на дърветата увехнаха за секунди, придобивайки болезнен сиво-жълт оттенък, а по полята и горичките се изсипаха като кошмарен дъжд мъртвите телца на хиляди козодои.

Зловонието бързо се разсейваше, ала прокълнатата растителност никога вече не се възстанови. И до ден-днешен по Стражевия хълм и околностите му расте нещо уродливо и неестествено, носещо върху себе си отпечатъка на скверното и нечестивото. Къртис Уейтли дойде в съзнание едва след като и тримата учени вече бяха слезли от възвишението, осветени от слънчевите лъчи, които отново бяха станали ярки и чисти. Те бяха мрачни и изпълнени със скръб, като че ли бяха изпитали на собствен гръб лавината от впечатления и спомени, неизмеримо по-шокиращи от онези, превърнали групичката местни жители в сбирщина треперещи страхливци. В отговор на морето от въпроси, изляло се отгоре им, те само поклащаха глави, потвърждавайки единствено най-важното.

— То изчезна завинаги — каза Армитидж. — Разцепено е на елементите, от които е било сътворено първоначално, и повече няма да може да се върне към живот. Това същество беше абсолютно невъзможно в материалния свят. Едва най-малката негова частица беше материя в онзи смисъл, който разбираме ние. То приличаше на баща си… и по-голямата част от него се върна в онази мъглява област или измерение, което се намира отвъд нашата материална вселена; в онези бездънни глъбини, откъдето са могли да го призоват на хълма само най-чудовищните ритуали на човешкото богохулство и ерес.

Настъпи кратка пауза, в която хаотичните впечатления и чувства на клетия Къртис Уейтли започнаха да се събират в едно; той вдигна ръце към главата си и нададе протяжен стон. Паметта му, изглежда, се възвърна към онзи момент, в който съзнанието бе напуснало нещастника, и зърнатият в окуляра кошмар отново го връхлетя.

— О, Боже Господи, т’ва полулице… т’ва полулице най-отгоре, на самия му връх… т’ва лице с червени очи и бели чупливи коси, и със същата брадичка като на Уейтли… То беше нещо като октопод, сепия, паяк… или всичкото т’ва накуп, но имаше почти човешко лице отгоре си, и т’ва лице си беше лицето на вещера Уейтли, само дет’ беше широко метри, цели метри…

Мъжът замлъкна изтощен, а цялата група местни жители се втренчиха с потрес в него; изумлението им още не бе прераснало в парализиращ ужас. Единствено старият Зебълон Уейтли, който все още помнеше някои страшни тайни от далечното минало, ала до този момент не бе промълвил и дума, се осмели да заговори.

— Изминаха петнайсет лета… — въздъхна тежко той. — Преди петнайсет лета чух стария Уейтли да казва, че ще дойде ден и всички ние ще чуем как синчето на Лавиния ще прогласи името на баща си от билото на Стражевия хълм…

В този момент Джо Озбърн го прекъсна, обръщайки се с въпрос към учените от Аркхам.

— К’во беше туй все пак… и как младият Уейтли го е призовал от въздуха?

Армитидж се опита да му обясни, като подбираше внимателно думите си.

— То беше… как да ви кажа… представляваше сила, която не принадлежи на нашата част от Космоса; сила, която действа, развива се, расте и приема очертания съгласно други закони — различни от онези, които господстват в нашата Природа. Ние нямаме нужда да призоваваме подобни същества от отвъдното; само изключително злонамерени хора или извънредно зли култове са се опитвали да сторят нещо подобно. И в самия Уилбър Уейтли имаше нещо от тази сила — при това в достатъчно количество, за да го превърне в демонично, противоестествено съзряващо изчадие, както и да направи смъртта му едно отвратително зрелище. Възнамерявам да хвърля в огъня този прокълнат дневник, а вие ще постъпите мъдро, ако взривите онзи каменен олтар горе и разрушите всички каменни пръстени по билата на хълмовете. Такива съоръжения служат за призоваването на същества, подобни на изчадията, тъй обичани от Уейтли — изчадия, които те възнамеряваха да допуснат в нашия свят, за да унищожат цялото човечество, а самата Земя да запратят на някое прокълнато, безименно място в името на незнайни цели.

Местните жители го слушаха, вцепенени от ужас.

— Що се отнася до чудовището, което току-що прокудихме обратно — продължи доктор Армитидж, — то семейство Уейтли го отглеждали за изпълнението на най-страшната роля в кошмара, който трябваше да ни сполети. То растяло бързо и достигнало гигантски размери по същата причина, поради която и Уилбър… ала впоследствие го надминало по големина, защото имало много повече от отвъдземното в себе си. Няма смисъл да питате как Уилбър го е призовал от въздуха… Разбирате ли, той никога не го е призовавал. Това същество беше неговият брат близнак, но просто приличаше на баща си повече, отколкото Уилбър.

Издание:

Автор: Х. Ф. Лъвкрафт

Заглавие: Отвъд стената на съня

Преводач: Адриан Лазаровски

Година на превод: 2015

Език, от който е преведено: английски (не е указано)

Издател: Ибис

Град на издателя: София

Година на издаване: 2015

Тип: сборник разкази

Националност: американска (не е указано)

Печатница: Симолини

Излязла от печат: 19.05.2015

Технически редактор: Симеон Айтов

Художник: Петър Станимиров

Коректор: Соня Илиева

ISBN: 978-619-157-117-8

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1455

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Отвъд стената на съня

Къщата

I

II

III

IV

V

Котките на Ултар

В стените на Ерикс

Обреченият Сарнат

Артър Джърмин

I

II

Гравюрата

Звярът от пещерата

Улицата

В криптата

Той

Съновидения във вещерския дом

Неназовимото

Краят на човечеството

I

II

Дебнещият страх

Сянката върху камината

Застигнати от бурята

Зловещото червено зарево

Ужасът в очите

Кошмарът в Дънуич

1

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

Допълнителна информация

Заслуги