АРТЪР КЛАРК, ДЖЕНТРИ ЛИЙ

ГРАДИНАТА НА РАМА

ЧАСТ ПЪРВА

Превод: Надежда Гаврилова

chitanka.info

През 2130 година в Слънчевата система пристига загадъчен, очевидно безлюден космически кораб. Когато „РАМА“ отлита към своята следваща незнайна спирка, са разкрити много чудеса, но на малко от загадките са намерени разумни отговори. Едно е очевидно: всичко, което са направили загадъчните конструктори на „РАМА“, са го направили тройно…

Осемдесет години по-късно втори чуждоземен кораб пристига в Слънчевата система. Този път Земята го очаква и наблюдава. Но всичките години за подготовка се оказват недостатъчни за хората да разреша рамианските загадки. „РАМА II“ е населена, но с рамиани. Всяко следващо разкритие засилва тайнствеността на кораба и експедицията на земляните в него завършва трагично, включително и опитът да бъде унищожен чуждоземният кораб.

„РАМА II“ напуска слънчевата система. На борда й се намират трима човеци — двама мъже и една жена, които са забравени при отпътуването на експедицията. Пред тях е неизвестността на пътешествие, каквото не е преживяло нито едно човешко същество. А в неговия край — нима някой би могъл да каже след колко години ще дойде? — вероятно се крие истината за „РАМА“…

В „Градината на РАМА“ Артър Кларк и Джентри Лий са създали ново, поразяващо продължение на историята, започната с класическия роман на Кларк „Срещи с РАМА“ — единствен по рода си в жанра на научната фантастика, спечелил всички най-големи награди.

БЛАГОДАРНОСТИ

Много хора ни оказаха ценна помощ при написването на тази книга. На първо място сред тях е нашият редактор Лу Ароника. Ранните му бележки оформиха конструкцията на целия роман, а проникновената окончателна редакция подсили протичащото действие.

Нашият добър приятел и свръхматематик Гери Снайдер отново ни направи неоценима услуга, заемайки се великодушно с всички технически проблеми, било то дребни или съществени. Ако медицинските откъси в разказа са точни и правдоподобни, заслугата е на доктор Джим Уилерсън. За всички неточности в тези пасажи отговорност носят само авторите.

При започването на работата по романа Джихей Акита положи всички усилия, за да ни помогне да открием подходящото място за японските сцени. Той гореше от желание да обсъжда надълго и нашироко обичаите и историята на своята нация. В Тайланд госпожа Ватхарее Монвибоон се оказа превъзходният гид към чудесата на тази страна.

В значителна степен романът третира жените и по-специално техните мисли и чувства. Както Бебе Бардън, така и Стейси Ами бяха винаги на разположение да обсъждат женската природа. Госпожа Бардън ни беше от особена полза с идеята си за живота и поезията на Бенита Гарсия.

И Стейси Кидо Лий има съществен принос за „Градината на РАМА“. Но най-важна от всичко си остана безкористната й подкрепа на цялото начинание. По време на написването на романа Стейси роди четвъртия си син, Тревис Кларк Лий.

Стейси, благодарим ти за всичко!

ДНЕВНИКЪТ НА НИКОЛ

1.

29 декември, 2200

Преди два часа, в 10.44 земно време по Гринуич, Симон Тиасо приветства Вселената. Беше невероятно преживяване. Въобразявах си, че и преди съм изпитвала някои силни усещания, но нищо в живота — нито смъртта на майка ми, нито златният олимпийски медал от Лос Анжелис, нито трийсет и шестте часа, прекарани с принц Хенри, нито дори раждането на Женевиев под бдителния поглед на баща ми в болницата в Тур не беше толкова дълбоко, колкото радостта и облекчението ми, когато най-сетне чух първия плач на Симон.

Майкъл беше предсказал, че ще се роди на Коледа. По характерния си мил начин той ми обясни, че според него с появата на бял свят на нашето космическо дете в предполагаемия ден на раждането на Исус Господ се готви да ни „даде знак“. Ричард го взе на присмех. Той го прави винаги щом Майкъл се увлече в своята религиозна разпаленост. Но когато в навечерието на Коледа аз усетих първите силни контракции, дори и Ричард стана вярващ.

На Бъдни вечер спах на пресекулки. Малко преди да се събудя, сънувах дълбок и ярък сън: както се разхождах край нашето езерце в Бовоа и си играех с любимия ми паток Дюноа и неговите диви другари, чух да ме вика един глас. Не можех да го разпозная, но някак си разбирах, че говори жена. Тя ми каза, че раждането ще бъде изключително трудно, че ще имам нужда и от последната си капка сили, за да може моето второ дете да се появи на бял свят.

На самата Коледа, след като си разменихме простичките подаръци, които всеки от нас скрито беше поръчал на рамианите, аз започнах да тренирам Майкъл и Ричард за всевъзможни спешни случаи. Сега си мисля, че Симон наистина щеше да се роди на Коледа, ако моят предпазлив ум не беше толкова нащрек от обстоятелството, че двамата мъже не са дори най-бегло подготвени да ми окажат помощ в случай на някакво усложнение. Вероятно само моята воля отложи раждането на бебето през тези последни два дни.

Едно от усложненията, които обсъждахме на Коледа, беше напречното предлежание[1]. Преди няколко месеца, когато неродената ми дъщеричка все още имаше някаква свобода на движение в матката, аз бях почти сигурна, че е разположена с главата надолу. Но си мислех, че последните няколко седмици, преди да заеме родово положение, тя може да се е извъртяла. Оказах се права само донякъде. Тя съумя да тръгне по родовия канал с главата напред, но лицето й бе извърнато нагоре към корема ми и след първата сериозна поредица от контракции върхът на мъничката главичка се вклини болезнено в моя таз.

При тези обстоятелства в някоя болница на Земята лекарят вероятно щеше да предприеме цезарово сечение. Съвсем сигурно втори лекар щеше да стои нащрек за развиващ се стрес на плода и отрано щеше да е пуснал в ход целия роботизиран инструментариум в усилие да извърти главата на Симон, преди да се е вклинила в това неблагоприятно положение.

Към края болката вече ме разпъваше на кръст. В промеждутъците между силните контракции, които натикваха детето към неподатливите кости, аз се опитвах да изкрещя по някоя команда към Майкъл и Ричард. От Ричард нямаше почти никаква полза. Той не беше в състояние дори да се справи с моята болка (или „неразборията“, както го нарече по-късно), а камо ли да асистира на епизиотомията[2] или да използва импровизирания форцепс, който бяхме получили от рамианите. Майкъл, Господ да го благослови, храбро се опитваше да следва моите понякога несвързани напътствия, докато потта обливаше челото му, независимо от ниската температура в помещението. Употреби скалпела от моя набор, за да направи разкритието, и след секунда колебание, породено от кръвта, намери главата на Симон с помощта на форцепса. На третия опит някак си успя да я върне назад в родовия канал и я извъртя така, че да може да се роди.

И двамата мъже нададоха рев, когато главата на Симон се подаде. Аз съсредоточено продължавах да вдишвам и издишвам, защото се безпокоях да не изпадна в безсъзнание. Когато аз също изревах, независимо от разкъсващата болка следващата контракция изстреля Симон в ръцете на Майкъл. Като баща Робърт преряза пъпната връв. След това Майкъл вдигна Симон, за да я видя. „Момиче е“ — констатира той. Очите му бяха пълни със сълзи. Положи я много внимателно на корема ми и аз леко се надигнах да я разгледам. Първото впечатление беше, че съвсем прилича на майка ми.

Направих усилие да остана будна, докато отстранят плацентата, и с помощта на Майкъл заших разреза, който той беше направил със скалпела. После колабирах. Не си спомням много подробности от следващите двадесет и четири часа. Бях толкова изтощена от родовата дейност и самото раждане (контракциите ми бяха на всеки пет минути „единадесет“ часа преди Симон да се роди), че заспивах при всеки удобен случай. Новородената ми дъщеря сучеше с готовност, не се нуждаеше от подканяне и един-два пъти Майкъл настоя да я кърмя дори когато не бях съвсем будна. Кърмата нахлу в гърдите ми веднага след като Симон започна да суче. Когато свърши, изглеждаше удовлетворена. Доволна съм, че млякото й стига и че с нея няма да имам трудностите, които имах навремето с Женевиев.

Всеки път, когато се събудя, някой от мъжете е край мен. Усмивката на Ричард винаги изглежда малко пресилена, но преди всичко — одобрителна. Когато съм будна, Майкъл бърза да постави Симон в ръцете ми или на гърдите ми. Той я държи, без да се притеснява, дори когато тя плаче, и непрекъснато мънка, че е красива.

В този момент Симон е край мен и спи, увита в псевдоодеялото, което е изработено от рамианите (безкрайно затруднително е да окачествиш материите, особено такива свойства като „меко“, само по количествените признаци, които са разбираеми за нашите домакини). Тя наистина прилича на майка ми. Кожата й е доста тъмна, може би дори по-тъмна от моята, а гъстата й коса е гарвановочерна. Очите са наситено кафяви. С тази глава, все още отекла и безформена от трудното раждане, не е лесно да бъде определена като красива. Но Майкъл, разбира се, е прав. Тя е страхотна. Очите ми вече долавят красотата в крехкото червеникаво същество, което диша с такава лудешка честота. Добре дошла на този свят, Симон Уейкфийлд!

[1] предлежание — нормално бебето се ражда с главата надолу и с лице, обърнато към гърба на майката. При напречното предлежание плодът е разположен перпендикулярно спрямо родовите пътища и раждането му по физиологичен начин е невъзможно. — Б.пр. ↑

[2] Епизиотомия — срязване на входа на влагалището от едната страна по време на раждането за предпазване от големи разкъсвания на тазовото дъно. — Б.пр. ↑

2.

6 януари, 2201

От цели два дни съм в депресия. И съм така изморена, така изморена. Макар да съм съвсем наясно, че представлявам типичен случай на послеродов синдром, аз не съм в състояние да се освободя от чувството си за потиснатост.

Тази сутрин ми беше най-тежко. Събудих се преди Ричард и останах да лежа безшумно върху моята половина от матрака. Хвърлих поглед към Симон, която кротичко спеше в рамианската люлка, до стената. Независимо от обичта, която изпитвах към нея, не успявах да измисля нищо оптимистично относно бъдещето й. Избликът на въодушевление, съпроводил нейното раждане и продължил седемдесет и два часа, беше напълно изчезнал. През ума ми се нижеше непрекъснат поток от безизходни констатации и въпроси, които нямат отговор. Какъв живот те очаква, моя малка Симон? С какво ние, твоите родители, можем да допринесем, за да бъдеш щастлива?

Моя скъпа дъще, заедно с твоите родители и техния добър приятел Майкъл О’Туул, ти живееш в една подземна пещера на борда на грамаден космически кораб от извънземен произход. Тримата възрастни в твоя живот са космонавти от планетата Земя, част от екипажа на Нютоновата експедиция, която бе изпратена преди около година да изследва цилиндричния свят, наречен Рама. Баща ти, майка ти и генерал О’Туул бяха единствените човешки същества, останали все още на борда на този чуждоземен кораб, когато Рама неочаквано промени своята траектория, за да предотврати анихилирането си от ядрената фаланга, изстреляна от една параноична Земя.

Над нашето леговище се намира град от тайнствени небостъргачи, разположен върху остров. Ние го наричаме Ню Йорк. Заобиколен е от замръзнало море, което минава през центъра на този огромен космически кораб и го разполовява. Според изчисленията на бащата ти ние се намираме точно в орбитата на Юпитер (макар че самото огромно газово кълбо е доста далеко, чак от другата страна на Слънцето) и следваме хиперболична траектория, която най-вероятно ще ни изведе далеч от Слънчевата система. Не знаем накъде сме се запътили. Не знаем кой и защо е построил този космически кораб. Знаем само, че на борда му има и други обитатели, но нямаме никаква представа откъде идват те, а в добавка имаме основание да подозираме, че поне някои от тях са враждебно настроени.

През последните два дни мислите ми се въртят в един порочен кръг и всеки път стигам до едно и също потискащо заключение: непростимо е, че ние, предполагаемо зрелите възрастни хора, ще изложим едно безпомощно и невинно същество на опасностите на околна среда, която разбираме толкова малко и върху която нямаме абсолютно никакъв контрол.

Рано тази сутрин, веднага щом осъзнах, че днес е тридесет и седмият ми рожден ден, аз се разплаках. Отначало плачът бе кротък и безгласен. Но когато в мен нахлуха спомените за всички изминали рождени дни, безмълвните сълзи бяха изместени от покъртително ридание. Изпитвах остро, прерязващо съжаление не само към Симон, но и към самата себе си. А когато се сетих за великолепната синя планета, от която произхождаме, и особено когато не успях да си я представя в бъдещето на Симон, аз продължих да си задавам същия въпрос: защо родих детето сред подобна неразбория?

Ето я отново тази дума. Една от любимите думи в речника на Ричард. За него „неразбория“ има на практика неограничено приложение. Всичко, което е хаотично или неуправляемо, независимо дали е проблем от техническо естество или семейна криза (като например ридаеща съпруга, обхваната от ясно изразена послеродова депресия), се отнася към неразборията.

Та рано тази сутрин мъжете не можаха да ми помогнат с нищо. Безплодните им опити да ме разведрят само засилиха моята меланхолия. Въпрос: защо се случва така, че почти всеки мъж, изправен лице в лице с нещастна жена, тутакси предполага, че по някакъв начин това е свързано с него? Всъщност не съм права. На земята Майкъл е имал съпруга и три деца, така че знае нещичко за чувствата, които преживявам. Преди всичко ме попита с какво може да ми помогне. Но Ричард беше съкрушен от сълзите. Когато се събуди и чу плача ми, той се изплаши. Първоначално реши, че изпитвам някаква нетърпима физическа болка. Успокои се едва когато му казах, че просто се чувствам потисната.

След като се убеди, че няма вина за моето настроение, Ричард мълчаливо ме изслуша, докато аз обяснявах колко съм загрижена за бъдещето на Симон. Признавам, че бях леко напрегната, но той сякаш не схвана нищо от това, което говорех. Непрекъснато повтаряше една и съща фраза — че бъдещето на Симон не е по-несигурно от нашето — и си вярваше, че щом няма логична причина да бъда толкова разстроена, депресията ми трябва мигом да изчезне. В края на краищата, след като повече от час говорихме на различни езици, Ричард съвсем правилно заключи, че не ми помага с нищо, и реши да ме остави сама.

Шест часа по-късно.

Сега съм малко по-добре. Все още остават три часа преди рожденият ми ден да изтече. Тази вечер си направихме мило тържество. Току-що привърших с кърменето на Симон и тя отново лежи до мен. Майкъл ни напусна преди около петнадесет минути, за да се върне в стаята си по-нататък по коридора. Ричард заспа пет минути след като главата му докосна възглавницата. По моя молба беше прекарал целия ден в разработването на по-добри пелени.

Ричард обича да прекарва времето си в наблюдение и систематизиране на нашите взаимовръзки с рамианите, или по-точно с тези, които работят с компютрите, които ние задействаме чрез клавиатурата в нашата стая. Никога не сме виждали някого или нещо в тъмния тунел непосредствено зад черния екран, така че не знаем със сигурност дали на другия край действително съществуват някакви индивиди, които реагират на нашите искания и разпореждат на заводите си да произведат странните неща, за които ги молим. Все пак е удобно да наричаме нашите домакини и благодетели рамиани.

Процесът на общуване с тях е колкото сложен, толкова и прост. Сложен е, защото разговаряме чрез изображения върху черния екран и точни количествени формули на езика на математиката, физиката и химията. Прост е, защото фактическите изречения, които въвеждаме с помощта на клавиатурата, са с удивително елементарен синтаксис. Най-често използваното от нас начало на изречение е „Бихме искали“ или „Желаем“ (разбира се, няма как да знаем точния превод на исканията ни, и просто приемаме, че сме учтиви — твърде възможно е поръчките, които задействаме, да са под формата на грубиянска заповед, започваща с „Дай ми“), последвано от подробното описание на това, което бихме желали да ни бъде осигурено.

Най-трудната част е химията. Обикновените неща, които използваме в ежедневието си като сапун, хартия, стъкло, са много сложни от химическа гледна точка и е изключително трудно да бъдат определени в зависимост от броя и вида на химическите им съставки. Докато работеше с клавиатурата и черния екран, Ричард установи, че понякога трябва да опишем целия процес на производство, включително температурните режими, защото иначе това, което получаваме, не наподобява ни най-малко това, което сме поръчали. Процесът на искане съдържа много опити и грешки. В началото взаимовръзката беше доста неефективна и обезкуражаваща. И тримата бихме желали да си спомняме повече неща от химията, изучавана в колежа. Тази неспособност да постигнем задоволителен напредък в оборудването с ежедневно необходимите неща се оказа един от катализаторите за Голямата екскурзия (както обича да я нарича Ричард), която започна преди четири месеца.

По това време температурата на околната среда в Ню Йорк, както и в останалата част на Рама, вече беше с пет градуса под нулата, и Ричард беше потвърдил, че Цилиндричното море отново е сковано от здрав лед. Все повече се безпокоях, че няма да успеем да се подготвим както трябва за раждането на бебето. Всяко нещо от подготовката изискваше прекалено много време. Да се сдобием и да инсталираме функционираща тоалетна например, ни костваше цял месец усилия, а резултатите все още бяха далеч от задоволителните. Най-често проблемът беше в това, че подаваме на нашите домакини недостатъчно подробности. Понякога обаче затруднението идваше от самите рамиани. Чрез универсалния език на математиката и химическите символи те ни информираха, че не могат да завършат производството на даден предмет от списъка в определения от нас срок.

Както и да е, една сутрин Ричард съобщи, че възнамерява да напусне бърлогата ни, за да се опита да стигне до все още намиращия се на док военен кораб от нашата Нютонова експедиция. Обоснова се с желанието да открие и донесе ключовите компоненти на научната база данни на корабните компютри (това щеше да ни помогне изключително много при формулирането на исканията, които отправяхме към рамианите), но си призна, че всъщност изпитва страхотен глад за свястна храна. Поддържахме живота и здравето си с химически буламачи, осигурени от рамианите, но по-голяма част от храната беше или безвкусна, или отвратителна.

В интерес на истината трябва да кажем, че нашите домакини реагираха коректно на исканията ни и нямаха вина. Макар да знаехме как най-общо да опишем основните химически съставки, от които се нуждаят телата ни, никой от нас не беше изучавал в подробности сложния биохимичен процес, който се осъществява, когато опитваме нещо на вкус. Така че в ония първи дни храненето беше необходимост, но никога удоволствие. Много често лепкавата маса се поглъщаше трудно, ако това въобще беше възможно. Неведнъж храненето биваше следвано от гадене.

Тримата прекарахме по-голямата част от деня в обсъждане на всички „за“ и „против“ Голямата екскурзия. Аз бях на онзи етап от бременността, който се характеризира с киселини, и се чувствах доста неразположена. Макар че не ми допадна идеята да остана сама в нашата бърлога, докато двамата мъже прекосят леда, открият роувъра, минат през Централната равнина и после се издигнат или се изкатерят до превключвателната станция Алфа, аз осъзнавах, че в много отношения те двамата ще могат да си помагат един на друг. Съгласих се с тях, че едно самотно пътуване би било безразсъдно.

Робърт беше почти сигурен, че роувърът ще може да тръгне, но не беше толкова оптимистично настроен по отношение на седалковия лифт. Обстойно обсъдихме пораженията, които можеше да е понесъл Нютоновият военен кораб. Тъй като се намираше от външната страна на Рама, той беше изложен на ядрения взрив, избухнал зад защитния мрежест щит. Ричард изказа предположението, че след като липсват видими поражения в структурата му (използвайки достъпа до изхода на сензорите на рамианите, през изминалите месеци ние на няколко пъти бяхме разглеждали изображението на Нютоновия военен кораб върху черния екран), възможно е самата Рама непреднамерено да е защитила кораба от всички ядрени експлозии, така че вътре в него да липсват каквито и да било повреди от радиацията.

Аз бях по-песимистично настроена. От дългите години работа с инженери и специалисти по околната среда върху проекти за защита на космически кораби бях наясно с радиационната чувствителност на всяка една от подсистемите на „Нютон“. Макар да вярвах, че има голяма вероятност научната база данни да е непокътната (както процесорът, така и паметта й бяха изработени от елементи с подсилена устойчивост спрямо радиация), бях почти сигурна, че хранителните запаси ще се окажат заразени. Винаги сме знаели, че нашата пакетирана храна се намира в относително незащитен участък. Всъщност още преди изстрелването съществуваше известно безпокойство, че неочаквано слънчево изригване може да предизвика радиация, достатъчна да направи храната ни опасна за консумация.

Не се страхувах да остана сама за няколко дни, дори за седмица, през която мъжете щяха да осъществят пътуването до военния кораб и обратно. По-тревожна ми се струваше възможността единият от тях или и двамата да не се завърнат. Не ставаше въпрос само за октопаяците или за другите чуждоземци, които вероятно населяваха обширния космически кораб редом с нас. Трябваше да се вземе предвид и съществуващата неустойчивост в заобикалящата ни среда. Ами ако Рама внезапно започнеше да маневрира? Ами ако се случеше нещо друго, също толкова неблагоприятно, и те не можеха да се върнат до Ню Йорк?

Ричард и Майкъл ме успокоиха, че няма да поемат никакви рискове и че не възнамеряват да правят нищо друго, освен да отидат до военния кораб и да се върнат. Отпътуваха точно след пукването на зората на двадесет и осем часовия рамиански ден. За първи път оставах сама след онзи случай в Ню Йорк, когато бях пропаднала в шахтата и стоях там в пълна изолация порядъчно дълго време. Разбира се, сега вече не бях съвсем сама. Можех да усетя Симон, която риташе вътре в мен. Да носиш бебе в себе си, е удивително усещане. Има някакво неописуемо вълшебство в това да знаеш, че вътре в теб се намира друга жива душа. Особено като се има предвид, че до голяма степен детето се формира от твоите собствени гени. Колко жалко, че мъжете не могат да преживеят бременност. Може би тогава щяха да осъзнаят защо ние, жените, сме така загрижени за бъдещето.

До настъпването на третия земен ден от тръгването на мъжете аз бях изпаднала в тежка форма на нервна свръхвъзбуда от престоя си в затворено помещение. Реших да се измъкна от нашата бърлога, да се изкача нагоре и да поскитам из Ню Йорк. На Рама беше тъмно, но бях толкова неспокойна, че въпреки това излязох. Въздухът беше доста студен. Дръпнах ципа на тежкото пилотско яке върху стърчащия напред корем и тръгнах. Няколко минути след това в далечината дочух някакъв звук. По гърба ми полазиха тръпки и аз тутакси спрях. Адреналинът явно нахлу и в Симон, защото тя зарита енергично, докато аз се ослушвах за шума. След около минута го чух отново — звук, издаван от четки, които се влачат по метална повърхност, придружен с високочестотен вой. Този шум не можеше да бъде сбъркан с друг: очевидно из Ню Йорк се мотаеше октопаяк. Припряно се завърнах в пещерата и зачаках изгрева на Рама.

Когато се развидели, аз отново отидох в Ню Йорк и взех да скитам наоколо. Докато обикалях покрай онзи любопитен хамбар, където навремето бях пропаднала в шахтата, започнах да се съмнявам в нашето заключение, че октосите излизат навън само през нощта. В самото начало Ричард настояваше, че те са нощни същества. Първите два месеца след като Земята остана зад гърба ни, ние още не бяхме изградили защитната скара, която да предотвратява спускането на нежелани посетители в нашето леговище; тогава Ричард беше разположил серия от примитивни приематели (все още не беше усъвършенствал способността си да уточнява необходимите му електронни части пред рамианите) над прикритието над пещерата, което бяхме направили срещу октопаяците, и потвърди, поне за свое собствено удовлетворение, че те се появяват отгоре само през нощта. В края на краищата октосите откриваха всичките му монитори и ги унищожаваха, но не и преди Ричард да се сдобие с количеството данни, които смяташе, че подкрепят неговата хипотеза.

Заключението на Ричард обаче не ми донесе никакво успокоение, когато неочаквано чух откъм страната на нашето леговище да се носи силен и съвършено непознат шум. Намирах се в хамбара и зяпах шахтата, в която преди девет месеца едва не умрях. Пулсът ми мигом се учести, кожата ми настръхна. Най-много ме разтревожи фактът, че шумът се предизвиква някъде между мен и рамианския ми дом. Изключително предпазливо запълзях нагоре, съпроводена от звука, който имаше променлив характер. Всеки път, преди да се хвърля напред, надничах иззад ъгъла на сградите. Най-накрая открих източника на звука — Ричард режеше парчета решетъчна конструкция с помощта на циркуляр, който беше донесъл от „Нютон“.

Всъщност, когато ги открих, той и Майкъл водеха спор. Сравнително малката решетъчна конструкция с квадратна форма на плетката и дължина на страната приблизително три метра (всичко на всичко около петстотин точки на пресичане) беше прикрепена към един от онези ниски и неподлежащи на описание хангари, който се намираше на около стотина метра от отвора, водещ към нашата пещера. Майкъл поставяше под съмнение смисъла да се захващат с решетката с помощта на циркуляра. В момента, когато ме зърнаха, Ричард оправдаваше постъпката си, като превъзнасяше достойнствата на гъвкавия материал, от който бе направена решетката.

Тримата се прегръщахме и целувахме в продължение на няколко минути, а после те ми дадоха отчет за Голямата екскурзия. Пътуването се оказало лесно. Роувърът и седалковият лифт не създали никакви проблеми. Апаратурата им показала, че на военния кораб все още има остатъчна радиация, така че не било възможно да останат твърде дълго и не донесли никаква храна. Научната база данни обаче се оказала в отлично състояние. Ричард използвал ежедневната практика за свиване на данните, за да побере по-голямата част от базата върху кубове, съответстващи на нашите портативни компютри. Бяха донесли и голяма раница, пълна с инструменти (като циркуляра), за които бяха решили, че ще ни бъдат от полза за довършването на нашите жилищни помещения.

От този ден нататък до раждането на Симон Ричард и Майкъл се трудеха непрестанно. С допълнителната информация, която се съдържаше в базата данни, ни беше много по-лесно да поръчваме необходимото на рамианите. Аз дори експериментирах с малки количества безвредни естери и други по-прости органични вещества в храната, а резултатът беше известно подобряване на вкуса й. Майкъл довърши своята стая в долната част на коридора, освен това беше конструирана люлката на Симон, а банята ни бе значително усъвършенствана. Като се сетя за всички неудобства до този момент, мисля, че сега условията ни на живот са доста приемливи. Може би скоро… но дочувам край себе си тих плач. Време е да храня дъщеря си.

Преди да са се превърнали в история и последните тридесет минути от рождения ми ден, искам да се върна към ярките спомени от предишни рождени дни, които подсилиха депресията ми от тази сутрин. За мен рожденият ми ден винаги е бил най-значителното събитие през годината. Времето между Коледа и Нова година също е от специално значение, но по различен начин, защото е празник, в който участват всички. А рожденият ден се съсредоточава предимно върху индивида. За мен рождените ми дни винаги са били време за размисъл и обмисляне на планове за бъдещата насока на живота ми.

Ако направя опит, вероятно бих могла да си припомня по нещо за всеки един от тях още от петата си годишнина насам. Разбира се, някои спомени са по-мъчителни от останалите. Тази сутрин много от картините на отминали празненства събудиха у мен силна носталгия и копнеж по дома. В депресията, в която се намирах, аз възроптах само срещу своята неспособност да осигуря ред и сигурност в живота на Симон. Но дори от глъбините на меланхолията, дори сред необятната несигурност, която ни заобикаля тук, аз не бих си пожелала Симон да я няма при мен. Не, ние сме пътешественици, свързани с най-тясната връзка между родител и дете, и ще споделяме чудото на способността да мислим, което наричаме живот.

И по-рано съм участвала в подобна връзка не само с майка ми и баща ми, но също и с първата ми дъщеря Женевиев. Дааа. Удивително е, че всички спомени за майка ми все още изпъкват така отчетливо в мислите ми. Макар че си отиде от този свят преди двадесет и седем години, когато бях само на десет, тя ми остави изобилие от прекрасни спомени. Последният ми рожден ден с нея беше твърде необичаен. Тримата заминахме за Париж с влак. Татко беше издокаран в новия италиански костюм и изглеждаше изключително красив. Мама беше избрала една от своите ярки, многоцветни туземни рокли. Косата й беше подредена на пластове и тя приличаше на принцесата от Сенуфо, каквато е била, преди да се омъжи за баща ми.

Вечеряхме в един луксозен ресторант малко встрани от Шанз-Елизе. После отидохме на театър и гледахме трупа от чернокожи, които изпълняваха различни туземни танци от западните райони на Африка. След спектакъла ни пуснаха зад кулисите, където мама ме представи на една от танцьорките — висока, красива жена, с изключително тъмен цвят на кожата. Тя се оказа далечна мамина братовчедка от Брега на Слоновата кост.

Слушах разговора им на диалекта на племето Сенуфо, припомнях си това-онова от моята подготовка за Поро преди три години, и отново се удивлявах на това, колко по-изразително ставаше лицето на майка ми, когато се намираше сред хора от своя народ. Но макар и омаяна от вечерта, аз бях едва десетгодишна и бих предпочела един нормален рожден ден с всичките ми приятели от училище. Докато пътувахме с влака обратно към дома в предградието Шили — Мазарен, мама разбра, че съм разочарована. Не бъди тъжна, Никол, каза тя. Следващата година ще можеш да си поканиш гости. Баща ти и аз искахме да се възползваме от тази възможност отново да ти припомним другата половина от твоето наследство. Ти си френска поданица и си прекарала целия си живот във Франция, но част от тебе е чиста Сенуфо, с дълбоки корени в племенните обичаи на Западна Африка.

Припомних си danses ivoiriennes,[1] изпълнени от мамината братовчедка и нейните другари. Представих си за миг как заедно с десетгодишната си дъщеря и аз влизам в един красив театър, но тогава измислицата изчезна. Около орбитата на Юпитер няма театри. Вероятно цялостната представа за театър никога няма да има истинско значение за дъщеря ми. Беше толкова смущаващо.

Част от сълзите ми тази сутрин бяха предизвикани от мисълта, че Симон никога няма да се запознае с дедите си. И обратно. В плетеницата на нейния живот те ще представляват митологични образи, познати единствено чрез фотографиите и видеото. Никога няма да изпита радостта да чуе удивителния глас на майка ми. И никога не ще види кротката, нежна любов в очите на баща ми.

След като мама умря, татко много се стараеше да превърне всеки един от рождените ми дни в нещо много специално. На дванадесетия ми рожден ден, след като току-що се бяхме преместили във вилата в Бовоа, татко и аз се разхождахме под сипещия се сняг из подкастрените и оформени градини на Шато дьо Виландри, Този ден той ми обеща, че ще бъде край мен винаги когато имам нужда от него. Вкопчих се по-здраво в ръката му, докато вървяхме покрай живия плет. И тогава плаках, след като му признах (а и на себе си) колко съм изплашена, че той също ще ме напусне. Приласка ме до гърдите си и ме целуна по челото. Никога не наруши обещанието си.

Единствено миналата година (време, което вече ми изглежда като друг човешки живот), моят рожден ден настъпи в ски-влак, веднага след пресичането на френската граница. В полунощ все още бях будна и преживявах отново обедната си среща с Хенри в дървената хижа откъм Вайсфлухьох. Когато той ме запита по заобиколен път дали не е баща на Женевиев, аз не му отговорих. Не бих му доставила това удоволствие.

Спомнях си как тогава във влака си мислех дали е честно да крия от дъщеря си факта, че баща й е крал на Англия? Дали моята гордост и себеуважение са достатъчни да ме оправдаят пред дъщеря ми, на която съм попречила да разбере, че е принцеса? Отново и отново премислях безрезултатно тези въпроси, отправила невиждащ взор в нощта, когато в моето спално купе като по поръчка се появи Женевиев. Честит рожден ден, мамо, усмихна се тя. Прегърна ме. Едва не й казах за баща й. Сигурна съм, че щях да го направя, ако знаех какво ще ми се случи на Нютоновата експедиция. Липсваш ми, Женевиев. Ще ми се да имах възможността за подобаващо сбогуване.

Спомените са нещо много особено. Тази сутрин в депресията пороят от спомени за минали рождени дни засили моето чувство за изолация и загуба. Сега, когато настроението ми е по-стабилно, същите тези спомени носят наслада. В този спомен вече не съм така ужасно тъжна, че Симон няма да може да преживее това, което е познато за мен. Нейните рождени дни ще бъдат различни от моите и единствени по рода си в нейния живот. Мое изключително предимство и задължение е да ги направя толкова незабравими и изпълнени с обич, колкото мога.

[1] ivoiriennes — (фр.) — танци на слоновата кост. — Б.пр. ↑

3.

26 май, 2201

Преди пет часа във вътрешността на Рама започнаха да се случват поредица необичайни събития. По това време бяхме седнали да вечеряме всички заедно, а вечерята ни се състоеше от печено говеждо, картофи и салата. (В усилията си да се накараме да повярваме, че ядем нещо вкусно, ние даваме кодови названия на всяка една от химическите комбинации, които получаваме от рамианите. Кодовите названия най-общо произлизат от вида осигурена храна: така нашето „говеждо печено“ е богато на белтъци, „картофите“ са предимно въглехидрати и т.н.) Тогава чухме съвсем ясно някакво изсвирване в далечината. Спряхме да се храним, после мъжете набързо се изкачиха нагоре, блъскайки се един друг. Когато свиренето продължи, аз грабнах Симон и някои от по-дебелите дрехи, увих бебето в множество одеяла и последвах Майкъл и Ричард горе на студа.

На повърхността свиренето се чуваше много по-силно. Бяхме горе-долу сигурни, че то идва от юг, но тъй като на Рама беше тъмно, ние се колебаехме дали да се отдалечим от нашето леговище. След няколко минути обаче видяхме цветни светлинни петна, които се отразяваха в огледалната повърхност на заобикалящите ни небостъргачи, така че любопитството ни не можеше повече да бъде удържано. Предпазливо запълзяхме към южния бряг на острова, където между нас и внушителните хорни на Южната падина на Рама нямаше да има никакви сгради.

Когато пристигнахме на брега на Цилиндричното море, там вече беше започнало омагьосващо светлинно представление. Дъги от многоцветни светлини летяха наоколо и в продължение на повече от час осветяваха гигантските извивки на Южната падина. Дори бебето Симон беше омагьосано от дългите жълти, сини и червени серпентини, които подскачаха между извивките и образуваха в тъмнината картина, наподобяваща дъга след дъжд. Когато най-неочаквано представлението прекъсна, ние запалихме фенерчетата и се отправихме надолу към пещерата.

Повървяхме няколко минути, но оживеният ни разговор бе прекъснат от далечен, продължителен писък — несъмнено това беше звук от едно от птицеподобните същества, които миналата година помогнаха на мен и Ричард да избягаме от Ню Йорк. Спряхме рязко и се вслушахме. Откакто се върнахме в Ню Йорк да предупредим рамианите за идващия ядрен направляем снаряд, нито бяхме виждали, нито бяхме чували някакви птицеподобни, така че ние с Ричард много се тревожехме. Ричард дори беше прескачал до тяхната пещера на няколко пъти, но на виковете му, отправени надолу по широкия, вертикално спускащ се коридор, не се беше отзовал никой. Само преди месец Ричард изказа подозрение, че птицеподобните окончателно са напуснали Ню Йорк, но тазвечерният писък ясно показа, че поне един от нашите приятели все още се навърта наоколо.

Секунди след това, още преди да успеем да обсъдим въпроса, дали един от нас да не тръгне по посока на писъка, ние чухме друг шум, също познат, който беше прекалено силен, за да останем спокойни. За щастие, тътрещите се четки не се намираха между нас и нашата пещера. Прегърнах Симон с две ръце и спринтирах към дома, а от бързането в тъмнината поне на два пъти щях да се блъсна в близките сгради. Майкъл пристигна последен. Дотогава аз вече бях приключила с отварянето както на прикритието, така и на скарата. Няколко са, изрече Ричард, останал без дъх, докато шумовете от октопаяците ставаха все по-силни и ни обкръжаваха. Той насочи лъча на фенерчето към дългата пътека, която водеше на изток от нашата пещера, и всички ние видяхме два големи, тъмни обекта, които се движеха в нашата посока.

Обикновено си лягаме да спим два или три часа след вечерята, но тази нощ направихме изключение. Светлинното шоу, писъкът на птицеподобното и срещата отблизо с октопаяците изпълни и трима ни с енергия. Говорехме ли, говорехме. Ричард беше убеден, че предстои да се случи нещо наистина голямо. Припомни ни, че маневрата на Рама, преди Земята да нанесе ядрения удар, също се предхождаше от малко светлинно шоу в Южната падина. Сети се, че тогава космонавтите от „Нютон“ бяха стигнали до общо заключение за целта на тази демонстрация: нещо като известие за нас или твърде възможно — сигнал за тревога. Ричард се питаше какво ли е значението на тазвечерното главозамайващо представление.

Преди близкото преминаване на Рама край Земята Майкъл не беше влизал в нея за по-дълго време и никога по-рано не бе имал възможност за контакти нито с птицеподобните, нито и с октопаяците, така че за него събитията от тази вечер бяха още по-значителни. Мимолетният поглед, хвърлен към пипалатите същества, които се приближаваха към нас по пътеката, му даде известна представа за ужаса, който миналата година бяхме изпитали с Ричард, препускайки нагоре по онези чудновати колове, за да се измъкнем от октопаяците.

— Октопаяците ли са рамианите? — попита тази вечер Майкъл. — Ако е така — продължи той, — защо бягаме от тях? Технологията им дотолкова е надскочила нашата, че на практика те могат да си правят с нас каквото им хрумне.

— Октопаяците са пътници на това возило — отвърна бързо Ричард, — също като нас. И като птицеподобните. Октосите си мислят, че може би ние сме рамианите, но не са сигурни. Птицеподобните пък са загадка. Ей богу, не вярвам да представляват транспортен космически вид. Но как ли са се качили за първи път на борда? Може би са част от най-ранната екосистема на Рама?

Инстинктивно притиснах Симон към тялото си. В съзнанието ми проблесна споменът за нещастния доктор Такагиши, който стоеше в музея на октопаяците, препариран като огромна риба или тигър; полазиха ме тръпки.

— Ако сме пътници — изрекох тихо, — тогава къде отиваме?

Ричард въздъхна.

— Направих някои изчисления и резултатите не са много окуражаващи. Макар че пътуваме с голяма бързина спрямо Слънцето, скоростта ни е ниска по отношение на локалната звездна система. Ако траекторията ни не се промени, ще напуснем Слънчевата система в посока приблизително към звездата на Барнард. Ще пристигнем в системата на Барнард след няколко хиляди години.

Симон се разплака. Беше станало късно и тя бе много изморена. Извиних се и отидох да я накърмя в стаята на Майкъл, докато мъжете останаха да преглеждат върху черния екран сензорните изходи, за да проверят дали биха могли да си изяснят какво става. Симон сучеше нервно, дори веднъж ме ухапа. Тази раздразнителност не е характерна за нея. Обикновено е такова лъчезарно бебе.

— Чувстваш нашия страх, нали? — рекох й аз. Чела съм, че бебетата могат да усещат емоциите на заобикалящите ги възрастни. Сигурно е вярно.

Все още не мога да се отпусна и да почивам, въпреки че Симон вече най-спокойно спи върху одеялото на пода. Шестото ми чувство ме предупреждава, че събитията от тази вечер сигнализират за преход в живота ни на борда на Рама към нова фаза. Не съм очарована от прогнозата на Ричард, че Рама може да се носи в междузвездната пустош повече от хиляда години. Опитах се да си представя, че прекарвам остатъка от живота си при условията на настоящето, но разумът ми направи засечка. За Симон преживяването определено щеше да бъде отегчително. Открих, че подбирам думи за молитва към Господ, към рамианите или към всеки друг, който има властта да промени бъдещето. Молитвата ми беше много простичка. Помолих се предстоящите промени по някакъв начин да обогатят бъдещия живот на малката ми дъщеричка.

28 май, 2201

Снощи отново имаше продължително изсвирване, последвано от импозантно светлинно представление в Южната падина на Рама. Не отидох да го видя. Останах в пещерата със Симон. Майкъл и Ричард не срещнаха други обитатели на Ню Йорк, Ричард каза, че продължителността на спектакъла е била приблизително същата като по-рано, но индивидуалните изяви са били значително по-различни. А впечатлението на Майкъл бе, че единствената голяма промяна в представлението са били цветовете. Според него този път водещият цвят бил синият, докато преди два дни беше жълтият.

Ричард е сигурен, че рамианите са влюбени в числото три, затова довечера ще има още едно представление. Денят и нощта на Рама сега са приблизително по двадесет и три часа (Ричард го нарича рамианско равноденствие и това бе точно предсказано от свръхинтелигентния ми съпруг в дневника, който връчи на Майкъл и мен преди четири месеца), така че третото представление ще започне след около два земни дни. След тази трета демонстрация всички очакваме да се случи нещо необикновено. Този път със сигурност ще отида да гледам, освен ако не възникне някаква опасност за Симон.

30 май, 2201

Преди повече от четири часа нашият масивен цилиндричен дом започна да набира все по-голямо ускорение. Ричард е толкова развълнуван, че едва се сдържа. Той е убеден, че под горния край на вдигнатия Южен полуцилиндър се намира изтласкваща система, която работи на физически принципи, надхвърлящи най-необузданите фантазии на учените и инженерите от човешкия род. Вторачил се е в данните на външните сензори, които се изписват на черния екран, държи любимия си портативен компютър и от време на време въвежда в него по нещо в зависимост от това, какво е видял на монитора. Периодично измърморва по някоя дума на себе си и на нас за това, какъв според него е ефектът на тази маневра върху траекторията.

Навремето, когато посред пътя си Рама промени своята орбита, за да поеме удара на Земята, аз лежах в безсъзнание на дъното на шахтата, така че днес не ми е известно колко силно се е тресъл подът при предишната маневра. Според Ричард онези вибрации са били дреболия в сравнение с това, което преживяваме сега. В момента най-обикновеното ходене представлява трудност. Подът подскача нагоре-надолу с голяма честота, сякаш само на няколко метра оттук работи пневматичен чук. Държим Симон на ръце от мига, в който започна ускоряването. Не можем да я оставим на пода или в люлката, защото вибрациите я плашат. Единствено аз се разхождам със Симон на ръце и тогава съм особено предпазлива. Наистина има опасност да загубя равновесие и да падна. И Ричард, и Майкъл падаха вече по два пъти. Симон ще бъде сериозно наранена, ако взема да се стоваря върху нея.

Оскъдната ни мебелировка танцува из цялото помещение. Всъщност преди половин час един от столовете изскочи в коридора и се отправи към стълбите. Първоначално на всеки десет минути връщахме мебелите по местата им, но сега просто не им обръщаме внимание, освен ако не се отправят към входа за коридора.

Общо взето всичко това е направо невероятно и започна с третото (и последно) светлинно представление на юг. Снощи Ричард излезе навън пръв, сам, точно преди мръкване. Няколко минути по-късно той се втурна обратно и възбудено задърпа Майкъл нагоре. Когато се върнаха, Майкъл изглеждаше така, сякаш бе видял дух.

— Октопаяци — извика Ричард. — Струпали са се по бреговата линия два километра на изток. С дузини…

— Е, всъщност не знаеш точно колко са — каза Майкъл. Гледахме ги най-много десет секунди, преди светлината да изгасне.

— Аз ги наблюдавам от по-дълго време, нали бях горе сам — настоя Ричард. — С бинокъла успях да ги огледам много добре. Отначало бяха само няколко, после взеха да прииждат на тълпи. Направих опит да ги преброя, когато видях, че те се организират в нещо като боен строй. Начело на тази формация излезе един гигантски октос с глава на червени и сини черти.

— Аз не забелязах подобен синьо-червен гигант, нито пък някаква „формация“ — добави Майкъл, когато втренчих в тях невярващ поглед. — Но съвсем ясно видях голям брой от съществата с тъмните глави и пипала в черно и златисто. Според мен те са се обърнали на юг в очакване на светлинното шоу.

— Видяхме и птицеподобните — извърна се към мен Ричард, а после погледна Майкъл. — Според теб колко от тях бяха в ятото?

— Двадесет и пет, може би тридесет — отвърна Майкъл.

— Кръжаха високо във въздуха над Ню Йорк, надаваха писъци, когато се издигаха, а после отлитаха на север, пресичайки Цилиндричното море… — За момент Ричард млъкна. — Мисля, че тези тъпи птици са преживявали нещо такова и преди. Мисля, че знаеха какво ще се случи.

Започнах да увивам Симон в одеялото й.

— Какво правиш? — попита ме Ричард.

Обясних му, че нямам и намерение да изпусна финалното светлинно представление. Напомних му също как ми се беше заклел, че октопаяците дръзват да се появяват само нощно време.

— Случаят е по-особен — отвърна уверено той точно когато прозвуча свирката.

Тази вечер представлението ми се стори още по-впечатляващо. Може би точно това очаквах. Червеното определено беше водещият цвят на нощта. В един момент пламтяща червена арка описа пълен и съвършен шестоъгълник, който свърза върховете на шестте по-малки хорни. Но колкото и впечатляващи да бяха рамианските светлини, те не успяха да останат в центъра на вниманието тази вечер. Около тридесет минути след началото Майкъл изкрещя:

— Погледнете! — И посочи надолу по бреговата линия, в посоката, където по-рано Ричард беше видял октопаяците.

В небето над замръзналото Цилиндрично море едновременно се бяха възпламенили няколко светлинни кълба. Пламъците се намираха на около петдесет метра над земята и осветяваха приблизително един квадратен километър от простиращия се под тях лед. През минутата, в която можехме да различим някои подробности, видяхме как по леда на юг се придвижва голяма тъмна маса. Ричард ми подаде бинокъла си точно когато пламъците бяха започнали да избледняват. Успях да различа, някои индивиди сред тълпата. Удивително голям брой от октопаяците имаха шарки по главите си, но повечето бяха тъмни, черни като въглища, точно като онзи, който ни гони до пещерата. Както черно-златистите пипала, така и формата на телата им потвърждаваха, че тези същества са от същия вид, който бяхме видели миналата година, когато се покатерихме на коловете. Ричард наистина беше прав. Бяха с дузини.

Когато маневрата започна, бързо се завърнахме в пещерата. Опасно е да се намираш навън по време на силни вибрации в Рама, От време на време малки части от околните небостъргачи се отчупват и се стоварват с грохот на земята. Веднага след започването на трусовете, Симон се разплака.

След трудното спускане в пещерата Ричард се залови да проверява външните сензори: разглеждаше предимно разположението на звездите и планетите (например Сатурн изобщо не може да бъде идентифициран от позицията на Рама), а после правеше изчисления, основани на данните от наблюденията. Ние с Майкъл се редувахме да държим Симон; накрая седнахме в ъгъла на помещението — срещата между двете стени ни създаваше някакво чувство за стабилност — и разговаряхме за този удивителен ден.

Почти цял час по-късно Ричард оповести резултатите от предварителното определяне на орбитата. Първоначално нанесе точките на орбитата на хиперболичната ни траектория спрямо Слънцето преди започването на маневрата. После представи с драматизъм новите допирателни елементи (както ги нарече) на моментната ни траектория. Някъде в дълбините на паметта ми трябва да е скътана информация, която изяснява термина допирателни елементи, но за щастие не ми се наложи да я търся. От контекста можех да разбера, че Ричард използва съкратен начин да й съобщи колко много се е променила нашата хипербола през първите три часа на маневрата. Обаче цялостното значение на промяната в хиперболичната ексцентричност ми убягваше.

Майкъл явно си спомняше повече неща от звездната механика.

— Сигурен ли си? — попита почти веднага.

Количествените резултати са с широк диапазон на грешка — отвърна Ричард. — Но по отношение на качественото значение за промяната на траекторията не може да съществува никакво съмнение.

— Значи скоростта, с която напускаме Слънчевата система нараства?

— Точно така — кимна Ричард. — На практика цялото ускорение е насочено към нарастване на скоростта ни спрямо Слънцето. Маневрата вече е добавила към нея много километри в секунда.

— Това е потресаващо — подсвирна Майкъл.

Разбрах същината на това, което казваше Ричард. Ако досега бяхме хранили някаква надежда, че сме тръгнали на обиколно пътешествие, което по магически начин ще ни върне на Земята, сега тези надежди бяха разбити. Рама щеше да напусне Слънчевата система много по-бързо, отколкото бяхме очаквали. Докато Ричард пееше дитирамби за изтласкващата система, която може да причини такава промяна в скоростта на този „космически кораб — мамут бегемот“, аз кърмех Симон и открих, че мисля за бъдещето й. Значи категорично напускаме Слънчевата система, мислех си аз, и отиваме някъде другаде. Дали ще видя някога новия свят? А Симон? Възможно ли е, дъще моя, Рама да бъде твой дом през целия ти живот?

Подът продължава да се тресе яко, но това ме успокоява. Ричард твърди, че скоростта на напускането ни продължава бързо да нараства. Добре. Щом сме се отправили към ново място, нека поне да пътуваме колкото е възможно по-бързо.

4.

5 юни, 2201

Събудих се посред нощ, от настоятелно чукане, което долиташе откъм вертикалния коридор на пещерата. Макар че нормалното ниво на шума вследствие на постоянното треперене беше значително, както и Ричард, така и аз можехме да чуем съвсем ясно тежките удари. Най-напред се убедихме, че Симон спи спокойно в новата люлка, която Ричард конструира, за да намали вибрациите, а после предпазливо се отправихме към вертикалния коридор.

Докато се изкачвахме по стъпалата към скарата, която ни защитаваше от нежелани посетители, чукането се засили. На една от площадките Ричард се наведе към мен, за да ми прошепне, че „това сигурно е МакДаф, който чука на портата“ и че „злите ни деяния“ скоро ще бъдат разкрити. Бях прекалено напрегната, за да се разсмея. На няколко метра под скарата видяхме на стената пред нас да се проектира една голяма, движеща се сянка. Спряхме да я разгледаме. И Ричард, и аз тутакси осъзнахме, че външното покритие към пещерата е отворено (по това време горе на Рама беше светло) и че странната сянка на стената явно принадлежи на рамианско същество или на биот, който предизвиква чукането.

— Какво, по дяволите, е това? — зачудих се гласно и инстинктивно стиснах ръката на Ричард.

— Трябва да е нещо ново — отвърна много тихо Ричард.

Казах му, че сянката прилича на стар модел нефтена помпа, която се движи нагоре-надолу сред поле от петролни залежи. Той се усмихна нервно и се съгласи.

Почакахме няколко минути, без да доловим каквато и да е промяна в ритъма на почукването на посетителя, и Ричард заяви, че възнамерява да се покатери до скарата, откъдето ще може да види нещо по-определено от една сянка. Това, разбира се, означаваше, че онова нещо отвън, което блъскаше по вратата ни, също щеше да е в състояние да го види, ако приемем, че има очи или някакви приблизителни техни еквиваленти. Поради някаква причина в този момент си припомних доктор Такагиши и ме обля вълна от страх. Целунах Ричард и му заръчах да не поема никакви рискове.

Когато той стигна до последната площадка, разположена точно над тази, на която чаках аз, тялото му беше частично осветено и закриваше движещата се сянка. Чукането рязко спря.

— Биот е — извика Ричард. — Прилича на богомолка с допълнителна ръка в средата на лицето.

Внезапно очите му се разшириха.

— А сега отваря скарата — добави и тутакси отскочи от площадката.

Секунда по-късно беше до мен. Сграбчи ръката ми и следващите няколко стъпала изминахме на бегом. Не се спряхме, преди да достигнем нивото, на което живеехме, няколко площадки по-надолу.

Над нас се чуваха шумове от придвижване.

— Има още една богомолка и най-малкото един биот-булдозер зад първата — изрече останалият без дъх Ричард. — Веднага щом ме видяха, започнаха да отстраняват скарата. Очевидно са чукали само за да ни предупредят за своето присъствие.

— Но какво искат? — Въпросът ми беше риторичен. — Шумът над нас продължаваше да нараства. — Сякаш са цяла армия — отбелязах нервно.

Само след секунда ги чухме да се придвижват надолу по стълбището.

— Трябва да изчезваме — изрече обезумял Ричард. — Ти вземи Симон, а аз ще събудя Майкъл.

Изтичахме по коридора към нашата жилищна зона. Целият този шум вече беше разбудил Майкъл. Симон също се беше размърдала. Събрахме се всички заедно в централното помещение, седнахме на тресящия се под срещу черния екран и зачакахме чуждите нашественици. Ричард беше набрал на клавиатурата молба към рамианите, която при въвеждането на две допълнителни команди щеше да предизвика повдигането на черния екран, както ставаше, когато невидимите ни благодетели се готвеха да ни снабдят с някой нов продукт.

— Ако ни нападнат — обади се Ричард, — ще потърсим спасение в тунелите зад екрана.

Изтече половин час. От шумотевицата откъм стълбището разбирахме, че натрапниците вече се намират на нашето ниво на пещерата, но все още никой от тях не беше навлязъл в прохода към жилищната зона. След още петнадесет минути любопитството надделя у съпруга ми.

— Отивам да видя какво става — заяви Ричард и остави Майкъл с мен и Симон.

Върна се след по-малко от пет минути.

— Те са петнадесет, а може би и двадесет, — съобщи той, объркано смръщил вежди. — Към три богомолки плюс биоти-булдозери от два различни вида. Изглежда, ще строят нещо в отсрещния край на пещерата.

Симон отново бе заспала. Сложих я внимателно в люлката и последвах мъжете по посока на шума. Когато достигнахме до овалния коридор, откъдето започват стълбите нагоре към Ню Йорк, ние се озовахме пред водовъртеж от активност. Беше невъзможно да се обхване с поглед огромната дейност, която се извършваше в противоположния край на помещението. Богомолките изпълняваха ролята на надзиратели, а биотите булдозери разширяваха хоризонталния проход в отсрещния край на овалния коридор.

— Имате ли някаква представа какво биха могли да правят? — запита Майкъл шепнешком.

— Никаква. — Отговорът на Ричард прозвуча заедно с въпроса. Двадесет и четири часа по-късно все още не е ясно какво строят биотите. Според Ричард разширението на прохода е предназначено, за да се инсталира някаква нова апаратура. Той смята, че и цялата тази дейност почти сигурно е свързана с нас, след като в края на краищата се извършва в нашата пещера.

Биотите работят, без да спрат за отдих, храна или сън. Сякаш действат по план или по указание на някой експерт, което предварително е било обсъдено до най-малката подробност, защото никой от тях не разисква нищо. От своя страна, биотите не ни показаха с нищо, че забелязват как ги наблюдаваме.

Преди около час ние споделихме помежду си безсилието, което ни обзема, когато не знаем какво става около нас. По едно време Ричард се усмихна.

— Всъщност положението не е много по-различно от това на Земята.

— Думите му прозвучаха неясно. Когато ние с Майкъл настояхме да поясни какво има предвид, Ричард просто махна с ръка.

— Дори и у дома — отвърна замислено той — познанието ни е силно ограничено. Търсенето на истината винаги е свързано с чувство за безсилие.

8 юни, 2201

Не мога да си обясня как биотите съумяха да завършат съоръжението толкова бързо. Преди два часа си тръгна и последният от тях. Беше старшата богомолка, която в ранния следобед ни даде знак (с помощта на „ръката“ в средата на „лицето“ й), че иска да огледаме новото помещение. После се затъркаля нагоре по стълбите и изчезна. Ричард твърди, че е останала при нас, докато не се убеди, че сме разбрали всичко.

Единственото нещо в новото помещение е тесен, правоъгълен резервоар, който очевидно е бил проектиран за нас. Стените му са от блестящ метал и са високи около три метра. От двете страни има по една стълба от пода до ръба на резервоара. На няколко сантиметра под ръба, по продължение на целия резервоар, преминава стабилна пътека.

Във вътрешността на правоъгълната структура са окачени четири хамака, изработени от нещо като ципа, които са здраво прикрепени към стените. Всяко от тези забележителни изделия е изработено специално за съответния член от нашето семейство. Хамаците на Майкъл и Ричард са в единия край на резервоара; тези за Симон и мен са по средата. Миниатюрният хамак на дъщеря ми е вдясно на моя.

Разбира се, Ричард вече подробно е проучил цялата подредба. Тъй като резервоарът има капак, а хамаците са разположени в долната част на кухината, на около метър, метър и половина от горния ръб, той заключи, че резервоарът ще се затваря и после може би ще се изпълва с течност. Но с каква цел е бил построен? Нима щяха да ни подлагат на някакъв експеримент? Ричард е сигурен, че рамианите се готвят да ни тестват за нещо, но Майкъл твърди, че използването ни като морски свинчета е „несъвместимо с рамианската индивидуалност“, която сме наблюдавали и преди. Нямаше как да не се разсмея при тази негова забележка. Неизлечимият религиозен оптимизъм на Майкъл вече се е разраснал и явно включва и рамианите. Винаги допуска, също като доктор Пангло на Волтер, че живеем в най-добрата от всички възможни вселени.

Старшата богомолка се навърташе наоколо, предимно наблюдавайки от пътеката около ръба на резервоара, докато и четиримата не се настанихме в хамаците. Ричард отбеляза, че независимо от това, че хамаците са разположени на различна дълбочина, когато заемем плетените си легла, всички ние „потъваме“ приблизително до едно и също ниво. Паяжината е умерено еластична, а структурата й напомня на решетъчния материал, с който неведнъж сме се срещали на Рама. Докато този следобед „изпробвах“ хамака си, подскачането му ми напомни за страха и възбудата по време на моето фантастично пътуване над Цилиндричното море. Когато затворих очи, бе много лесно да се видя над водата, провесена под трите гигантски птицеподобни, които ме отнасяха към свободата.

Поглед към стената на пещерата от страната на нашата жилищна зона ни разкрива комплект дебели тръби, които са свързани направо с резервоара. Подозираме, че тяхното предназначение е да докарат тук някаква течност, която да изпълни целия обем. Мисля, че ще разберем това много скоро.

И така, какво ще правим сега? И тримата сме съгласни, че просто трябва да изчакаме. В края на краищата от нас без съмнение се очаква да прекараме известно време в този резервоар. Но трябва да приемем, че подходящият момент ще ни бъде подсказан.

10 юни, 2201

Ричард беше прав. Беше сигурен, че периодичното свирене с ниска честота, което се чу рано вчера, оповестява друга преходна фаза на мисията. Дори предположи, че трябва да отидем в новия резервоар и да се подготвим да заемем положение в индивидуалните хамаци. Ние с Майкъл взехме да спорим с него, настоявахме, че няма достатъчно информация, за да прави такова прибързано заключение.

Трябваше да послушаме съвета на Ричард. Пренебрегнахме свирката и продължихме с обичайната си ежедневна дейност, ако изразът може изобщо да бъде употребен за съществуване във вътрешността на този космически кораб от междузвезден произход. Около три часа по-късно на входа на централното ни помещение внезапно се появи старшата богомолка и ми изкара акъла. С чудатите си пръсти посочи надолу по коридора и ни даде да разберем, че трябва да се придвижваме с известна експедитивност.

Симон все още спеше и не беше никак доволна, когато я разбудих. На всичкото отгоре беше и гладна, но прецених, че биотът богомолка нямаше да ме остави да я накърмя. Така че Симон плачеше на пресекулки, докато нас ни подкарваха вкупом през пещерата на резервоара.

На пътеката по ръба на резервоара ни чакаше втора богомолка. В странните си ръце тя държеше прозрачни шлемове. Трябва да беше нещо като контрольор, защото не ни позволи да слезем до хамаците, преди да направи проверка и да се убеди, че шлемовете са правилно поставени върху главите ни. Пластмасовото (или стъклено) съединение в предната част на шлема е направено изключително добре, през него се вижда превъзходно. Дъната на шлемовете също са изключителни. Те са от леплив каучукообразен материал, който прилепва много плътно към кожата и създава непропусклив изолационен слой.

Лежахме в хамаците едва от тридесет секунди, когато мощна вълна ни притисна надолу към преплетените елементи с такава сила, че потънахме наполовина в празния резервоар. Миг по-късно тънки влакна (сякаш изникваха от материята на хамаците) се увиха около телата ни, оставяйки свободни само ръцете и шиите. Хвърлих поглед към Симон да видя дали не плаче, но на лицето й цъфтеше голяма усмивка.

Резервоарът вече беше започнал да се пълни със светлозелена течност. След по-малко от минута бяхме заобиколени от нея. Плътността й беше приблизително като тази на телата ни, защото плувахме на повърхността й, докато капакът не беше затворен и течността не изпълни изцяло обема на резервоара. Макар че възможността да се намираме в опасност ми се струваше малко вероятна, аз действително се изплаших, когато капакът се затвори над главите ни. У всекиго от нас се крие частица клаустрофобия.

Мощното ускорение продължи през цялото време. За щастие във вътрешността на резервоара не беше съвсем тъмно. По капака му бяха разпръснати миниатюрни светлинки. Можех да виждам Симон край себе си, тялото й подскачаше като шамандура. Можех да различа дори и Ричард в далечината.

Прекарахме в резервоара повече от два часа. Когато престоят ни приключи, Ричард беше много възбуден. Той ни заяви, че според него току-що сме приключили „тест“, от който да се разбере как можем да издържим „прекомерни“ натоварвания.

— Те не са удовлетворени от нищожните ускорения, които сме понасяли до този момент — обясни ни многословно. — Рамианите искат наистина да увеличат скоростта. За тази цел космическият кораб трябва да бъде подложен на продължителни и високи же-натоварвания. Резервоарът е бил създаден, за да ни осигури задоволително поглъщане на удара, така че нашата биологична конструкция да може да се приспособи към необичайната околна среда.

Ричард прекара целия ден в изчисления и преди няколко часа ни показа предварителните резултати от възстановяването на вчерашното „ускоряване.“

— Вижте! — извика той, като почти не беше в състояние да се сдържа. — През този кратък двучасов период ние сме променили скоростта си до седемдесет километра в секунда. Това е абсолютно невероятно за космически кораб с размера на Рама! През цялото време ускорението е било близо десет-же. — После ни се усмихна. — Този кораб притежава дяволски начин за бързо придвижване.

Когато тестът в резервоара приключи, аз въведох във всекиго от нас, включително в Симон, нов набор биометрични проби. Не открих нищо необичайно, най-малкото нищо, което да ме усъмни, но трябва да призная, че все още съм малко разтревожена как ще реагират телата ни на този стрес. Преди няколко минути Ричард ме сгълча.

— Със сигурност рамианите също ни наблюдават — рече той, с което ми показа, че биометрията според него е безсмислена. — Хващам се на бас, че са получили данните от онези влакна.

5.

19 юни, 2201

Речникът ми е беден да опиша преживяванията си от последните няколко дни. Думата „зашеметяващи“ например е бледа, за да предаде изцяло усещането за необичайност, което имах в онези дълги часове в резервоара. Единствените ми преживявания, които далечно напомнят на тях, бяха предизвикани от поемане на каталитични химически вещества: първия път, когато бях на седем години, по време на Поро-церемонията в Брега на слоновата кост, и неотдавна, след като изпих флакончето на Омех, докато се намирах на дъното на шахтата в Рама. Но тези две пътувания или видения, или каквото и да бяха, са отделни случаи със сравнително кратка продължителност. Неотдавнашните епизоди в резервоара продължиха с часове.

Преди да се впусна в изчерпателно описание на света в моето съзнание, най-напред трябва да обобщя „действителните“ случки от изминалите две седмици, така че епизодите на халюцинации да бъдат вместени в контекста. Всекидневието ни протичаше по повтаряща се схема. Космическият кораб продължи да маневрира, но по два отделни начина: „нормален“, когато подът се тресе и всичко се движи, но може да се води един полунормален живот, и „свръхскоростен“, когато Рама набира жестоко ускорение, което според оценката на Ричард сега надминава единадесет-же.

Когато космическият кораб се движи свръхскоростно, ние четиримата трябва да стоим в резервоара. Тези периоди траят малко по-малко от осем часа за всеки цикъл с продължителност двадесет и шест часа и шест минути. Очевидно замисълът е бил да спим през периода на свръхскоростно придвижване. Миниатюрните светлинки над главите ни в затворения резервоар угасват след първите двадесет минути, така че ние лежим в пълен мрак, докато не изминат и последните пет минути на осемчасовия период.

Според Ричард тези кратки маневри ускоряващ бягството ни от Слънцето. Ако те останат постоянни по посока и по степен на ускорение, и ако продължат един месец, в края на този месец ние ще се движим със скоростта на светлината по отношение на Слънчевата система.

— Къде отиваме? — попита вчера Майкъл.

— Все още е твърде рано да се каже — отвърна Ричард. — Всичко, което знаем, е, че се изхвърляме все по-надалече с фантастична скорост.

През всеки период температурата и плътността на течността в резервоара се донагласяват много внимателно и сега вече са точно като тези на телата ни. В резултат, когато легна в тъмнината, аз не чувствам нищо, с изключение на едва осезаем натиск надолу. Разумът постоянно ми говори, че се намирам в антиускорителен резервоар и съм заобиколена от някаква течност, която поглъща мощния натиск върху тялото ми, но отсъствието на дразнители, в края на краищата, води до пълна загуба на усета за тялото ми. Точно тогава започват халюцинациите. Сякаш, за да действа мозъкът ми правилно, е необходима някаква обичайна сетивна входяща информация. Ако до него не достигнат звуци, образи, вкусове, миризми, болка, неговата активност престава да се подчинява на правилата.

Преди два дни се опитах да обсъдя това явление с Ричард, но той само ме изгледа, като че ли съм луда. Самият той няма халюцинации. Прекарва времето си в „зоната на здрача“ (неговото название за периода на отсъствие на входяща сензорна информация преди дълбокия сън), като прави математически изчисления, извиква във въображението си многобройни карти на Земята или дори съживява най-забележителните си сексуални мигове. Определено се справя със своя мозък, въпреки отсъствието на входяща сензорна информация. Ето защо сме толкова различни. Моят мозък търси да открие собствена насока, когато не се използва за домакинска работа (каквато е обработката на милионите частички информация, постъпваща от всички клетки на тялото ми).

Обикновено халюцинациите започват със зелени или червени петънца, които се появяват в заобикалящата ме абсолютна тъмнина. Когато петънцата започнат да нарастват, към тях се присъединяват и други цветове, най-често жълто, синьо и мораво. Всеки един от цветовете бързо приема някакви свои неправилни очертания и се разстила пред екрана на зрението ми. Това, което виждам, се превръща в калейдоскоп от ярки багри. Движението в полето се ускорява, докато стотиците ивици и петна се слеят в умопомрачителен взрив.

Сред този бунт на цветовете започват да се оформят смислени изображения. Първоначално не мога да разбера какво представляват, защото фигурата или фигурите са твърде дребни, като че ли се намират много, много далеч. С приближаването им изображенията променят неколкократно цвета си, което засилва както сюрреалистичното звучене на видението, така и вътрешното ми чувство за боязън. В над петдесет на сто от случаите изображението, което в края на краищата се разпада, е на майка ми или на някакво животно като чита[1] или лъвица, в което интуитивно разпознавам предрешена майка ми. Докато само наблюдавам и не правя съзнателен опит да установя връзка с нея, тя остава да присъства в променящите се изображения. Но ако опитам да се свържа по какъвто и да било начин с нея или с животното, което я представлява, тя мигновено изчезва и ме оставя с непреодолимото чувство за изоставеност.

По време на една от последните ми халюцинации цветните вълни се разбиха на геометрични фигури, а те на свой ред преляха в човешки силуети, които маршируваха пред очите ми в колона по един. В яркозелена роба Омех оглавяваше процесията. Двете фигури в края също бяха на жени — героините на юношеството ми: Жана д’Арк и Елеонора Аквитанска. Когато дочух гласовете им, процесията се изгуби и сцената мигновено се смени. Неочаквано се озовах в малка гребна лодка, в мъглива ранна утрин, сред патешкото езерце край вилата ни в Бовоа. Започнах да треперя от страх и се разплаках неудържимо. Жана и Елеонора се появиха от мъглата и взеха да ме уверяват, че баща ми няма да се ожени за Хелън, английската дукеса, с която беше заминал да летува в Турция.

През една друга нощ цветната увертюра беше последвана от странно театрално представление някъде в Япония. Спектакълът халюцинация имаше само две действащи лица, които носеха на лицата си блестящи, изразителни маски. Единият мъж, облечен в каубойски костюм и вратовръзка, рецитираше стихове и притежаваше разкошно ясни и широко отворени очи с дружелюбно изражение, които можеха да се видят през отворите на маската му. Другият мъж приличаше ма самурай от седемнадесети век. Неговата маска беше с израз на постоянно недоволство. Той започна да заплашва както мен, така и колегата си от по-ново време. В края на тази халюцинация запищях, защото двамата мъже се срещнаха в средата на сцената и се сляха в една личност.

Някои от най-ярките халюцинаторни видения траеха само секунди. На втората или на третата нощ един гол Принц Хенри, набъбнал от желание, с тяло, оцветено в трептящо мораво, се появи за две или три секунди посред друго видение, в което яздех огромен зелен октопаяк.

По време на вчерашния сън часове наред нямаше никакви цветове. После, когато осъзнах, че съм невероятно гладна, от мрака изплува огромен плод, нещо средно между диня и пъпеш. Щом се опитах да хапна от него, веднага му пораснаха крака и офейка, изчезна сред неразгадаеми цветове.

Дали във всичко това има някакъв смисъл? Дали не мога да науча нещо за себе си или за своя живот от тези очевидно случайни излияния на ненасочения ми разум?

Спорът за значението на сънищата се води яростно вече почти три века и все още не е разрешен. Струва ми се, че тези мои халюцинации са много по-отдалечени от действителността дори отколкото са сънищата. В известен смисъл те са далечни братовчеди на двете психотични пътешествия, които направих навремето, а всеки опит да бъдат обяснени логично е абсурден. Но поради някаква причина аз продължавам да вярвам, че тези диви и на пръв поглед несвързани буйства на ума ми съдържат някаква фундаментална истина. Може би това е така; защото не мога да приема, че човешкият мозък има моменти, в които действа абсолютно без цел.

22 юли, 2201

Вчера най-сетне подът спря да се тресе. Ричард го беше предсказал. Когато преди два дни не влязохме в резервоара по обичайното време, Ричард основателно заключи, че маневрирането почти е приключило.

Значи навлизаме в друга фаза на невероятната ни одисея. Моят съпруг ни осведоми, че понастоящем пътуваме със скорост по-висока от половината скорост на светлината. Това ще рече, че на всеки две секунди покриваме разстоянието Земя — Луна.

В общи линии направлението е по посока на звездата Сириус, най-ярката същинска звезда в нощното небе на родната ни планета. Ако не маневрираме повече, ще пристигнем в околността на Сириус след още дванадесет години.

Изпитвам облекчение, че животът ни може да се върне към някакъв вид местно равновесие. Симон май издържаше дългите престои в резервоара без забележима мъка, но все пак не ми се вярва, че такова преживяване може да остане за едно дете без никакви последици. За нея ще е важно да възстановим ежедневието.

Когато съм сама, все още си мисля за ярките халюцинации през първите десет дни в резервоара. Признавам, че си отдъхнах с облекчение, когато най-накрая прекарах няколко „зони на здрача“ при пълно отнемане на сетивността, без в съзнанието ми да нахлуват безумни цветни схеми и несвързани видения. Вече бях започнала да се тревожа за разсъдъка си и, честно казано, бях повече от „зашеметена“. Макар че халюцинациите прекъснаха рязко, споменът за силата на тези видения все още ме държи нащрек всеки път, когато светлините по капака на резервоара изгаснат.

Като изключим онези първи десет дни, имах само още едно видение, но всъщност то може би е било твърде жив и ярък сън по време на нормален процес на спане. Независимо от факта, че в този случай изображението не беше така отчетливо, както при предишните, аз запомних всички подробности, защото то силно приличаше на една от халюцинациите ми в дъното на шахтата през миналата година.

В този последен сън или видение ние с баща ми присъствахме на концерт на открито на някакво непознато място. На сцената стоеше сам един стар господин от Ориента и свиреше на някакъв странен струнен музикален инструмент. За разлика от видението ми на дъното на шахтата този път ние с баща ми не се превърнахме в малки птички, които да отлетят към Шинон във Франция. Вместо това, видях как тялото на баща ми изчезва напълно, с изключение на очите му. След секунди се появиха още пет чифта очи и всички заедно образуваха във въздуха над мен шестоъгълник. Моментално разпознах очите на Омех и тези на майка ми, но другите три чифта бяха на непознати хора. От върховете на шестоъгълника те се бяха втренчили в мен, без да мигат, сякаш се опитваха да ми съобщят нещо. Точно преди музиката да спре, чух един отчетлив звук. Няколко гласа едновременно произнесоха думата „опасност“.

Какъв е произходът на моите халюцинации и защо само аз единствена от трима ни ги преживявам? Ричард и Майкъл също бяха лишени от сетивност и всеки от тях си призна, че „пред лицето му“ са плували някакви странни схеми, но техните видения никога не са били смислени. Ако е вярно предположението, че първоначално рамианите са ни инжектирали едно-две химически вещества с помощта на тънките влакънца, които се увиваха около телата ни, с цел да ни помогнат да заспим в чуждата заобикаляща ни среда, защо тогава само аз реагирах с толкова необуздани видения?

За Ричард и Майкъл отговорът е много прост: аз съм „податлив на опиати индивид с хиперактивно въображение“. Това обяснение изчерпва темата според двамата мъже. Те не говорят повече по въпроса и макар че са много учтиви, когато повдигна множеството спорни пунктове относно моите „пътувания“, вече не изглеждат заинтересувани. Можех да очаквам такъв вид реакция от Ричард, но не и от Майкъл.

Всъщност дори и нашият предсказуем генерал О’Туул не е напълно на себе си, откак започнахме сеансите в резервоара. Очевидно е бил свръхангажиран с нещо друго. Едва тази сутрин получих бегъл достъп до това, което ставаше в главата му.

След няколкоминутен тормоз с приятелски въпроси от моя страна той най-сетне започна бавно да говори:

— Без да съм го признавал съзнателно, винаги, при всеки нов пробив в науката, аз съм давал ново определение и граници на Бога. Бях успял да интегрирам към моя католицизъм една обща представа за рамианите, но с това всъщност просто разширих ограничената си дефиниция за Него. Сега се оказвам на борда на роботизиран космически кораб, който пътува със скорост, свързана с теорията за относителността и осъзнавам, че ще ми се наложи да дам пълна свобода на Бог. Само тогава Той може да бъде върховно същество за всички прашинки и процеси във вселената.

Явно в близко бъдеще предизвикателството на моя живот ще бъде в другата крайност. Ричард и Майкъл са се съсредоточили в мъчни за проумяване идеи — Ричард в царството на науката и инженеринга, а Майкъл в света на духа. Макар че се радвам от все сърце и душа на обнадеждаващите идеи, генерирани от тях в индивидуалното им дирене на истината, някой все пак трябва да се грижи за ежедневните неща. В края на краищата и тримата носим отговорност за подготовката на единствения представител на следващото поколение за живота й на възрастен. Изглежда задълженията на основен родител все пак се падат на мен.

Това е отговорност, която поемам на драго сърце, Когато Симон ми се усмихне лъчезарно по време на някое прекъсване в кърменето, аз вече не се унасям в мисли за халюцинациите и за мен няма толкова голямо значение дали има Бог или няма, дали рамианите са разработили метод за използване на водата като ядрено гориво. В този момент единственото нещо, което е от значение, е, че аз съм майката на Симон.

31 юли, 2201

На Рама определено настъпва пролетта. Затоплянето започна веднага щом маневрата приключи. Към края температурата на повърхността беше стигнала до двадесет и пет градуса под нулата и вече бяхме започнали да се питаме колко още може да се понижи външната температура, преди термосистемата на нашата пещера да бъде натоварена до крайност. Оттогава температурата се покачва стабилно, почти с градус на ден. При тази скорост след още две седмици ще преминем точката на замръзване.

Вече се намираме извън Слънчевата система, в почти абсолютния вакуум, който изпълва огромните пространства между съседните звезди. Нашето Слънце е все още господстващият обект на небето, но нито една от планетите му не се забелязва. Два или три пъти седмично с помощта на телескопичните данни Ричард търси признаци за появата на кометите от Облака на Оорт, но досега не е видял нищо.

Откъде ли идва топлината, която подгрява нашето превозно средство? Нашият главен инженер Ричард Уейкфийлд имаше готово обяснение, когато вчера Майкъл му зададе този въпрос.

— Същата ядрена система, която преди осигуряваше огромните промени в скоростта, вероятно произвежда и топлината. Рама трябва да има два различни операционни режима. Когато се намира в съседство с топлинен източник, например звезда, тя изключва главните си системи, включително двигателя и термичния контрол.

Двамата с Майкъл поздравихме Ричард за забележително правдоподобното обяснение.

— Но — запитах аз — остават още много други въпроси. Защо, например, са необходими две отделни инженерингови системи? И защо изобщо се изключва главната?

— По този въпрос имам само догадки — отвърна Ричард с обичайното си ухилване. — Може би главните системи се нуждаят от периодични ремонти, а те могат да бъдат осъществени само ако има външен източник на топлина и мощност. Виждали сте как различите биоти поддържат повърхността на Рама. Може би има друга група биоти, които се занимават изцяло с експлоатацията на главните системи.

— Аз имам друга идея — изрече бавно Майкъл. — Вярваш ли, че те са възнамерявали да бъдем на борда на космическия ни кораб?

— Какво искаш да кажеш? — запита Ричард. Дълбока бръчка проряза челото му.

— Според теб присъствието ни тук случайно ли е? Дали можем да приемем за случайност факта, че няколко представители на човешката раса в този момент се намират на борда ма Рама, ако изчислим всички вероятности това да се случи и отчетем спецификата на нашия вид?

Логиката на разсъжденията на Майкъл ми харесваше. Той намекваше, макар че все още сам ме го осъзнаваше напълно, че може би рамианите, са не само гении по отношение на строгата наука и машиностроенето. Може би знаеха това-онова и за вселенската психология? Ричард не внимаваше.

— Да не би да намекваш — попитах, — че в съседство със Земята рамианите нарочно са използвали второстепенните системи, очаквайки по този начин да ни подмамят за среща?

— Това е абсурдно — тутакси изрече Ричард.

— Но, Ричард — възрази Майкъл, — какви щяха да бъдат вероятностите за контакт, ако рамианите се бяха врязали в нашата система със скорост, доближаваща се значително до тази на светлината, ако бяха обиколили Слънцето и после бяха продължили нататък по техния увеселителен път? Абсолютно никакви. И както ти самият посочи, може би на този кораб има и други „чужденци“, ако можем да наречем себе си така. Съмнявам се, че са много видовете, които имат възможността…

По време на едно прекъсване на разговора напомних на двамата мъже, че Цилиндричното море скоро ще започне да се топи отдолу и непосредствено след това ще възникнат урагани и приливни вълни. По-късно всички се съгласихме, че ще се наложи да си върнем лодката, която беше от отдалечената страна на Бета.

Прекосяването на леда в двете посоки отне на мъжете малко повече от дванадесет часа. Когато се завърнаха, вече беше настъпила нощта. Още щом Ричард и Майкъл пристигнаха в пещерата, Симон, която вече напълно осъзнава заобикалящата я действителност, протегна ръце към Майкъл.

— Виждам как някой се радва, че съм се завърнал — изрече закачливо Майкъл.

— Докато е само Симон… — каза Ричард. Изглеждаше странно напрегнат и резервиран.

Особеното му настроение продължи и снощи.

— Какво има, скъпи? — попитах аз, когато останахме сами на матрака. Не ми отвърна веднага, така че го целунах по бузата и зачаках.

— Майкъл — промълви най-сетне той. — Едва днес, докато носехме лодката по леда, осъзнах, че Майкъл е влюбен в теб. Трябва да го чуеш. Говори само за теб. Ти си съвършената майка, съвършената съпруга, съвършеният приятел. Дори призна, че ми завижда.

Известно време галих Ричард и размишлявах какво да му отговоря.

— Мисля, че придаваш прекалено голямо значение на няколко обикновени забележки, скъпи. Майкъл просто е изразил искрените си чувства. Аз също много го харесвам…

— Зная — и точно това ме безпокои — прекъсна ме рязко Ричард. — През по-голяма част от времето, когато си заета, именно Майкъл се грижи за Симон; двамата с него разговаряме с часове, докато аз работя върху моите проекти…

Той млъкна за миг и се вторачи в мен с непознато, отчаяно изражение. Взорът му беше ужасен. Това не беше същият Ричард Уейкфийлд, когото познавах отблизо повече от година. Пронизаха ме мразовити тръпки, преди очите му да се смекчат и той да се протегне да ме целуне.

След като се любихме, Ричард заспа, а Симон се размърда и аз реших да я нахраня. Докато я кърмех, прехвърлих наум целия период, откакто Майкъл ни беше открил в началото на седалковия лифт. Не успях да открия нищо, което би могло да даде на Ричард и най-малкия повод за ревност. През този период дори сексът ни с него беше останал редовен и удовлетворителен, макар че, трябва да призная, откак Симон се роди, не е вече така изобретателен.

Необичайният израз в погледа на Ричард продължи да ме преследва и след като Симон спря да суче. Обещах си, че през следващите няколко седмици ще намеря повече време да бъда сама с Ричард.

[1] Чита — виу леопару. — Б.пр. ↑

6.

20 юни, 2202

Днес потвърдих, че действително отново съм бременна. Майкъл беше възхитен, Ричард учудващо хладен. Когато разговарях с него насаме, той призна, че изпитва смесени чувства, защото най-сетне Симон беше стигнала до етапа, в който вече не се нуждае от постоянно внимание. Напомних му, че когато преди два месеца обсъдихме въпроса дали да имаме още едно дете, той се беше съгласил с ентусиазъм. Ричард намекна, че готовността му да стане баща на второ дете е била силно повлияна от „очевидната ми възбуда“ по онова време.

Новото бебе трябва да се появи в средата на март. Дотогава ще сме завършили детската стая и цялото семейство ще има достатъчно жилищно пространство. Съжалявам, че Ричард не е очарован от перспективата отново да стане баща, но съм доволна, че Симон, ще си има другарче в игрите.

15 март, 2203

Катрин Колин Уейкфийлд (ще я наричаме Кати) се роди на тринадесети март в шест часа и шестнадесет минути сутринта. Раждането беше леко, само шест часа след първите силни контракции. Нито веднъж не изпитах значителна болка. Родих я приклекнала и бях в толкова добра форма, че сама прерязах пъпната връв.

Кати вече плаче доста. И Женевиев, и Симон бяха сладки, кротки бебета, но Кати очевидно ще вдига врява. На Ричард му стана приятно, че пожелах да я нарека на майка му. Надявах се, че поне този път ще прояви по-голям интерес към ролята си на баща, но в момента той е твърде зает с работа по „съвършената база данни“ (тя ще ни снабди с индекс и ще осигури лесен достъп до цялата информация, с която разполагаме), за да обръща прекалено голямо внимание на Кати.

При раждането си третата ми дъщеря тежеше малко по-малко от четири килограма и беше дълга петдесет и четири сантиметра. Симон определено не беше толкова тежка, но по онова време не разполагахме с прецизна теглилка. Кожата на Кати е доста светла, всъщност почти бяла, а косата й е много по-светла от тъмните, почти черни къдрици на сестра й. Очите й са удивително сини. Зная, че за бебетата не е нещо необичайно да имат сини очи и че най-често те значително потъмняват през първата година. Но никога дори за миг не съм очаквала, че някое от моите деца може да бъде със сини очи.

18 май, 2203

Трудно ми е да повярвам, че Кати вече стана на повече от два месеца. Тя е бебе, което настоява за голямо внимание! Досега трябваше да я свикна да не тегли зърното ми, но не съм в състояние да пречупя този навик. Особено трудно става, ако някой присъства по време ма кърменето. Само да си извърна главата към Майкъл или Ричард, или особено ако направя опит да отговоря на някой от въпросите на Симон, Кати започва рязко и отмъстително да дърпа зърното ми.

Напоследък Ричард е предимно на настроения. Има моменти, в които е блестящ, духовит, и както по-рано разсмива Майкъл и мен с изтънчени шеги. Настроението му обаче може да се промени много бързо. Една-единствена на пръв поглед безобидна забележка на когото и да е от нас може да го накара да изпадне в депресия или дори в ярост.

Подозирам, че истинският проблем на Ричард тези дни е отегчението. Той завърши проекта на базата данни и все още не се е захванал с нищо по-съществено. Изключителният компютър, конструиран от него миналата година, съдържа подсистеми, които превръщат взаимовръзката ни с черния екран в рутинна. Ричард би могъл да се поразнообрази, като вземе малко по-активно участие в развитието и обучението на Симон, но предполагам, че това не е в стила му. Не изглежда запленен като Майкъл и мен от сложния характер, който Симон придобива с порастването си.

Когато забременях с Кати, бях доста загрижена от очевидната липса на интерес към децата у Ричард. Реших да подходя към проблема направо — като го помоля да създадем заедно една минилаборатория, която щеше да ни даде възможност да изследваме част от генома на Кати чрез проба от амниотичните ми води. Проектът включваше много сложни химически вещества, трябваше да конструираме и калибрираме някои прекалено сложни медицински инструменти и изобщо трябваше да установим с рамианите много по-задълбочена взаимовръзка от всичко, което бяхме опитвали досега.

Тази задача силно допадна на Ричард. А и на мен, защото ми припомняше дните, прекарани в медицинското училище. Работехме заедно по дванадесет, понякога по четиринадесет часа на ден (оставихме Майкъл да се грижи за Симон — те двамата определено се харесват един друг), докато не приключим. Често разговаряхме за нашата обща работа, дори през нощта, когато се любехме.

За голямо мое учудване в деня, когато завършихме изследването на генома на бъдещото ни дете, аз открих, че Ричард е много по-развълнуван от факта, че съоръженията и анализите отговарят на всички наши изисквания, отколкото от характеристиките на втората ни дъщеря. Бях зашеметена. Когато му съобщих, че детето ще е момиче, че няма данни за синдром на Даун или Уитингъм[1] и вродената й склонност към развитие на злокачествени образувания не е извън рамките на приемливата, той реагира с безразличие. Но когато превъзнесох бързината и прецизността, с които системата беше извършила теста, Ричард засия от гордост. Какъв особен мъж е моят съпруг! Той се чувства много по-спокойно в света на математиката и машините, отколкото когато е с други хора.

Майкъл също е забелязал неспокойствието на Ричард. Той постоянно го подканя да прави още играчки за Симон — като онези разкошни кукли, които Ричард направи в последните месеци на бременността ми с Кати. Тези кукли все още са любимите играчки на Симон. Те могат да ходят сами и дори реагират на някои устни команди. Една нощ Ричард изпадна в поредния от продуктивните си периоди и проектира ТВ[2], който да осъществява взаимовръзка с куклите. Симон избухна в почти хистеричен смях, когато Бардът *[3] (Майкъл държи да наричаме с цялото му име създадения от Ричард робот, който рецитира Шекспир) подгони три от куклите до единия ъгъл и после се впусна в потпури от любовни сонети.

Но през последните две седмици дори ТВ не развеселява Ричард. Не спи добре (което не е обичайно за него) и няма желание за нищо. Дори редовният и разнообразен секс е преустановен, така че Ричард трябва наистина да води битка с демоните вътре в себе си. Преди три дни той излезе рано сутринта (беше точно след рамианската зора — от време на време земният часовник в пещерата и рамианският часовник отвън влизат в синхрон) и остана в Ню Йорк повече от десет часа. Когато го запитах какво е правил, той отвърна, че е седял на стената и е гледал Цилиндричното море.

После смени темата на разговора.

Както Ричард, така и Майкъл са на мнение, че сега вече сме сами на нашия остров. Ричард на два пъти се е спускал в пещерата на птицеподобните. И двата пъти е останал от страната на вертикалния коридор, далеч от танка пазач. Единият път дори е слязъл до втората хоризонтална галерия, без да открие никакви признаци на живот. А пещерата на октопаяците вече е снабдена със сложна двойна скара между горното покритие и първата площадка. През последните четири месеца Ричард отново подложи района около тази пещера на електронно наблюдение; макар да признава, че в данните от мониторите може да има някои неясноти, Ричард твърди, че само визуалният контрол може да каже, че скарите не са отваряни от дълго време.

Преди няколко месеца мъжете сглобиха платноходката и я подложиха на двучасова проверка в Цилиндричното море. Симон и аз им махахме от брега. А после от страх, че биотите-раци могат да я вземат за „боклук“ (на каквото очевидно им беше заприличала другата лодка — никога не успяхме да разберем какво се случи с нея; два-три дни след като се измъкнахме от фалангата на направляемите ядрени снаряди, ние се върнахме на мястото, където я бяхме оставили, но тя вече беше изчезнала), Ричард и Майкъл отново я разглобиха и я пренесоха в пещерата на безопасно място.

Ричард на няколко пъти беше споменавал, че има желание да прекоси морето в посока юг, за да разбере дали може да открие място, на което петстотинметровият скалист бряг би могъл да бъде изкачен. Информацията ни за Южния полуцилиндър на Рама е много оскъдна. С изключение на няколкото дни, когато бяхме на лов за биоти с първоначалния екип космонавти от „Нютон“, нашите познания за района са ограничени до грубата мозайка от данни, събрани в реално време при първото сканиране от „Нютон“. Сигурно ще е прекрасно и вълнуващо да се изследва Югът — може би дори ще открием къде отидоха всички онези октопаяци. Но нашето семейство е изключително зависимо от всеки един от тримата възрастни — загубата на когото и да било от нас, би била пагубна.

Вярвам, че Майкъл О’Туул е доволен от начина, по който се устроихме на Рама, особено след като конструираните от Ричард компютри ни предоставиха толкова голямо количество информация. Сега имаме достъп до всички енциклопедични данни, които навремето се съхраняваха на борда на Нютоновия военен кораб. Настоящата „сфера на обучение“ на Майкъл, както той нарича организираността си, е историята на изкуствата. Миналия месец разговорите му бяха изпълнени с Медичите, католическите папи от периода на Ренесанса, наред с Микеланджело, Рафаел и други велики художници от онова време. Сега се е задълбочил в деветнадесети век — един период от историята на изкуствата, който самата аз намирам за по-интересен. Наскоро водихме редица спорове за „революцията“ на импресионистите, но Майкъл не приема моите доводи, че импресионизмът е просто вторичен продукт от нашествието на камерата.

Майкъл прекарва часове наред със Симон. Той е търпелив, нежен и грижовен. Много внимателно заснема развитието й и е записал всички по-важни събития от нейния живот в електронния си тефтер. Понастоящем Симон разпознава зрително двадесет и една от двадесетте и шест букви (бърка само двойката C-S, а също и V-V и освен това поради някаква причина не може да научи К); когато е в настроение, тя може да преброи до двадесет. Симон може също така да разпознава безпогрешно рисунки на птицеподобно, октопаяк и четирите най-често срещани типа биоти. Знае и имената на дванадесетте ученика на Христос, което съвсем не ощастливява Ричард. Вече имахме една „конференция на високо равнище“ по повод духовното обучение на нашата дъщеря и резултатът беше учтиво разногласие.

На мен това ми стига. През по-голямата част от времето се чувствам щастлива, макар че има дни, в които неспокойствието на Ричард, плачът на Кати или просто абсурдността на странното ни съществуване на този чуждоземен космически кораб влизат в синхрон и ме смущават. Винаги съм заета. Планирам дейността на семейството, решавам какво и кога ще ядем, организирам дните на децата, включително и спането им. Никога не преставам да си задавам въпроса къде отиваме, без вече да ме потиска фактът, че не знам отговора.

Личната ми интелектуална активност е по-ограничена, отколкото бих предпочела, ако имах възможност да се съобразявам само със своите собствени планове, но си казвам, че денят има толкова малко часове. Ричард, Майкъл и аз често се впускаме в оживени разговори, така че определено не страдам от недостиг на стимули. Но нито един от тях няма особен интерес в някоя от интелектуалните сфери, които винаги са били част от моя живот. Моите умения са в езиците — например лингвистиката още от най-ранните ми училищни дни е била за мен значителен източник на гордост. Преди няколко дни сънувах кошмар, в който бях забравила да чета и да пиша на друг език, освен на английски. Две седмици след това прекарвах всеки ден по два часа сама, не само за да преговоря любимия си френски, но също и да изучавам италиански и японски.

Един следобед миналия месец Ричард проектира върху черния екран рамиански външен телескопичен изход, който включва в обсега си нашето слънце и стотици други звезди. Слънцето беше най-яркият обект, но въпреки това се виждаше едва-едва. Ричард напомни на Майкъл и мен, че вече се намираме на повече от дванадесет хиляди милиони километри от родната, покрита с океани планета и в близка орбита до незначителна далечна звезда.

По-късно същата вечер гледахме „Кралица Елеонора“, един от приблизително тридесетте филма, взети на борда на „Нютон“ за развлечение на екипа космонавти. Филмът представляваше свободна версия по нашумелите романи на баща ми за Елеонора Аквитанска и беше заснет по много от местата, които съм посещавала с татко, докато бях младо момиче. Финалните сцени на филма показват годините преди смъртта на Елеонора и се случват в абатство Фонтерво. Спомням си, че тогава бях четиринадесетгодишна. Стояхме с баща ми пред издяланата статуя на Елеонора, в абатството. Ръцете ми трепереха от възбуда, докато стисках неговите.

— Ти си била велика жена — обърнах се към духа на жената, господствала в историята на Франция и Англия през дванадесети век — и ми даваш добър пример, който да следвам. Няма да те разочаровам.

Тази нощ, докато Ричард спеше, а Кати временно бе утихнала, отново премислих изминалия ден и бях изпълнена с дълбока печал и чувство на загуба, което не можех да формулирам твърде точно. Съпоставката между отдалечаващото се Слънце и моята представа като тийнейджър, който дава смели обещания на една кралица, умряла преди около хиляда години, ми напомни, че всичко, което съм познавала преди Рама, вече е приключило. Моите две нови дъщери никога няма да видят никое от местата, които означаваха толкова много за мен и Женевиев. Никога няма да познаят миризмата на прясно окосена трева през пролетта, поразителната красота на цветята, песните на птиците, великолепието на пълната луна, която се издига над океана. Изобщо няма да познават планетата Земя или някой от нейните жители, освен този малък и разнороден екипаж, който ще наричат свое семейство — жалко отражение на преливащия живот от една благословена планета.

През нощта известно време плаках безмълвно, макар че едновременно с това съзнавах, че на сутринта на лицето ми ще бъде изписан оптимизъм. В края на краищата би могло да бъде и много по-лошо. Разполагаме с жизнено необходимите неща: храна, вода, подслон, облекло, добро здраве, компания и, разбира се, любов. Любовта е най-важната съставка на щастието във всеки човешки живот, било то на Земята, било на Рама. Ако Симон и Кати научат от света, който оставихме зад нас, само любовта, това ще бъде достатъчно.

[1] Даун или Уитингъм — синдром на Даун — комплекс от вродени аномалии, една от които е изоставане в умственото развитие. — Б.пр. ↑

[3] ТВ — началните букви на английското The Bard. — Б.пр. ↑

[3] Бардът — у келтите народен певец, прозвище, с което са назовавали съвременниците му Шекспир. — Б.пр. ↑

7.

1 април, 2204

Днешният ден е необичаен във всяко едно отношение. Още щом всички станаха, аз оповестих, че ще посветим деня на паметта на Елеонора Аквитанска, която (ако историците не грешат и ако правилно сме следвали календара) е умряла точно на този ден преди хиляда години. За моя радост цялото семейство подкрепи идеята, а Ричард и Майкъл тутакси доброволно се отзоваха да помогнат за тържеството. Майкъл, чието хоби се е прехвърлило от историята на изкуствата към готвенето, предложи да приготви специална средновековна закуска-обяд в чест на кралицата. Ричард изчезна с ТВ, прошепвайки ми, че малкият робот ще се завърне като Хенри Плантагенет.

Бях приготвила за Симон кратък исторически урок, с който да я запозная с Елеонора и света на дванадесети век. Тя беше необичайно внимателна. Дори Кати, която никога не застава на едно място за повече от пет минути, оказа съдействие и не ни прекъсна нито един път. През по-голямата част от сутринта тя кротко си игра с нейните бебешки играчки. В края на урока Симон ме запита защо е умряла кралица Елеонора. Когато й отговорих, че кралицата е умряла от старост, тригодишната ми дъщеря попита дали кралица Елеонора е „отишла в рая“.

— Откъде ти хрумна това?

— От чичо Майкъл. Той ми каза, че когато умрат, добрите хора отиват в рая, а лошите отиват в ада.

— Някои хора вярват, че има рай — изрекох аз след миг на размисъл. — Други вярват в прераждането, според което хората се връщат и живеят отново като друга личност или дори като някакъв вид животно. Трети пък смятат, че нашето съществуване е чудо с определено времетраене, с характерно начало и край, което завършва със смъртта на всеки отделен и неповторим индивид. — Усмихнах се и разчорлих косата й.

— А ти в какво вярваш, мамо? — запита тогава дъщеря ми.

Изпитах нещо много наподобяващо на паника. Опитах се да спечеля време с няколко забележки, докато съобразявах какво да отговоря. Цитат от любимата ми поема на Т. С. Елиът префуча на няколко пъти в мислите ми. За мой късмет бях спасена.

— Добър ти час, млада дамо. — Малкият робот ТВ, облечен в нещо, което трябваше да мине за средновековен костюм за езда, влезе в стаята и осведоми Симон, че той е Хенри Плантагенет, крал на Англия и съпруг на кралица Елеонора. Усмивката на Симон засия. Кати вдигна поглед и също се ухили.

— Кралицата и аз изградихме обширна империя — каза роботът и направи с мъничките си ръце всеобхватно движение, — която накрая включи цяла Англия, Шотландия, Ирландия, Уелс и половината от това, което днес е Франция. — ТВ рецитираше подготвената лекция с удоволствие и забавляваше Симон и Кати с подмиганията и ръкомаханията си. После си бръкна в джоба и измъкна миниатюрния нож и вилица, твърдейки, че той е запознал „варварите англичани“ с идеята за приборите за хранене.

— Но защо си пратил кралица Елеонора в затвора? — запита Симон, когато роботът беше приключил. Усмихнах се. Тя наистина беше внимавала в урока по история. Главата на робота се завъртя в посока на Ричард. Ричард вдигна пръст, искайки кратка отсрочка и се втурна навън в коридора. След по-малко от минута ТВ Хенри II се завърна. Роботът се доближи до Симон.

— Влюбих се в друга жена и кралица Елеонора се разгневи. За да си отмъсти, тя настрои собствените ми синове срещу мен…

Ричард и аз току-що бяхме започнали безобиден спор за истинската причина, поради която Хенри е заточил Елеонора (много пъти сме установявали, че всеки от нас е учил различна версия за англо-френската история), когато чухме далечен, но ясно различим писък. Само след няколко минути и петимата бяхме горе. Писъкът се повтори.

Извихме поглед към небето. Самотно птицеподобно летеше на няколкостотин метра, описвайки широки кръгове над върховете на небостъргачите. Забързахме към защитния вал край Цилиндричното море, за да имаме по-добър изглед. Веднъж, два пъти, три пъти гигантското същество прекоси пространството над острова. В края на всеки завой птицеподобното издаваше един-единствен, продължителен писък. Ричард размаха ръце и се провикна, но по нищо не се разбра дали е забелязан.

След около час децата станаха неспокойни. Разбрахме се Майкъл да ги върне в пещерата, а ние с Ричард да останем, докато съществува някаква възможност за контакт. Птицата продължаваше да лети по същия начин.

— Мислиш ли, че търси нещо? — попитах Ричард.

— Не зная — изрече той и отново се провикна и замаха на птицеподобното, когато то достигна до онази точка на кръга, която се намираше най-близо до нас. Този път то промени посоката и започна да се спуска, описвайки източени, елегантни дъги. С приближаването му Ричард и аз можахме да видим както мъхнатия сивкав корем, така и двата ярки, черешовочервени пръстена около шията му.

— Това е нашият приятел — прошепна Ричард, припомняйки си водача на птицеподобните, който се беше съгласил да ни прехвърли през Цилиндричното море преди четири години.

Но това птицеподобно не беше здравото и мощно яко същество, което летеше в центъра на ятото, когато бягахме от Ню Йорк. Тази птица беше кожа и кости, мъхът й беше мръсен и неподдържан.

— Болно е — рече Ричард, докато птицата кацна на около двадесет метра от нас.

Птицеподобното избърбори нещо тихо и изви нервно глава, като че ли очакваше и друго присъствие. Ричард направи стъпка към него и съществото размаха криле, плесна еднократно с тях и отстъпи няколко метра.

— Разполагаме ли с някаква храна — Ричард беше понижил глас, — която да наподобява по химически състав божествения пъпеш?

Поклатих глава.

— Нямаме изобщо никаква храна, с изключение на пилето от снощи… Почакай! — прекъснах се сама. — Разполагаме със зеления пунш, който харесват децата. Прилича на течността в средата на пъпеша или манната диня.

Ричард беше изчезнал още преди да довърша изречението. През десетте минути на неговото отсъствие ние с птицеподобното мълчаливо се бяхме втренчили един в друг. Опитах се да се съсредоточа в приятелски мисли, като се надявах, че добрите ми намерения ще бъдат предадени чрез погледа. Забелязах, че птицеподобното променя изражението си, но съвсем естествено не знаех какво означават нито това, нито предишното изражение.

Ричард се завърна. Носеше една от нашите черни купи, пълна със зеления пунш. Той постави купата пред нас и я посочи, докато се отдръпвахме на шест-осем метра. Птицеподобното я доближи с малки, колебливи стъпки и накрая се спря точно пред нея. Натопи човката си в течността, пое малко и отметна назад глава, за да преглътне. Очевидно пуншът беше наред, защото течността бе пресушена за по-малко от минута. Когато птицеподобното приключи, направи две стъпки назад, разпери крилете си в пълния им размах и направи пирует.

— Сега би трябвало ние да кажем „добре дошъл“ — изрекох аз и протегнах ръка към Ричард, Ние изпълнихме нашия пирует, както бяхме направили навремето, когато се сбогувахме и благодаряхме четири години по-рано, а когато го завършихме, се поклонихме леко в посока на птицеподобното.

И двамата с Ричард си помислихме, че съществото се усмихва, но по-късно с готовност признахме, че може и да сме си въобразили. Сивото мъхнато птицеподобно разпери криле, вдигна се над земята и се зарея във въздуха над главите ни.

— Къде мислиш, че отива? — попитах Ричард.

— Умира — отвърна тихо той. — Иска да хвърли последен поглед на света, който познава.

6 януари, 2205

Днес е рожденият ми ден. Сега съм на четиридесет и една години. Снощи преживях още един от моите ярки сънища. Бях много стара. Косата ми беше съвсем посивяла, а лицето ми беше набраздено от безброй бръчки. Живеех в замък, някъде край Лоара, недалеч от Бовоа, заедно с две пораснали дъщери (в съня ми нито една от тях не приличаше на Симон, Кати или Женевиев) и трима правнуци. Всички момчета бяха тийнейджъри, физически здрави, но във всекиго от тях имаше по нещо ненормално. Всички бяха тъпи, може би дори със забавено развитие. Спомням си, че в съня си се опитвах да им обясня как молекулата на хемоглобина пренася кислорода от белодробната система до тъканите. Нито един от тях не разбираше какво обяснявам.

От този сън се събудих потисната. Беше посред нощ и всички останали от семейството спяха. Както правя много често, аз се отправих по коридора към детската стая, за да, проверя дали момичетата са все още завити с леките одеяла.

Нощно време Симон почти не помръдва, но както обикновено Кати беше отметнала одеялото от постоянното въртене в леглото. Завих я отново и седнах на един от столовете.

Какво ме тормози, чудех се аз. Защо сънувам толкова често сънища, свързани с деца и внуци? Миналата седмица се пошегувах с възможността да имаме трето дете и Ричард, който преживява поредния от унилите си периоди, почти излезе от кожата си. Според мен той все още съжалява, че успях да го убедя за Кати. Моментално изоставих темата, защото не желаех да провокирам нова нихилистична тирада.

Нима наистина искам още едно дете при тези обстоятелства? Дали е разумно, като се вземе предвид ситуацията, в която се намираме? Ако оставим настрана за момент всички лични причини, които мога да имам, за да родя трето дете, наистина съществува силен биологичен довод да продължаваме да се възпроизвеждаме. Догадките за съдбата, която ни очаква, са, че никога вече няма да имаме контакт с други членове на човешкия род. Щом ние сме последните от нашия вид, ще постъпим мъдро, ако обърнем внимание на една от основните догми на еволюцията: максималното генетично разнообразие осигурява най-голяма вероятност за преживяване в околна среда, изпълнена с неизвестности.

След като снощи напълно се разбудих от съня, разумът ми продължи сценария още по-нататък. Да предположим, запитах себе си, че в действителност Рама не се е отправила заникъде, или поне не в близкото бъдеще, и че ще прекараме остатъка от живота си при сегашните условия. По всяка вероятност тогава Симон и Кати ще ни надживеят. А след това? Освен ако по някакъв начин не запазим семенна течност от Майкъл или от Ричард (а биологичните и социологичните проблеми щяха да са страхотни), дъщерите ми нямаше да могат да се възпроизведат. Самите те някой ден могат да пристигнат в рай, или нирвана, или някакъв друг свят, но в края на краищата ще умрат и гените, които носят, ще загинат заедно с тях.

Но да предположим, продължих аз, че родя син. Тогава двете момичета ще имат мъжка компания на тяхната възраст и проблемът с продължението на рода ще намалее драстично.

Точно когато си мислех това, в ума ми се зароди наистина щура идея. По време на медицинското обучение една от основните области, в които специализирах, беше генетиката и по-специално наследствените дефекти. Спомних си проучването от историите на европейските кралски семейства между петнадесети и деветнадесети век, и многото „несъвършени“ индивиди, които са се родили вследствие на прекомерно вътреродово осеменяване. Един син, създаден от мен и Ричард, щеше да има същите генетични компоненти като Симон и Кати. Децата на този син, от което и да е от момичетата, щяха да бъдат подложени на висок риск от появата на някакъв вроден дефект. От друга страна, син създаден от мен и Майкъл, ще бъде само наполовина генетично идентичен с момичетата и ако паметта ми за данните не ми играе лоша шега, неговото поколение със Симон или Кати ще бъде подложено на значително по-нисък риск от аномалии.

Тутакси отхвърлих скандалната мисъл. Тя обаче не се отдалечи прекалено. По-късно през нощта, когато трябва да съм заспала, умът ми се върна на същата тема. Какво ще стане, ако отново забременея от Ричард, запитах се аз и родя трето момиче? Тогава ще се наложи целият процес да бъде повторен. А вече съм на четиридесет и една. Колко години ми остават до началото на менопаузата, дори ако успея да я отложа по химичен път? Въз основа на двете досегашни бременности не съществуват доказателства, че Ричард изобщо може да създаде момче. Можем да създадем лаборатория, която да ни позволи да отделим мъжките сперматозоиди от семенната му течност, но това щеше да ни коства сизифовски усилия и много месеци на детайлна взаимовръзка с рамианите. А след това пак щеше да остане спорният въпрос за запазване на спермата и отдаването й към яйчниците.

Прехвърлих наум различните доказани техники за промяна на естествения подбор на пола (диетата на мъжа, вида и честотата на съвкупленията, времето им по отношение на овулацията и т.н.) и заключих, че ако сме много внимателни, Ричард и аз вероятно разполагаме с добри шансове да създадем момче по естествен начин. Но в подсъзнанието ми продължаваше да трепти мисълта, че шансовете ще са много по-благоприятни, ако Майкъл бъде бащата. В края на краищата той е имал двама сина (от три деца) и те са се появили в резултат на случайно поведение. Колкото и да подобря вероятностите с Ричард, същата техника с Майкъл на практика ще гарантира син.

Преди да заспя, отново накратко прецених неприложимостта на цялата идея. Трябваше да бъде изнамерен един сравнително прост и обезопасен метод на изкуствено осеменяване (което ще се наложи да контролирам сама, макар че самата аз щях да бъда обектът). Можехме ли да направим това при сегашното положение и да гарантираме пола и здравето на ембриона? Дори болниците на Земята невинаги успяват, въпреки всичките средства, с които разполагат. Другата алтернатива беше да правя секс с Майкъл. Макар да не намирах тази мисъл за отблъскваща, социологичните отклонения изглеждаха толкова големи, че въобще зарязах тази идея.

Шест часа по-късно

Тази вечер мъжете ме изненадаха със специална вечеря. Майкъл става доста добър готвач. В съответствие с рекламата храната имаше вкус на Бьоф Уелингтън, макар че повече прилича на спаначено пюре. Ричард и Майкъл сервираха и някаква червена течност, която беше окичена с названието вино. Не беше чак ужасна, така че я изпих, и за свое учудване установих, че тя действително съдържа някакъв алкохол и аз наистина се почувствах замаяна.

Всъщност в края на вечерта всички бяхме леко пийнали. Момичетата, и особено Симон, бяха объркани от нашето поведение. По време на десерта от кокосов пай Майкъл ми съобщи, че четиридесет и едно е „много специално число“. После обясни, че това е най-голямото просто число, което поставя началото на дълга квадратична поредица от други прости числа. Когато го запитах какво е квадратична поредица, той се разсмя и каза, че не знае. Обаче написа една поредица от четиридесет елемента: 41, 43, 47, 53, 61, 71, 83, 97, 113… която приключваше с числото 1601. Увери ме, че всяко едно от четиридесетте числа в поредицата е начало на разцвет.

— Ето защо — изрече с намигване — четиридесет и едно трябва да е магическо число.

Докато се смеех, нашият местен гений Ричард разгледа числата и след не повече от минута игра с компютъра обясни на Майкъл и мен защо поредицата се нарича „квадратична“.

— Вторите остатъци са константни — рече той и с един пример ни показа какво има предвид. — Ето защо една пълна поредица може да бъде произведена от прост квадратен израз. Нека вземем f/N/=N-81N+41 — продължи той, — където N е което и да е произволно цяло число от 0 до 40. Тази функция ще породи цялата ви поредица. Или още по-точно — разсмя се той. — Нека приемем f/N/=N—81+1681, където N е всяко произволно цяло число от 1 до 80. Тази квадратична формула започва от края на поредицата ви от числа, F/1/-1601, преминава през нея в намаляващ ред, обръща се в F/40/=F/41/=41 и тогава генерира целия боен ред от числа във възходящ ред.

Ричард се усмихна. Майкъл и аз просто зяпахме със страхопочитание.

13 март, 2205

Днес Кат и навърши две години и всички бяха в добро настроение. Особено Ричард. Той наистина харесва своето малко момиче, нищо че тя го манипулира възмутително. По случай рождения й ден той я заведе до входа на пещерата на октопаяците и двамата заедно дрънкаха по скарите. Ние с Майкъл изразихме неодобрението си, но Ричард се разсмя и намигна на Кати.

За вечеря Симон изсвири на пианото една кратка пиеса, на която я учеше Майкъл, а Ричард ни сервира доста сполучливо вино (нарече го рамианско шардоне) и бъркана сьомга. На Рама бърканата сьомга прилича ма бърканите яйца на Земята, което е доста объркващо, но ние продължаваме да се придържаме към установената практика да наричаме храните според естествените им съставки.

Чувствам се жизнерадостна и щастлива, макар че трябва да призная, че съм леко изнервена по повод предстоящия разговор с Ричард. В момента той е с приповдигнат дух, главно защото работи не по един, а по два големи проекта. Не само произвежда течни отвари, чиито вкус и алкохолно съдържание съперничат на най-изтънчените вина на планетата Земя, но също така създава нов комплект двадесетсантиметрови роботи по герои от пиеси на Нобеловия лауреат от двадесети век Самуел Бекет. Майкъл и аз от няколко години го подтикваме да превъплъти неговата Шекспирова група, но споменът за загубените му приятели винаги го възпираше. Но нов драматург — това е друго нещо. Вече е завършил четирима от героите на „Последна игра“. Тази вечер децата се смяха от сърце, когато старите люде „Наг“ и „Нел“ се измъкнаха от миниатюрните кофи за боклук, викайки „Моя Тати. Дай ми моя Тати“.

Твърдо съм решена да представя на Ричард идеята си да имам син от Майкъл. Сигурна съм, че той ще оцени логиката и разума в предложението, макар че едва ли мога да очаквам от него да бъде много ентусиазиран. Разбира се, все още не съм споменавала нищо пред Майкъл. Той знае, че обмислям нещо сериозно, защото го попитах дали този следобед ще се грижи за момичетата, докато ние с Ричард се качим горе за пикник и разговор.

Вероятно напрегнатостта ми по този въпрос е излишна. Без съмнение тя почива върху определението за благоприличие, което просто няма приложение при сегашната ситуация. Тези дни Ричард се чувства добре. Напоследък умът му сече като бръснач. По време на разговора може и да ми отправи няколко хапливи остроти, но се хващам на бас, че в края му ще се отнесе благоприятно към идеята.

8.

7 май, 2205

Това беше пролетта на нашето недоволство. О, Боже, какви глупаци сме ние смъртните! Ричард, Ричард, моля те, върни се.

Откъде да тръгна? И как да започна? Смея ли да изям ябълката на раздора? В един миг има проникновение, а в следващия — преоценка… В съседната стая Майкъл и Симон влизат и излизат и си говорят за Микеланджело.

Баща ми винаги ми е казвал, че всеки прави грешки. Защо моята трябваше да е така колосална? Идеята звучеше разумно. Лявото полукълбо на мозъка ми твърдеше, че е логична. Но дълбоко в сърцевината на човешкото същество разумът невинаги побеждава. Емоциите не са смислени. Ревността не е резултат от компютърна програма.

Налице бяха множество предупредителни знаци. Този първи следобед, докато седяхме край Цилиндричното море и прекарвахме нашия „пикник“, по очите на Ричард можех да се досетя, че нещо не е наред. Опа, стой настрана, Никол, си рекох тогава.

Но по-късно той изглеждаше така благоразумен.

— Разбира се — рече Ричард същия следобед, — това, което предлагаш, е правилно от генетична гледна точка. Ще те придружа да съобщим на Майкъл. Нека го оставим зад гърба си час по-скоро. Да се надяваме, че ще бъде необходима само една среща.

По онова време се чувствах с приповдигнат дух. Въобще не ми беше хрумвало, че Майкъл може да се опъне.

— Това ще е грях — изрече вечерта, когато момичетата бяха заспали, само секунди след като разбра какво му предлагаме.

Ричард пое ръкавицата и заспори, че цялостната представа за грях е била анахронизъм дори на Земята, и че той, Майкъл, просто е глупак.

— Наистина ли искаш да го направя? — в края на нашия разговор Майкъл зададе въпроса направо на Ричард.

— Не — отвърна Ричард след кратко колебание, — но това очевидно е в интерес на децата.

Аз трябваше да обърна по-голямо внимание на „не“-то.

Не ми беше хрумвало, че този план може да не успее. Следях овулацията си много внимателно. Когато уречената нощ най-сетне настъпи, аз казах на Ричард и той се измъкна от пещерата за едно от продължителните си скитания из Рама. Майкъл беше напрегнат и се бореше с чувството си за вина, но дори и в най-лошите си представи за Страшния съд не съм си помисляла, че той ще се окаже в невъзможност да осъществи съвкупление с мен.

Когато се съблякохме (на тъмно, така че Майкъл да не се чувства неудобно) и легнахме един до друг на матрака, установих, че тялото му е вкочанено и напрегнато. Целунах го по челото и по бузите. После се опитах да го накарам да се отпусне, като започнах да разтривам гърба и врата му. След около тридесет минути докосване (но нищо, което би могло да бъде разглеждано като любовна игра) аз притиснах подканящо тялото си към неговото. Беше очевидно, че сме изправени пред проблем. Пенисът му беше все още съвсем отпуснат.

Не знаех какво да правя. Първоначално си помислих, разбира се, съвсем неоснователно, че Майкъл не ме намира за достатъчно привлекателна. Чувствах се ужасно, сякаш някой ме беше зашлевил през лицето. Всичките ми потиснати чувства на незадоволеност изплуваха на повърхността. Бях учудващо ядосана. За щастие не изрекох нищо (през цялото това време никой от нас не произнесе нито дума) и в мрака Майкъл не можеше да види лицето ми. Но езикът на тялото ми трябва да беше издал разочарованието.

— Съжалявам — рече тихо той.

— Няма нищо — отвърнах, като се опитвах гласът ми да прозвучи безгрижно.

Повдигнах се на лакът и погалих челото му с другата ръка. Разширих обхвата на лекия масаж, оставих пръстите си да пробягват по лицето, врата и раменете му. Майкъл беше абсолютно пасивен. Лежеше по гръб, без да помръдне, а очите му бяха затворени почти през цялото време. Макар че съм сигурна, че се наслаждаваше на разтриването, той нито каза нещо, нито издаде стонове на удоволствие. Аз вече бях изключително неспокойна. Открих, че желая Майкъл да ме помилва, да ми каже, че всичко при мене е наред.

Най-накрая се претърколих върху него. Отпуснах гърдите си върху тялото му, а дясната ми ръка си играеше с космите по гърдите му. Наведох се да го целуна по устата, с намерение да го възбудя с лявата си ръка, но той бързо се отдръпна и седна.

— Не мога да го направя — изрече Майкъл, докато клатеше глава.

— Защо не? — запитах тихо. Тялото ми изглеждаше някак не на място край неговото.

— Защото е грешно — отвърна много сериозно.

През следващите минути нееднократно се опитах да подхвана разговор, но Майкъл нямаше желание да говори. Тъй като не ми оставаше нищо друго, в края на краищата тихо се облякох в тъмното. Когато си тръгнах, Майкъл едва успя да произнесе едно анемично „лека нощ“.

Не се върнах веднага в моята стая. В коридора осъзнах, че все още не съм готова да се изправя пред Ричард. Облегната на стената, аз се борех със силните чувства, които ме бяха обзели. Защо бях приела, че всичко ще стане твърде лесно? И какво щях да кажа на Ричард сега?

Когато влязох в стаята, дишането на Ричард издаваше, че не спи. Ако бях по-смела, може би още тогава щях да му кажа какво е станало с мен и Майкъл. Но за момент ми беше по-лесно да пренебрегна темата… Това беше сериозна грешка.

Следващите два дни бяха напрегнати. Никой не спомена това, което Ричард веднъж беше назовал „фертилизационно събитие“. Мъжете се опитваха да се държат така, сякаш нищо не се е случило. На втората вечер след вечерята аз принудих Ричард да се разходим, докато Майкъл сложи момичетата да спят.

Стояхме на защитния вал, който се издига над Цилиндричното море, а Ричард обясняваше химията на ферментационния процес при новото му вино. В един момент аз го прекъснах и го хванах за ръка.

— Ричард — очите ми търсеха в неговите любов и успокоение — много ми е трудно… — Гласът ми заглъхна.

Дълго време Ричард ме гледаше втренчено.

— Искаш да кажеш, че той е импотентен?

Първо кимнах, сетне напълно го обърках, като поклатих глава.

— Може би не съвсем — заекнах аз, — но онази нощ с мен беше така… Мислех, че просто е прекалено напрегнат или че изпитва вина, или може би прекалено отдавна не е… — Млъкнах, осъзнавайки, че казвам твърде много.

Ричард се загледа над морето за цяла вечност.

— Искаш ли да опиташ отново? — попита с абсолютно безизразен глас. Не се извърна да ме погледне.

— Аз… аз не знам — отговорих и стиснах ръката му. Готвех се да кажа още нещо, да попитам дали ще може да го преглътне, ако опитам още веднъж, но Ричард рязко се отдръпна от мен.

— Кажи ми, когато решиш — изрече лаконично.

Седмица или две бях сигурна, че ще зарежа цялата идея. Бавно, много бавно някакво подобие на веселие се завърна в нашето малко семейство. В нощта след приключването на менструацията ми, за първи път от една година насам ние с Ричард се любихме два пъти. Той изглеждаше особено удовлетворен и беше много приказлив, докато почивахме в прегръдките си след втория път.

— Трябва да призная, че известно време бях истински разтревожен. Влудяваше ме мисълта, че правиш секс с Майкъл, макар и по една общоприета и логична причина. Знам, че е много глупаво, но ужасно се страхувах, дали няма да ти хареса, разбираш ли? И че по някакъв начин нашите взаимоотношения могат да бъдат повлияни от това.

Ричард очевидно приемаше, че аз вече нямам намерение да правя нови опити да забременея от Майкъл. Тази нощ не спорих с него, защото за момента бях твърде удовлетворена. Няколко дни по-късно обаче, когато се зачетох в медицинските си книги по въпросите на импотентността, установих, че все още не съм се отказала да продължа с този план.

В седмицата преди новата ми овулация Ричард беше много зает със своето вино (и може би го опитваше малко по-често, отколкото беше необходимо, защото на няколко пъти преди вечеря го виждахме леко пийнал) и със създаването на малките роботи по героите на Самуел Бекет. А моето внимание бе изцяло заангажирано с проблема за импотентността. Курсът в медицинското училище на практика беше пренебрегнал този проблем. Моят личен сексуален опит беше сравнително ограничен, така че никога по-рано не съм била изправена пред този проблем лично; ето защо с изненада научих, че импотентността е едно изключително разпространено заболяване, предимно психогенно, което обаче често бива съпроводено от обостряща се физиологична компонента. Съществуват множество подробно дефинирани схеми на лечение, всяка от които се съсредоточава върху отслабването на „сценичната треска“ у мъжа.

Една сутрин Ричард ме видя как се готвя да тествам урината си за овулация. Не каза нищо, но по израза на лицето му разбрах, че е наранен и разочарован. Щеше ми се да го успокоя, но децата бяха в стаята и ме достраша да не последва сцена.

Не казах на Майкъл, че ще правим втори опит. Реших, че напрежението му няма да е толкова голямо, ако не му остане време да мисли за това. Планът ми почти успя. След като сложихме децата да си легнат, отидох с Майкъл в неговата стая и докато се събличахме, му обясних какво става. Той имаше начална ерекция и въпреки умерените му протести аз бързо се приближих, за да я запазя. Сигурна съм, че този път щяхме да успеем, но изведнъж Кати се разпищя „мами, мами“ тъкмо когато се готвехме да започнем сношението.

Разбира се, оставих Майкъл и се втурнах по коридора към детската стая, Ричард вече беше там. Държеше Кати на ръце. Симон седеше на нейния матрак и търкаше очи. Тримата се вторачиха в голото ми тяло.

— Сънувах нещо ужасно — каза Кати, като здраво се притискаше към Ричард. — Един октопаяк ме ядеше.

Влязох в стаята.

— По-добре ли се чувстваш сега? — попитах аз, докато протягах ръце да взема Кати. Ричард продължаваше да я държи и тя не направи никакъв опит да дойде при мен. След миг на неудобство отидох до Симон и обгърнах с ръка раменете й.

— Къде ти е пижамата, мамо? — запита четиригодишната ми дъщеря. Повечето време ние с Ричард спим с рамианския вариант на пижами. Момичетата са доста свикнали с вида на голото ми тяло, защото трите се къпем заедно на практика всеки ден, но през нощта, когато идвам в детската стая, обикновено съм облечена в пижама.

Готвех се да отговоря на Симон с шега, когато забелязах, че Ричард също се е втренчил в мен. Погледът му без съмнение беше враждебен.

— Мога да се справя с положението тук — рече рязко. — Защо не досвършиш това, което правеше?

Върнах се при Майкъл, за да направим нов опит да осъществим сношението и оплождането. Това не беше най-правилното решение. Няколко минути правих безплодни опити да го възбудя, сетне той отблъсна ръката ми.

— Болезнено е. Аз съм почти на шестдесет и три и не съм имал полово сношение от пет години. Никога не мастурбирам и съзнателно се опитвам да не мисля за секс. По-рано ерекцията ми беше просто въпрос на късмет. — За момент замълча. — Съжалявам, Никол — добави, — но няма да стане.

Останахме да лежим един до друг мълчаливи. По-късно взех да се обличам и тъкмо се готвех да си тръгна, когато забелязах, че Майкъл вече диша по онзи равномерен начин, който предхожда заспиването. Внезапно си спомних, че някъде бях чела, че мъжете с психологическа импотентност често получават ерекция по време на сън. Умът ми съчини поредната безумна идея. Доста дълго останах да лежа будна край Майкъл. Чаках докато се убедя, че наистина е заспал дълбоко.

Отначало взех да го галя много деликатно. Зарадвах се, когато реагира, и то прекалено бързо. След известно време засилих леко енергичността на масажа, като извънредно много внимавах да не го събудя. Когато със сигурност беше вече готов, аз се приготвих и се преместих отгоре му. Бях само на косъм от половото сношение, но от припряност трябва да съм му причинила болка, защото той изскимтя и се загледа в мен с безумен и стреснат поглед. Ерекцията му изчезна за секунди.

Изтърколих се на гръб и потиснах една дълбока въздишка. Бях ужасно разочарована. Майкъл ми задаваше въпроси, но аз бях прекалено смутена, за да му отговарям. Сълзи заливаха очите ми. Облякох се набързо, целунах леко Майкъл по челото и се запрепъвах към коридора. Останах там още пет минути, защото нямах сили да се върна при Ричард.

Моят съпруг все още работеше. Беше коленичил пред Позо от „В очакване на Годо“. Малкият робот беше насред една от дългите, разхвърляни тиради за безполезността на всичко. Отначало Ричард не ми обърна никакво внимание. После, след като отне думата на Позо, той се извърна.

— Мислиш ли, че продължи, колкото трябва? — запита саркастично.

— Пак не стана нищо — отвърнах унило. — Предполагам…

— Не ми пробутвай тия номера — избухна в неочакван гняв Ричард. — Не съм ТОЛКОВА глупав. Да не би да очаквай, да ти повярвам, че си прекарала два часа гола с него и не се е случило нищо? Знам ви вас жените! Мислите си, че…

Не помня останалото, което каза. Помня само ужаса, който изпитах, когато той запристъпва към мен с ярост в погледа. Мислех, че ще ме удари и се стегнах. От очите ми избликнаха сълзи и се затъркаляха надолу по бузите. Ричард ме нарече с отвратителни имена, дори направи злостни расистки намеци. Беше загубил разсъдъка си. Когато в яростта си вдигна ръка, аз хукнах навън и се втурнах по коридора към стълбата, която извежда горе в Ню Йорк. Едва не стъпках малката Кати, която се беше събудила от виковете и стоеше втрещена на вратата на детската стая.

На Рама беше светло. Повече от час обикалях безцелно, като от време на време плачех. Бях страшно ядосана на Ричард, но в същото време се чувствах дълбоко нещастна. В яростта си Ричард беше казал, че аз съм обсебена от своята идея, че тя е просто „хитроумен претекст“ да имам полово сношение с Майкъл, така че да мога да се превърна в „царица на кошера“. Не бях отвърнала на нито едно от бомбастичните му заключения. Дали в тях имаше някакъв намек от истина? Дали част от въодушевлението ми към този проект не се дължеше на желание да правя секс с Майкъл?

Размислих и успях да уверя себе си, че мотивите ми са били благопристойни — каквото и да означава това — но че още от самото начало на цялата тази история съм постъпвала невероятно глупаво. От всички хора на света аз най-добре би трябвало да зная, че това, което предлагам, е невъзможно. След като видях първоначалната реакция на Ричард (а и на Майкъл), аз трябваше тутакси да се откажа от идеята. Може би в известен смисъл Ричард беше прав. Може би съм се заинатила, дори съм била маниакално обхваната от идеята да осигуря максимално генетично разнообразие на нашето поколение. Но със сигурност зная, че не съм скалъпила цялата тази работа само и само, за да правя секс с Майкъл.

Когато се завърнах, в стаята беше тъмно. Преоблякох се в пижамата и паднах изтощена върху моята половина на матрака. След няколко секунди Ричард се претърколи, притисна ме ожесточено и каза:

— Моя скъпа, Никол, толкова, толкова съжалявам. Моля те, прости ми.

Оттогава не съм чувала гласа му. Няма го вече шест дни. Онази нощ спах дълбоко и не съм разбрала как Ричард си е събрал нещата и ми е оставил бележка. В седем часа сутринта чух алармен сигнал. Съобщение изпълваше черния екран. То гласеше: „ЛИЧНО ЗА НИКОЛ ДЕ ЖАРДЕН. Натисни «К», когато пожелаеш да го прочетеш“.

Децата още не се бяха събудили, така че натиснах бутона „К“ на клавиатурата.

Най-скъпа моя Никол — започваше съобщението, — това е най-трудното писмо, което някога съм писал. Временно напускам теб и семейството. Известно ми е, че това ще доведе до значителни усложнения за теб, Майкъл и момичетата, но повярвай, това е единственият изход. От снощи за мен е очевидно, че не съществува друго разрешение.

Скъпа моя, обичам те от дъното на душата си и зная, когато мозъкът ми не се управлява от чувствата, че това, което се опитваш да направиш, е в интерес на семейството. Чувствам се отвратително заради обвиненията, които ти отправих миналата нощ. Още по-ужасно се чувствам заради имената, с които те наричах, особено расистките определения и честата употреба на думата „курва“. Надявам се, че можеш да ми го простиш, въпреки че не съм сигурен дали аз самият мога да си го простя. Надявам се също, че ще запомниш моята любов към теб, вместо налудничавия и необуздан гняв.

Ревността е отвратително нещо. „Тя прави за посмешище жертвите си“ е слабо казано. Ревността е разяждаща, съвършено ирационална и всепоглъщаща. Най-прекрасните хора на света се превръщат в побеснели животни, когато бъдат обхванати от гърчовете на ревността.

Никол, скъпа, не съм ти разказал цялата истина за краха на моя брак със Сара. От месеци хранех подозрения, че през нощите, които прекарва в Лондон, тя се среща с други мъже. Налице бяха множество предупредителни признаци — непостоянният й интерес към секса, нови дрехи, които никога не обличаше, когато беше с мен, неочаквано пристрастяване към нови пози или различни сексуални изпълнения, телефонни обаждания с мълчание от другата страна на жицата. Но аз я обичах безумно и бях твърдо убеден, че с брака ни ще бъде свършено, ако й се противопоставя, така че не предприех нищо, докато не побеснях от ревност.

В действителност, когато си лежах в леглото в Кеймбридж и си представях Сара, която прави секс с друг мъж, ревността ми набираше такава мощ, че не можех да заспя, докато във въображението си не я видех мъртва. А когато господин Синклер ми телефонира онази нощ и аз разбрах, че вече няма как да се преструвам, че Сара ми е вярна, отпътувах с експреса за Лондон с намерението да убия както жена ми, така и нейния любовник.

За мой късмет нямах пистолет; а когато ги видях заедно, гневът ме накара да забравя за ножа, който бях пуснал в джоба на палтото си. Но със сигурност щях да ги убия, ако шумът от борбата не беше разбудил съседите и не ме бяха възпрели.

Може би се питаш какво общо има всичко това с теб. Виждаш ли, моя любов, всеки от нас изгражда през живота си определен модел на поведение. А моят модел на безумна ревност вече беше налице още преди да съм те срещнал. И двата пъти, когато ти отиде при Майкъл, аз не бях в състояние да попреча на спомените за Сара да се завърнат. Зная, че ти не си Сара и че не ме мамиш, но въпреки това моите чувства се връщат към същия ненормален модел. Не е ясно защо (може би защото мисълта, че ти ми изневеряваш, е толкова неприемлива), но сега, когато си с Майкъл, аз се чувствам по-зле, по-силно изплашен, отколкото, когато Сара беше с Хюго Синклер или който и да било друг от нейните приятели актьори.

Надявам се, че ще разбереш поне част от това. Тръгвам си, защото не мога да контролирам своята ревност, нищо че признавам, че е неоснователна. Нямам желание да заприличам на баща ми — да удавям в пиянство нещастието си и да съсипя живота на всички около себе си. Усещам, че по един или друг начин ти ще постигнеш това оплождане и предпочитам да ти спестя лошото си поведение по време на този процес.

Очаквам да се върна скоро, освен ако не се сблъскам с непредвидени опасности, но не зная точно кога. Необходимо ми е време, за да оздравея и отново да се превърна в пълноценен член на нашето семейство. Кажи на момичетата, че съм тръгнала пътешествие. Бъди особено мила с Кати — на нея ще липсвам най-много.

Обичам те, Никол. Зная, че ще ти бъде трудно да проумееш защо те напускам, но моля те, опитай да ме разбереш.

13 май, 2205

Днес отидох горе в Ню Йорк и пет часа търсих Ричард. Ходих до шахтите, до двете решетки, до трите площада. Обиколих целия остров по продължение на защитния вал. Раздрусах скарата над пещерата на октопаяците и за кратко се спуснах в леговището на птицеподобните. Навсякъде виках името му. Припомних си, че преди пет години Ричард ме откри с помощта на навигационния маяк, който беше инсталирал в Шекспировия робот Принц Хал. Днес и аз имах възможността да използвам маяка.

Никъде нямаше и следа от Ричард. Мисля, че е напуснал острова. Ричард е отличен плувец — с лекота може да е стигнал до Северния полуцилиндър. Ами странните същества, които обитаваха Цилиндричното море? Дали са му позволили да прекоси?

Върни се, Ричард. Липсваш ми. Обичам те. Той очевидно беше обмислил заминаването си няколко дни преди това. Беше опреснил и подредил каталога за взаимовръзка с рамианите, за да го направи възможно най-лесен за мен и Майкъл. Беше взел най-голямата торба, с която разполагахме, както и любимия си приятел ТВ, но беше оставил роботите на Бекет.

Откак Ричард ни напусна, времето за хранене е най-ужасното за нашето семейство. Кати почти винаги е ядосана. Иска да знае кога ще се върне нейният Тати и защо го няма толкова дълго. Майкъл и Симон понасят скръбта си мълчаливо. Връзката между тях продължава да се задълбочава — изглежда, че доста добре съумяват да се успокояват взаимно. Що се отнася до мен, аз се опитвам да обръщам по-голямо внимание на Кати, но не мога да заместя любимия й Тати.

Нощите ми са мъчителни. Не спя. Отново и отново премислям всичките си контакти с Ричард и възпроизвеждам грешките. Прощалното му писмо беше много изчерпателно. Никога не бих си помислила, че по-раншните му затруднения със Сара могат да имат какъвто и да било ефект върху брака ни, но сега вече съм в състояние да проумея онова, което спомена в писмото си за моделите.

В моя емоционален живот също има модели. Смъртта на майка ми, когато бях едва десетгодишна, ми показа ужаса на това да бъдеш изоставен. Оттогава за мен беше станало трудно да се сближа с някого и да му се доверя — от страх, че мога да загубя и него, след като съм се привързала силно. След майка си загубих Женевиев, баща си, а сега (поне временно) и Ричард. Всеки път, когато моделът се повтори, всички химери от миналото оживяват. Когато преди две вечери трябваше да се наплача, за да заспя, осъзнах, че ми липсва не само Ричард, но също майка, Женевиев и прекрасния ми баща. Отново и отново преживявах всички тези загуби. Така че разбирам, как оставането ми при Майкъл е провокирало болезнените спомени на Ричард за Сара.

Човек се учи, докато е жив. Ето ме — на четиридесет и една години, аз тепърва откривам нова частица от истината за човешките взаимоотношения. Очевидно бях наранила Ричард много дълбоко. Липсата на логична предпоставка за тревогата на Ричард, че моето преспиване с Майкъл може да доведе до отчуждение от него, няма никакво значение. Тук логиката е неприложима. Важат единствено възприятията и чувствата.

Бях забравила колко унищожителна може да бъде самотата. Ние с Ричард бяхме заедно цели пет години. Той може и да не притежава всички достойнства на принца от сънищата, но е прекрасен приятел и без съмнение най-умното човешко същество, което някога съм срещала. Ще бъде невероятна трагедия, ако той не се завърне никога. Обзема ме дълбока скръб, когато дори и за момент си помисля, че може би онази вечер съм го видяла за последен път.

Нощно време, когато съм особено самотна, често чета поезия. Бодлер и Елиът са мои любимци още от университетските дни, но през последните няколко вечери намирам успокоение в стихотворенията на Бенита Гарсия. Докато е била кадет в Космическата академия в Колорадо, нейната безумна страст към живота й е докарала сума главоболия. Тя се хвърляла в изучаването на космонавтиката и в ръцете на заобикалящите я мъже с еднакъв устрем. Бенита била призована пред Кадетската дисциплинарна комисия да отговаря не за нещо друго, а за неприкритата си сексуалност, и тогава осъзнала колко шизофренични могат да бъдат мъжете, когато става въпрос за секс.

Повечето литературни критици предпочитат първия том с нейни стихове „Мечтите на едно мексиканско момиче“, (който й създава име на зрял поет още в юношеска възраст), пред по-зрялата и по-малко лирична стихосбирка, която е публикувала през последната си година в Академията. Сега, когато Ричард си отиде и моят разум все още се опитва да проумее какво в действителност се случи през тези последни месеци, у мен намират отзвук по-късните стихове на Бенита, които са изпълнени с юношеските й страхове и въпроси. Нейният път към зрелостта е бил изключително труден. Макар че творбите й остават богати на образи, Бенита вече не е Полиана, която се разхожда сред руините на Уксмал. Тази вечер на няколко пъти препрочетох една от поемите й, писани в Академията, която харесвам особено.

Роклите ми пълнят стаята със светлина,

също като пустинни цветя след дъжда.

Тази нощ, моя най-нова любов, ти ще дойдеш,

но коя ли от всички мен ще пожелаеш?

Бледите пастелни рокли подхождат най-добре на книгите,

сините и зелените — реша ли да съм в ролята на твой приятел или дори съпруга.

А ако мислиш за любов, тогава

червеното и черното и потъмнелите очи

ще вървят на проститутката, която трябва да представям.

Но не това бе мечтата на моето детство.

Моят принц се явяваше само за целувка

и после ме отнасяше надалеч от болката.

Нима не мога да го видя аз отново? И тези маски ме обиждат, колежанино. И нося дрехата си без голяма радост. Цената, дето плащам да държа ръката ти, ме унижава — точно както пожела.

9.

14 декември, 2205

Предполагам, че трябва да празнувам, но чувствам, че победата ми е пирова. Най-после съм бременна от Майкъл. Все още нямаме никакви вести от Ричард, а освен това се страхувам, че Майкъл също се е отчуждил от мен.

И двамата приемаме лично отговорността за изчезването на Ричард. Аз се оправям със своето чувство за вина, доколкото мога, като си давам сметка, че ако искам да бъда пълноценна майка, ще се наложи да го превъзмогна. От своя страна Майкъл реагира на действията на Ричард и на собствената си вина, като изцяло се отдава на религията. Моли се преди и след всяко хранене, и често предпочита да не участва в заниманията на семейството, за да има възможност да „общува“ с Господ. Изобщо думата „изкупление“ е прекалено надменна за речника на Майкъл.

Във възродения си религиозен патос той спечели на своя страна и Симон. Безобидните ми протести най-често се пренебрегват. Тя е във възторг от историята на Исус, макар че има съвсем бегла представа за какво става въпрос. Особено я очароват чудесата. Като повечето деца, тя не среща никакви затруднения да потисне недоверието. Разумът й никога не задава въпроса „как“, когато Исус върви по водата или я превръща във вино.

Тези забележки май не са много честни. Вероятно ревнувам от разбирателството, което съществува между Майкъл и Симон. Като нейна майка би трябвало да съм доволна, че двамата толкова си пасват. Те поне се имат един друг. Колкото и да се опитваме, ние с Кати все още не сме в състояние да създадем дълбока връзка помежду си.

Част от проблема е, че и Кати, и аз сме изключително инатливи. Макар че тя е само на две и половина, вече има желание сама да ръководи живота си. Да вземем един съвсем прост пример като разпределението на времето през деня. Още от първите ни дни на Рама аз правех дневен режим за всеки член от семейството. Никой никога не ми се е противопоставял сериозно, дори Ричард. Майкъл и Симон винаги приемат препоръчаното, дотолкова, доколкото им предоставях достатъчно свободно време.

Но Кати е нещо друго. Ако планирам разходка горе в Ню Йорк преди урока за азбуката, тя иска да се смени последователността. Ако реша, че ще обядваме пиле, тя пожелава свинско или говеждо. На практика всяка сутрин започва с кавга за дневната програма. Когато не харесва моето решение, Кати се цупи, мръщи и плаче за своя „Тати“. Мъчително е, когато започва да зове Ричард.

Майкъл твърди, че трябва да се съобразявам с нейните приумици. Настоява, че това е просто етап от растежа. Но когато му изтъкна, че нито Женевиев, нито Симон са се държали като Кати, той просто свива рамене и се усмихва.

Ние с Майкъл невинаги постигаме единомислие по въпроса за родителското поведение. Имахме няколко любопитни спора за семейния живот при тези странни обстоятелства. Към края на един от нашите разговори аз леко се вкиснах от твърдението на Майкъл, че съм „прекалено строга“ с момичетата, така че реших да повдигна въпроса за религията. Запитах Майкъл, защо според него е толкова важно Симон да изучи и най-малките подробности от житието на Исус.

— Някой трябва да запази традицията — отговорът му не беше много ясен.

— Значи вярваш, че ще има традиция, която трябва да се запази, че ние няма да се реем безкрайно в космоса и че няма да умрем в ужасна самота?

— Вярвам, че Бог има замисъл за всяко човешко същество.

— Но какъв е замисълът Му за нас?

— Не знаем — отвърна Майкъл. — Не знаем повече за замисъла Му от онези милиони хора, които все още се намират на Земята. Процесът на живота се състои именно в търсенето на Неговия замисъл.

Поклатих глава, а Майкъл продължи:

— Виждаш ли, Никол, на нас ни е много по-лесно. Значително по-малко неща ни отвличат вниманието. Нямаме никакво извинение да стоим настрана от Бога. Ето защо ми е толкова трудно да си простя по-раншните занимания с готварството и историята на изкуствата. На Рама човешките същества трябва да полагат големи усилия да запълват времето си с нещо друго освен молитви и набожност.

Признавам, че от време на време неговата увереност ме притеснява. При сегашното положение на нещата животът на Исус не е от по-голямо значение, отколкото примерно животът на хунския вожд Атила или на което и да било друго човешко същество, живяло някога на онази далечна планета на две светлинни години отстояща от нас. Ние вече не сме част от човешкия род. Ние или сме обречени, или сме основоположници на нещо, което най-общо казано ще бъде нов вид. Нима Исус е умрял и заради нашите грехове, на нас, които никога отново няма да видим Земята?

Ако Майкъл не беше католик и ако още от най-ранно детство не беше възпитаван в догмата за създаване на поколение, аз никога нямаше да успея да го убедя да заченем дете. Той имаше стотици причини, според които това не беше подходящо за момента. Но най-накрая склони може би защото с постоянните си опити да го придумам, аз нарушавах еженощните му молитви. Предупреди ме, че е твърде вероятно „изобщо да не се получи“ и че той няма да „поеме никаква отговорност“ за моето чувство за неуспех.

Създаването на ембрион ни отне три месеца. По време на първите два овулационни цикъла не успях да го възбудя. Опитах шеги, масаж на тялото, музика, храна — всичко, споменато във всяка една от публикациите по въпроса за импотентността. Неговото усещане за вина и напрежението му винаги бяха по-силни от моето усърдие. Най-накрая въображението изигра решаващата роля. Когато една нощ предложих на Майкъл да си представя, че аз съм съпругата му Катлийн, той най-сетне успя да се задържи в ерекция. Разумът наистина е фантастично творение.

Но дори и с помощта на въображението, не е лесно да се любиш с Майкъл. Преди всичко (вероятно не е много любезно от моя страна да го изнасям), само подготовката му беше достатъчна да накара една обикновена жена да се откаже. Майкъл винаги отправя молитви към Господа, преди да си свали дрехите. За какво ли се моли? Би ми било безкрайно любопитно да науча отговора.

Първият съпруг на Елеонора Аквитанска, Луи VII, е бил възпитан в монашески орден и е станал крал само по една историческа случайност. В романа на баща ми за Елеонора има един дълъг, интимен монолог, в който тя се окайва, че прави любов „заобиколена от тържественост, набожност и грубите дрехи на Цистерианския орден“. Тя копнеела за веселие и смях в спалнята, за неприлични думи и необуздана страст. Вече разбирам защо се е развела с Луи и се е омъжила за Хенри Плантагенет.

И така, сега съм бременна с момче (поне се надявам), което ще внесе генетично разнообразие в нашето потомство. Борбата беше доста изтощителна и съвсем сигурно не си заслужава усилията. Защото желанието ми да имам дете от Майкъл, накара Ричард да си отиде, а Майкъл, поне временно вече не е близкият приятел и другар, какъвто беше през първите години на Рама. Платих висока цена за този успех. Сега трябва да се надявам, че космическият кораб наистина се е отправил нанякъде.

1 март, 2206

Тази сутрин повторих частичния геномен текст, за да се уверя в първоначалните резултати. Няма никакво съмнение. Нашето неродено момче съвсем сигурно има синдром на Уитингъм. За щастие липсват други установими дефекти, но и Уитингъм стига.

Показах резултатите на Майкъл, когато след закуската останахме за малко сами. Отначало той не разбра това, което му говорех, но когато използвах думата „изоставащ“, незабавно реагира. Досещах се, че си представя дете, което изобщо няма да е в състояние да се грижи за себе си. Тревогите му се поуталожиха само отчасти, когато обясних, че Уитингъм не е нещо повече от намалена способност за заучаване — обикновена недостатъчност на електрохимическите процеси в мозъка да действат нормално.

Когато миналата седмица извърших първия частичен геномен тест, имах известни подозрения за Уитингъм, но тъй като съществуваше вероятност за двусмисленост в резултатите, не казах нищо на Майкъл. Преди да взема втора проба от амниотичната течност, реших да прегледам отново всичко, което се знаеше за това състояние. Кратката ми медицинска енциклопедия, за нещастие, не съдържа достатъчно информация, която да ме удовлетвори.

Днес следобед, докато Кати спеше, ние с Майкъл помолихме Симон да отиде в детската стая и да почете около час. Нашето съвършено ангелче се съгласи без протести. Майкъл беше много по-спокоен от сутринта. Призна, че първоначално бил съкрушен от новината за Бенджи (Майкъл желае да наречем детето на дядо му — Бенджамин Райън О’Туул). Очевидно прочитът на книгата на Йов е изиграл огромна роля по отношение възстановяването на стимула му за живот.

Обясних на Майкъл, че умственото развитие на Бенджи ще бъде забавено и монотонно. Той донякъде се утеши от факта, че мнозина от хората със синдрома на Уитингъм след двадесетгодишно обучение постигат умственото развитие на дванадесетгодишно дете. Уверих Майкъл, че дефектът не се проявява с никакви физически белези, какъвто е случаят със синдрома на Даун, и тъй като Уитингъм се предава рецесивно, съществува много малка вероятност потомците да бъдат засегнати преди появата на третото поколение.

— Има ли някакъв начин да разберем кой от нас носи синдрома в гените си? — запита Майкъл, когато вече бяхме към края на разговора.

— Не — отвърнах. — Това увреждане се изолира много трудно, защото очевидно е свързано с дефект в няколко различни гена. Само ако синдромът е проявен, диагностиката е ясна. Дори и на Земята опитите да се идентифицират носителите са безуспешни.

Разказах му, че това заболяване е било диагностицирано за първи път през 2068 година и почти не се е срещало в Азия и Африка. Проявявало се е основно сред кавказките типове, с най-голяма честота на проявление в Ирландия. Реших, че Майкъл и без това ще научи тази информация съвсем скоро (тя се съдържаше в уводната глава на медицинската енциклопедия, която той четеше в момента) и не желаех да се почувства по-зле.

— Има ли някакъв лек? — беше следващият му въпрос.

— Не и за нас. — Поклатих глава. — В последните десетилетия се появиха някои указания, че генетичните контрамерки могат да се окажат ефективни, ако се приложат по време на третото тримесечие на бременността. Манипулацията обаче е доста сложна дори на Земята и може да доведе до пълна загуба на плода.

Това беше най-подходящият момент от разговора Майкъл да спомене думата „аборт“. Не го направи. Системата на неговите убеждения е толкова непоклатима и устойчива, че съм сигурна, че въобще не му е хрумвала такава възможност. За него абортът е абсолютен грях — както на Рама, така и на Земята. Питах се дали изобщо съществуват някакви обстоятелства, при които Майкъл би помислил за аборт? Ами ако бебето беше с Даун, или пък сляпо? Или ако имаше множествени пороци, които гарантират ранна смърт?

Ако Робърт беше тук, щяхме да проведем разумно обсъждане върху предимствата и недостатъците на аборта. Той щеше да направи едно от прословутите си табла а ла Бенджамин Франклин, с всички „за“ и „против“, подредени в колони от двете страни на черния екран. Аз щях да добавя дълъг списък от емоционални причини против аборта (които Ричард щеше да е пропуснал в неговия първоначален списък), накрая почти сигурно и двамата щяхме да се съгласим да отгледаме Бенджи на Рама. Това щеше да бъде едно разумно решение на общността.

Исках да имам това бебе. Но също така исках Майкъл да потвърди своя ангажимент като баща на Бенджи. Едно обсъждане на възможността за аборт би изтръгнало от него такова подновено потвърждение. Сляпото спазване на правилата на Бог или на църквата, или на която и да е последователна догма, понякога прави твърде лесно за индивида да се откаже да подкрепи съответно решение. Надявам се, че Майкъл не е от този вид хора.

10.

30 август, 2206

Бенджи се роди преждевременно. Независимо че многократно бях уверявала Майкъл, че на външен вид детето ще изглежда съвършено здраво, той беше видимо облекчен, когато преди три дни момчето се появи на бял свят без видими физически аномалии. И това раждане мина леко. По време на контракциите и при самото изгонване на плода Симон ми помогна изключително много. Тя е твърде зряла за момиче, което още не е навършило шест години.

И Бенджи е синеок, но очите му са толкова светли, колкото на Кати, така че не вярвам да запазят цвета си. Кожата му е светлокафява, едва забележимо по-тъмна от тази на Кати, но много по-светла от моята и на Симон. При раждането тежеше три килограма и половина и беше дълъг петдесет и два сантиметра.

Нашият свят си остава все същият. Не говорим много за това, но всички (с изключение на Кати) сме изгубили надежда, че Ричард ще се завърне. На Рама отново настъпва зимата с дългите нощи и късите дни. Периодично или Майкъл, или аз, се качваме горе в Ню Йорк да търсим някакви следи от Ричард, но това вече се е превърнало в несъзнателен ритуал. В действителност не очакваме да открием нищо. Няма го вече шестнадесет месеца.

Сега двамата с Майкъл се редуваме да изчисляваме траекторията на полета с помощта на програмата, която бе създадена от Ричард. Бяха ни необходими няколко седмици, докато разберем как да я използваме, въпреки че Ричард ни беше оставил изчерпателни инструкции. Веднъж седмично проверяваме дали все още се движим в посока Сириус По курса на кораба няма други звездни системи.

Независимо от грижите за Бенджи сега сякаш разполагам с повече време за самата себе си, отколкото имах преди. Чета ненаситно и интересът ми към двете героини, които владееха ума и въображението на юношеските ми години, се възобнови. Защо ли Жана д’Арк и Елеонора Аквитанска винаги са ми допадали толкова много? Може би защото те не само са проявявали вътрешна сила и независимост, но и всяка от тях е постигнала успех, разчитайки единствено на своите способности в едно общество, в което господстващата роля е принадлежала на мъжете.

Аз бях много самотно момиче. Бях добре материално, обкръжаващата ме среда в Бовоа беше великолепна, любовта на баща ми беше неизчерпаема, но на практика аз прекарвах цялото си юношество съвсем сама. Постоянно изпитвах подсъзнателен ужас, че смъртта или повторен брак ще ми отнемат моя скъпоценен баща. Исках да стана независима, за да избегна болката, която би ми причинила раздялата с него. Жана и Елеонора бяха съвършените идеали. Дори и днес, когато чета нещо за живота им, постигам успокоение. Нито една от тези жени не е позволила на света около нея да определя ценностите в живота.

Всички тук все още се радваме на добро здраве. През пролетта, колкото да има с какво да се занимавам, въведох във всекиго от нас по един комплект временни биометрични датчици и в продължение на няколко седмици проследявах данните. Всичко това ми припомни дните на Нютоновата експедиция; възможно ли е да са изминали повече от шест години, откак шестимата напуснахме Земята, за да се срещнем с Рама?

Във всеки случай Кати беше очарована от биометрията. Докато сканирах Симон или Майкъл тя седеше край мен и задаваше стотици въпроси за данните, които излизаха на дисплея. За много кратко време разбра принципа на действие на системата и предназначението на предупредителните файлове. Майкъл отбеляза, че тя е забележително интелигентна. Също като баща си. Ричард все още ужасно й липсва.

Въпреки приказките си, че се чувства остарял, Майкъл е в отлична форма за един шестдесет и четиригодишен мъж. Поддържа физическата си активност, защото е загрижен за бъдещето на момичетата. От началото на бременността ми тичаше по два пъти седмично. Два пъти седмично. Колко странно понятие. Придържам се стриктно към земния календар, макар че тук, на Рама, той няма никакво значение. Миналата нощ Симон взе да ме разпитва за дните, месеците и годините. Докато Майкъл обясняваше за въртенето на Земята около оста й, за годишните сезони, за орбитата й около Слънцето, аз внезапно си спомних великолепния залез в Ута, на който се бяхме наслаждавали заедно с Женевиев по време на едно пътешествие из американския запад. Исках да разкажа на Симон за това. Но как да опишеш залеза на някого, който не е виждал Слънцето?

Календарът ни напомня кои сме. Ако някога пристигнем на нова планета с истински дни и нощи, вместо изкуствено създаваните денонощия в Рама, най-вероятно ще изоставим земния календар. Но засега празниците, смяната на месеците и преди всичко рождените дни ни напомнят за нашите корени, за онази прекрасна планета, която вече не можем да открием дори и с най-съвършения рамиански телескоп.

Бенджи е готов за хранене. Може и да не е най-умното дете на света, но не среща никакви затруднения да ме осведоми, когато е гладен. По взаимно съгласие ние с Майкъл все още не сме казали на Симон и Кати за състоянието на тяхното братче. Ще им бъде доста трудно да разберат, че докато е кърмаче, брат им ще отнема по-голямата част от вниманието, което се полага на тях. Прекалено е да се очаква от малките им главици да проумеят, че той все така ще се нуждае от специални грижи и внимание, и че тази необходимост дори ще нарасте, когато проходи и стане малко момче.

13 март 2207

Днес Кати навършва четири години. Когато преди две седмици я запитах какво би си пожелала за рождения ден, тя не се поколеба и за секунда.

— Искам тати да се върне.

Тя е самотно и вглъбено в себе си дете. Учи изключително бързо и от всичките ми деца най-силно се поддава на настроения. Ричард също беше безкрайно непостоянен. На моменти беше така въодушевен и изпълнен с енергия, че не го сдържаше на едно място. Обикновено това се случваше когато беше преживял нещо за първи път. Но меланхолията му беше страхотна. Имаше случаи, когато изминаваше по седмица или повече, без той да се разсмее или дори да се усмихне.

Кати е наследила неговия математически талант. Вече може да събира и изважда, да умножава и дели — естествено с по-малки числа. Симон, която определено не е мързелива, изглежда притежава по-разнообразни таланти. Интересуват я много повече неща. Но Кати я влече математиката.

През изминалите почти две години откак Ричард ни напусна, аз безуспешно се опитвам да го заместя в сърцето на Кати. Истината е, че тя и аз не си подхождаме. За майка и дъщеря характерите ни са несъвместими. Индивидуалността и необуздаността, които толкова обичах у Ричард, при Кати вземат застрашителни размери. Въпреки най-добрите ми намерения нашите разговори винаги завършват със спор.

Не успяхме да осигурим Ричард на Кати за рождения й ден. Но Майкъл и аз наистина се опитахме да й направим някои интересни подаръци. Въпреки че нито един от нас двамата не е особено вещ в областта на електрониката, успяхме да създадем малка видеоигра, наречена „Загубени на Рама“ (наложи се многократно да се свързваме с рамианите, за да получим съответните части, и нощи наред работихме заедно, за да сътворим нещо, което Ричард вероятно би завършил само за ден). Програмирахме я много елементарна, защото Кати е едва четиригодишна. След като си игра с нея два часа, тя изчерпа всичките възможности и откри начин да се прибере у дома, в нашата пещера, от която и да е начална точка на Рама.

Но Кати ни поднесе най-голямата си изненада снощи, когато я запитахме (за нас на Рама това се бе превърнало в традиция) какво желае да прави през вечерта на самия си рожден ден.

— Искам да вляза в пещерата на птицеподобните — изрече Кати с дяволити искрици в очите.

Опитахме се да я придумаме да се откаже. Като главна причина изтъкнахме, че разстоянието между терасите е по-голямо от нейния ръст. В отговор Кати отиде до въжената стълба, която висеше на едната стена на детската стая, и ни показа, че може да се катери по нея. Майкъл се усмихна.

— Някои неща е наследила от майка си.

— Моля те, мамо — изрече тогава Кати с глас на възрастен човек, — всичко останало е толкова отегчително. Искам сама да разгледам танка пазач. Отблизо.

Въпреки че имах някои лоши предчувствия, придружих Кати до пещерата на птицеподобните и й наредих да чака, докато поставя въжената стълба. На първата площадка, срещу танка пазач, аз се спрях за миг и се вторачих над бездната в постоянно движещата се машина, която охраняваше входа към хоризонталния проход. Винаги ли си тук, питах се аз. Била ли си някога през цялото това време заменяна или поправяна?

— Готова ли си, мамо? — чух да вика отгоре дъщеря ми.

Преди да успея да се изкатеря и да я пресрещна, Кати вече слизаше по стълбата. Сгълчах я, когато се срещнахме на второто стъпало, но тя не ми обърна никакво внимание. Беше безкрайно възбудена.

— Видя ли, мамо? И сама мога!

Поздравих я, макар че все още ми се виеше свят от представата за Кати, която се свлича от стълбата, блъска се в терасите и после започва да се премята в бездънната шахта. Продължихме да слизаме, аз бях пред нея и й помагах, докато стигнахме до първата площадка и първата двойка хоризонтални галерии. От другата страна на бездната танкът пазач продължаваше монотонното си движение. Кати изпадна в екстаз.

— Какво има зад този танк? Кой го е направил? Какво прави тук? Ти наистина ли си прескочила тази дупка?

След като отговорих на тази поредица от въпроси, аз се извърнах и направих няколко крачки в галерията зад нас, следвайки лъча на фенерчето, като бях сигурна, че Кати е зад мен. Миг по-късно се вцепених от ужас, когато открих, че тя все още стои на ръба на пропастта. Видях я да измъква нещо дребно от джоба на роклята и да го мята към танка пазач.

Изкрещях й, но беше твърде късно. Предметът удари предната броня на танка. Тутакси се чу силен пукот, наподобяващ изстрел, и два снаряда се сплескаха в стената на пещерата, на не повече от метър над главата й.

— Ура! — извика Кати, докато я дърпах назад от пропастта.

Бях бясна. Дъщеря ми се разплака. Шумът в пещерата беше оглушителен.

Няколко секунди по-късно плачът на Кати неочаквано утихна.

— Чу ли?

— Какво? — сърцето ми все още се блъскаше в гърдите.

— Хей там — посочи тя отсрещната страна на вертикалната галерия към мрака зад танка пазач. Осветих с фенерчето празното пространство, но не видяхме нищо.

И двете стояхме съвършено безмълвни и се държахме за ръце. Наистина откъм галерията иззад пазача се чуваше нещо, но за да го доловя, трябваше да се напрегна. Не можех да разбера какво е.

— Птицеподобно е — изрече убедено Кати. — Чувам плясъка на крилете му.

Звукът изчезна. Макар че изчакахме петнадесетима минути, преди да се измъкнем навън от пещерата, не чухме нищо повече. Кати разказа на Симон и Майкъл, че сме чули птицеподобно. Не можех да потвърдя нейния разказ, но предпочетох да не споря с нея. Тя беше щастлива. Този рожден ден беше изпълнен с приключения.

8 март, 2208

Вечерта, в два и петнадесет следобед, се роди Патрик Айрин О’Туул — съвършено здраво бебе във всяко едно отношение. Сега гордият му баща го държи и се усмихва, докато пръстите ми препускат по клавиатурата на електронния бележник.

Късно през нощта Симон сложи Бенджи да спи, както прави всяка вечер в девет часа, а после и тя си легна. Беше много изморена. През цялото време на неочаквано продължителното раждане тя се грижеше за Бенджи сама, без ничия помощ. Всеки път, когато аз надавах вик, Бенджи също се разплакваше в отговор, а Симон се опитваше да го успокои.

Кати вече предяви претенциите си към Патрик като за свое бебе братче. Щом Бенджи е на Симон, тогава Патрик трябва да принадлежи на Кати. Е, поне показва някакъв интерес към друг член на семейството.

Раждането на Патрик не беше запланувано, но и двамата с Майкъл се радваме, че той се появи на бял свят и се присъедини към нашето семейство. Зачеването му е било през миналата година, някъде към края на пролетта, може би още в първия месец, през който ние с Майкъл започнахме да прекарваме нощите заедно в неговата спалня. Идеята да спим заедно беше моя, макар да съм сигурна, че и Майкъл си беше мислил за това.

В нощта, когато се навършваха точно две години от изчезването на Ричард, изобщо не можех да заспя. Както обикновено се чувствах самотна. Опитвах се да си представя всички останали нощи, които трябваше да прекарам сама, и се отчаях. Точно след полунощ прекосих коридора към стаята на Майкъл.

Този път още от началото и двамата се чувствахме освободени и спокойни. Предполагам, че вече бяхме подготвени. След раждането на Бенджи Майкъл беше постоянно зает да ми помага за децата. През този период той се поотпусна и поизостави религиозната си дейност. Стана по-достъпен за всички нас, включително и за мен. В края на краищата първоначално съществуващото естествено сходство помежду ни се възстанови. Оставаше само и двамата да признаем, че Ричард няма никога да се завърне.

Спокойни. Така най-добре се характеризират отношенията ни с Майкъл. С Хенри беше екстаз. С Ричард — страст и възбуда, дяволска въртележка в живота и в леглото. Майкъл ме успокоява. Ние спим уловени за ръце — най-точният символ на нашите взаимоотношения. Рядко се любим, но и това е достатъчно.

В някои отношения му отстъпих. Дори от време на време се моля, защото това прави Майкъл щастлив. От своя страна той стана по-толерантен по отношение на идеите и ценностите на католицизма, които внушава на децата. Съгласихме се, че и двамата търсим най-вече хармония и отстъпчивост в упражняването на родителските си задължения.

Сега сме шестима; едно-единствено семейство от човешки същества, което се намира по-близо до няколко други звезди, отколкото до планетата и звездата на своето рождение. Все още не знаем, дали този гигантски цилиндър, който пресича пространството, отива нанякъде. В дадени моменти това сякаш няма значение. Тук, на Рама, ние създадохме наш собствен свят и макар той да е ограничен, мисля, че сме щастливи.

11.

30 януари, 2209

Бях забравила какво е да ти се качи адреналинът. През последните тридесет часа спокойният ни и ведър живот на Рама беше напълно съсипан.

Всичко започна с две съновидения. Вчера призори, точно преди да се пробудя, бях споходена от изключително ярък сън за Ричард. Всъщност Ричард не присъстваше в съня; по-точно не се появи редом с Майкъл, Симон, Кати и мен. Докато ние се занимавахме с обичайните си ежедневни задължения, той ни наблюдаваше от горния ляв ъгъл на полезрението ми. Постоянно ме викаше. Призивът му беше толкова отчетлив, че когато се събудих, все още го чувах.

Тъкмо бях започнала да разказвам съня си на Майкъл, когато на вратата се появи Кати по пижама. Трепереше и беше изплашена.

— Какво има, скъпа? — протегнах широко ръце към нея. Тя се приближи и се сгуши в мен.

— Татко. Снощи ме викаше насън.

Побиха ме студени тръпки, а Майкъл седна на матрака. Успокоих Кати, но бях притеснена от съвпадението. Дали не беше чула разговора ни с Майкъл? Невъзможно. Видяхме я веднага щом се появи.

След като Кати се върна в детската стая, за да се преоблече, аз заявих на Майкъл, че не мога да пренебрегна тези две съновидения. Ние с него често сме обсъждали психическите ми възможности. Макар че в повечето случаи Майкъл не взема на сериозно тезата за екстрасензорно възприятие, той винаги е признавал, че наличието на предзнаменования в моите сънища и видения не може да се отрече категорично.

— Трябва да се кача горе и да потърся Ричард — казах на Майкъл след закуска.

Той очакваше това и беше подготвен да поеме грижите за децата. И двамата се съгласихме, че ще е по-добре да изчакам нашата вечер, когато в света на космическия кораб щеше да бъде светло. Сега на Рама беше нощ.

Спах по-дълго от обикновено, та да имам достатъчно сили за продължителен преход. Сънят ми беше неспокоен. През цялото време сънувах, че се намирам в опасност. Преди да тръгна, проверих дали в портативния ми компютър няма някоя сравнително точна скица на Ричард, която да мога да покажа на всяко птицеподобно, което евентуално срещна.

След като целунах децата за лека нощ, аз се отправих директно към пещерата на птицеподобните. Не се учудих, когато открих, че танкът пазач е изчезнал. Преди години, когато за първи път бях поканена в пещерата от едно от живеещите там птицеподобни, танкът пазач пак го нямаше. Възможно ли бе отново да съм поканена? И какво общо имаше всичко това с моя сън? Сърцето ми блъскаше като лудо, докато прекосявах помещението с водната цистерна и навлязох в галерията, която обичайно се охраняваше от липсващия сега пазач.

През цялото време не чух нищо. Изминах почти километър, преди да стигна до високия сводест вход, който се намираше отдясно. Предпазливо надникнах зад ъгъла. В помещението беше тъмно, както навсякъде в пещерата на птицеподобните, с изключение на вертикалната галерия. Светнах фенерчето. Помещението не беше много дълго, най-много петнадесет метра, но беше много високо. Покрай стената, която се намираше срещу вратата, бяха подредени безкрайни редове контейнери. В светлината на фенерчето се виждаше, че те заемат цялата стена до самия таван, който би трябвало да се намира точно под един от площадите на Ню Йорк.

Не ми трябваше много време, за да се ориентирам в предназначението на помещението. Всеки един от контейнерите беше с размера и формата на манната диня. Реших, че именно тук си държат хранителните записи. Нищо чудно, че не искат никой да се навърта наоколо.

След като проверих контейнерите и установих, че всички те са празни, аз се отправих назад към шахтата. Сетне нещо ме накара да сменя посоката. Прекосих склада и продължих нататък по тунела. Заключих, че би следвало да води нанякъде, в противен случай щеше да завършва тук, в това помещение.

След още половин километър тунелът постепенно се разшири и се вля в просторно овално помещение. В центъра му, където таванът се издигаше на най-голяма височина, се намираше обширна куполообразна конструкция. В стените й, на равни разстояния една от друга, бяха изрязани около двадесетина ниши. Нямаше друга светлина, освен лъча на фенерчето, така че ми бяха необходими няколко минути да огледам помещението с куполообразната постройка в центъра и да ги възприема като едно цяло.

Обходих конструкцията като изследвах нишите една по една. Повечето бяха празни. В една от тях открих три еднакви танкове пазачи, спретнато подравнени плътно до стената. Първоначалната ми реакция беше да се пазя от тях, но това не беше необходимо. Те не функционираха.

Най-интересна засега беше нишата в центъра на помещението, точно на сто и осемдесет градуса от входа на тунела. Тази специална ниша беше грижливо изработена, в стените й бяха издялани дебели полици. Те бяха всичко на всичко петнадесет, по пет на двете странични стени и още пет на стената, която се намираше срещу входа. По страничните полици бяха наслагани предмети (много прилежно подредени); всяка от петте полици на срещуположната стена имаше издълбани по дължината си пет кръгли вдлъбнатини.

Съдържанието на тези вдлъбнатини, всяка от които допълнително беше разделена на сектори, подобни на резени диня, беше загадъчно. Един от секторите на всяка вдлъбнатина съдържаше някакво много фино вещество, наподобяващо пепел. Във втория имаше по един, два или три пръстена в черешово червено или златисто, които разпознах веднага, защото бяха точно като пръстените по шията на нашия сив, мъхест птицеподобен приятел. Останалите неща във вдлъбнатините не се вписваха в някаква видима схема; всъщност някои от вдлъбнатините не съдържаха нищо, освен пепелта и пръстените.

Накрая се обърнах и се приближих до куполообразната конструкция. Входната й врата гледаше към специалната ниша. С помощта на фенерчето я разгледах обстойно. В правоъгълната й повърхност беше издялана сложна плетеница. Състоеше се от четири платна или квадранта. В горния ляв квадрант се виждаше птицеподобно, в съседното табло отдясно имаше манна диня. Долните два квадранта съдържаха непознати изображения. Отляво беше издялано едно раирано същество, разделено на съставните си части, което тичаше на шест крака. Последното табло долу вдясно изобразяваше голяма кутия, изпълнена с много фина мрежа или паяжина.

След известно колебание блъснах вратата. Едва не подскочих, когато силен алармен сигнал, наподобяващ клаксон, прониза тишината. Останах неподвижно в рамката на вратата повече от минута, докато алармата продължи да гърми. Когато спря, аз останах все така неподвижна. Ослушвах се дали някой (или нещо) ще реагира на сигнала за тревога.

Никакъв звук не наруши тишината. След няколко минути започнах да изследвам вътрешността на сградата. Прозрачен куб с дължина на ръба приблизително два и половина метра заемаше центъра на единствената стая. Стените му бяха на петна, които пречеха на погледа, но все пак успях да забележа, че подът му е покрит с фин, тъмен материал, с дебелина около десет сантиметра. Стените, подът и таванът на останалата част от помещението бяха украсени с изрисувани геометрични фигури. В една от стените на куба имаше тесен проход, който позволяваше да се проникне вътре.

Влязох. Пухкавото черно вещество се оказа пепел, но с малко по-различна плътност от тази, която открих във вдлъбнатините на нишите. Погледът ми проследи лъча на фенерчето. Близо до центъра, отчасти зарит в пепелта, проблясваше някакъв предмет. Приближих се, вдигнах го, изтупах го и едва не припаднах. Това беше ТВ, роботът на Ричард.

ТВ беше претърпял съществени промени. Беше почернял от сажди, а миниатюрният му контролен блок се беше стопил и той вече не функционираше. Но нямаше никакво съмнение, че това е той. Доближих малкия робот до устата си и го целунах. Представих си как рецитира един от Шекспировите сонети, докато Ричард го слуша в екстаз.

Очевидно ТВ е бил в пламъци. Дали и Ричард се е оказал в плен на огнения ад вътре в този куб? Внимателно пресях пепелта, но не открих кости. Продължавах да се питам обаче какво ли е изгоряло и от какво беше всичката тази пепел. Но най-вече се питах какво ли правеше ТВ в куба?

Бях убедена, че Ричард се намира някъде из леговището на птицеподобните, така че прекарах още осем дълги часа като лазех нагоре-надолу по терасите и изследвах галериите. Отбих се по всички места, на които съм била и преди, по време на краткия ми престой тук. Дори открих някои нови помещения с неизвестно предназначение. Но от Ричард нямаше и следа. Всъщност нямаше никакви признаци на живот. С едно наум, че краткият рамиански ден е към своя край, и че скоро четирите деца в нашата собствена пещера ще се събудят, най-накрая аз си тръгнах към рамианския ни дом и се върнах там изморена и потисната.

Когато пристигнах, както покритието, така и скарата на пещерата зееха отворени. Бях почти сигурна, че съм затворила, след като излязох, макар че не си спомнях съвсем точно своите действия при тръгването. Накрая си казах, че може би съм била прекалено възбудена и съм ги забравила отворени. Тъкмо започвах да се спускам надолу, когато чух зад гърба си вика на Майкъл:

— Никол!

Извърнах се. Той се приближаваше по пътеката от изток. Движеше се бързо, което беше необичайно за него, и носеше бебето Патрик.

— Ето те — изрече задъхан, когато го приближих. — Вече взех да се безпокоя.

Изведнъж рязко прекъсна изречението, втренчи се за миг в мен и после бързо се огледа.

— Но къде е Кати? — запита напрегнато.

— Какво искаш да кажеш с това „къде е Кати“? — изразът на лицето му ме разтревожи.

— Не е ли с теб?

Поклатих отрицателно глава, а Майкъл неочаквано избухна в плач. Втурнах се напред и взех да успокоявам малкия Патрик, който беше изплашен от хлипането на Майкъл и също се разплака.

— О, Никол, толкова съжалявам. Патрик прекара тежка нощ и аз го взех в моята стая. После Бенджи го заболя корема и ние със Симон трябваше да се грижим за него няколко часа. Заспали сме, докато Кати е останала сама в детската стая. Станахме преди около два часа, а нея я нямаше.

Никога по-рано не съм виждала Майкъл толкова разстроен. Опитах се да го успокоя с думите, че Кати ще се върне, че сигурно си играе някъде тук наблизо (и че когато я открием, така ще й се накарам, че да го помни дълго време), но Майкъл ме прекъсна:

— Не, не, тя не е наблизо. Патрик и аз я търсим повече от час.

Всички заедно слязохме в пещерата да проверим как са Симон и Бенджи. Симон ни осведоми, че снощи Кати била страшно разочарована като разбрала, че ще ходя да търся Ричард сама.

— Тя се надяваше — изрече спокойно, — че ще я вземеш с теб.

— Защо не ми го каза снощи? — запитах осемгодишната си дъщеря.

— Не изглеждаше важно. Освен това изобщо не ми мина през ума, че Кати може да се опита да намери татко сама.

Нито Майкъл, нито аз нямахме вече сили за нищо, но единият от нас все пак трябваше да потърси Кати. Редното беше това да съм аз. Измих си лицето, поръчах на раманяните закуска за всички и разказах набързо за спускането в пещерата на птицеподобните. На няколко пъти Симон и Майкъл внимателно огледаха изгорелия ТВ, като бавно го обръщаха от всички страни. Досещах се, че и те се питат какво ли се е случило с Ричард.

— Според Кати татко е отишъл да намери октопаяците — подхвърли Симон малко преди да изляза; — каза, че техният свят е по-вълнуващ.

Когато прекосявах площада край пещерата на октопаяците, постепенно започна да ме обхваща ужас. Докато вървях, светлините угаснаха и на Рама отново настъпи нощ.

— Страхотно — промърморих си аз. — Нищо по-лесно от това да откриеш изгубено дете в тъмнината.

И покритието, и двойната защитна скара над леговището на октопаяците бяха отворени. Никога по-рано не бях виждала скарите вдигнати. Сърцето ми пропусна един удар. Инстинктивно разбрах, че Кати е слязла долу в пещерата и че независимо от страха си, аз се готвех да я последвам, Най-напред коленичих и на два пъти извиках „Кати“ в тъмнината под мен. Чух името й да отеква през галериите. Напрегнах се да доловя някакъв отговор, но не се чуваше нищо. Успокоих се сама, че поне липсва и шума от влачещи се четки и високочестотния вой.

Спуснах се по склона към голямата кухина с четирите галерии, които Ричард и аз някога нарекохме „Онче, Бонче, Счупено пиронче“. С голяма мъка се насилих да вляза в тунела, по който двамата някога бяхме вървели. След няколко крачки обаче се спрях, върнах се малко назад и свърнах в един съседен проход. Този втори коридор също извеждаше към спускащия се бъчвовиден тунел със стърчащите шипове, но минаваше покрай помещението, което двамата с Ричард нарекохме „музей на октопаяците“. Съвсем ясно си припомних ужаса, който изпитах преди девет години, когато открих доктор Такагиши окачен в този музей като някакъв ловен трофей.

Имаше и друга причина да посетя музея на октопаяците, която не беше пряко свързана с Кати. Ако Ричард е бил убит от тях (каквото очевидно се беше случило с доктор Такагиши — макар че все още не съм убедена, че не е умрял от инфаркт), или ако са намерили тялото му някъде из Рама, тогава може би щеше да се намира в това помещение. Не че не бях разтревожена от възможността да открия тялото на съпруга си, обработено от някой препаратор, но преди всичко исках да знам какво точно е станало с Ричард. Особено след този сън.

Когато стигнах до входа на музея, поех дълбоко дъх. Много бавно завих наляво. Щом прекрачих прага, вътре светна, но за късмет доктор Такагиши не беше първото нещо, което се изпречи пред очите ми. Беше преместен. Всъщност през изтеклите години целият музей беше преподреден. Всички точни копия на биотите, които заемаха по-голямата част от помещението при първото ни кратко посещение, бяха прибрани. Сега двата вида „експонати“, ако можеха да бъдат наречени така, бяха на човешки и птицеподобни същества.

Експозицията на птицеподобните се намираше по-близо до вратата. От тавана висяха три екземпляра, крилете им бяха разтворени. Един от тях беше нашият сив мъхнат приятел с двата червени пръстена около шията, когото ние с Ричард бяхме срещнали точно преди самата му смърт. В експозицията на птицеподобните имаше и други интересни предмети, дори снимки, но погледът ми беше привлечен към срещуположния край на стаята — към експонатите, които заобикаляха доктор Такагиши.

Въздъхнах с облекчение, когато установих, че Ричард не е сред тях. Тук бе изложена нашата ладия, същата, с която Ричард, Майкъл и аз прекосихме Цилиндричното море. Намираше се на пода, точно до доктор Такагиши. Имаше и най-различни дреболии, които явно са били отмъкната след пикници или някаква друга наша дейност в Ню Йорк. Но основната част от експозицията представляваха поредица рамкирани фотографии, които се намираха на задната и страничните стени.

От мястото, където се намирах, не можех да различа твърде добре съдържанието им. Когато се приближих, нададох вик от изненада. Това бяха наши снимки, поставени в правоъгълни рамки. Много от тях разкриваха живота ни вътре в пещерата. Беше заснет всеки един от нас, включително и децата. Представяха ни как се храним, спим, дори как се къпем. Бях поразена. Били сме под наблюдение в собствения си дом. Побиха ме ледени тръпки.

На страничната стена беше подредена специална сбирка снимки, която ме слиса и притесни. На Земята можеха да бъдат изложени в музей по еротика. Представяха как се любим с Ричард в най-различни пози. Имаше и една снимка с Майкъл, но не беше много ясна, защото онази нощ в стаята беше тъмно.

Поредицата, която беше изложена под колекцията със сексуалното съдържание, представяше моменти от раждането на децата. Беше заснето всяко раждане, включително и това на Патрик, което потвърждаваше, че тайното наблюдение продължава. Съпоставката между двете групи снимки без съмнение показваше, че октопаяците (или рамианите) съвсем точно са проумели процеса, по който се възпроизвеждаме.

Бях напълно погълната от изложбата в продължение на може би петнадесетина минути. Излязох от унеса, когато чух откъм входа на музея силен шум, причинен от четки, които се влачат по метал. Бях абсолютно зашеметена. Вцепених се, изстинах, огледах се панически. Помещението нямаше друг изход за бягство.

Само след секунди в стаята изприпка Кати.

— Майче! — извика тя, когато ме видя. Тичешком прекоси музея, едва не повали доктор Такагиши и скочи в ръцете ми.

— О, мамче — изрече, докато ме прегръщаше и целуваше страстно, — знаех си, че ще дойдеш.

Затворих очи и прегърнах малкото си момиченце с всички сили. По бузите ми се стичаха сълзи. Люлеех Кати и взех да я успокоявам, като непрекъснато повтарях:

— Всичко е наред, скъпа, всичко е наред.

Когато избърсах очи и ги отворих, на входа на музея видях един октопаяк. Стоеше неподвижно, сякаш наблюдаваше срещата между майка и дъщеря. Аз се заковах зашеметена от вълната чувства, започнали като радост и преминали в ужас.

Кати долови страха ми.

— Не се бой, мамо — каза и хвърли поглед през рамо към октопаяка. — Няма да ти стори зло. Просто иска да погледа. Много пъти е бил близо до мен.

Адреналинът в кръвта ми сигурно беше достигнал рекордно ниво. Октопаякът продължаваше да стои (или да следи, или каквото там правят октопаяците, когато не се движат) на вратата. Голямата му черна глава беше почти кръгла и разположена върху тяло, което надолу към пода се разделяше на осем пипала на черни и златисти ивици. В средата на главата си имаше два успоредни разпознавателни знака, симетрични спрямо невидима ос, която минаваше от горе до долу. Съвършено точно центрирана между тези два знака, приблизително на около метър от пода, бе прикрепена удивителна квадратна лещовидна структура с размер десет на десет сантиметра, която представляваше нещо като желеобразна комбинация от контролна решетка и някакво течно вещество в черно и бяло. Докато октопаякът ни разглеждаше, вътре в лещата се долавяше някаква активност.

По тялото имаше и други органи между двата разпознавателни знака — както под, така и над лещата — но нямах време да ги разглеждам внимателно. Октопаякът се насочи към нас, прекосявайки стаята, и въпреки уверенията на Кати ужасът ме обзе с нова сила. Докато се плъзгаха по пода, малки ресничкоподобни образувания, прикрепени към пипалата, издаваха шума наподобяващ четка, която се движи по метал. Високочестотният писък идваше от едно малко отверстие в дясната долна странична част на главата.

За няколко секунди страхът парализира мислите ми. С приближаването на съществото взе да надделява естествената реакция за бягство. За нещастие в този случай тя беше безполезна. Нямаше къде да се бяга.

Октопаякът спря чак когато стигна на някакви си пет метра от нас. Бях притиснала Кати до стената и застанах между нея и октоса. Вдигнах ръка. В тайнствената леща отново започна движение. Неочаквано ми хрумна нещо. Бръкнах в джоба на пилотския си костюм и измъкнах компютъра. С треперещи пръсти (октопаякът беше вдигнал пред лещата чифт от пипалата си — впоследствие се питах дали пък не си е мислел, че ще извадя някакво оръжие) извиках на екран едно изображение на Ричард и го обърнах към октопаяка.

Понеже бях престанала да се движа, съществото бавно свали двете защитни пипала на земята. Почти цяла минута остана вторачено в монитора и после, за голямо мое удивление, по цялата му глава премина светломорава вълна, която започна от един от разпознавателните знаци. През следващите няколко секунди моравото беше последвано от цяла дъга цветове — червено, синьо и зелено, като всяка ивица имаше различна плътност и също започваше от единия разпознавателеи знак, преминаваше по цялата глава и изчезваше в противоположния разпознавателеи знак, намиращ се почти на 360 градуса от първия.

Ние с Кати гледахме втрещени. Октопаякът вдигна едно от пипалата си, посочи монитора и повтори широката морава вълна. Миг по-късно тя бе последвана от дъгата в същата последователност на цветовете.

— Той ни казва нещо, мами — промълви Кати.

— Права си. Но нямам представа какво.

Стори ни се, че октопаякът остана неподвижен цяла вечност. После започна да се придвижва назад към входа. Едно протегнато пипало ни правеше знаци да го последваме. Вече нямаше цветни ивици. Уловени за ръце, ние с Кати тръгнахме предпазливо след него. Тя се заоглежда и едва тогава забеляза снимките по стените.

— Виж, мамо, виж, те са ни снимали!

Изшътках й и казах да внимава с октопаяка. Той навлезе в тунела и се отправи към вертикалната галерия с шиповете и към подземните проходи. Точно това ни трябваше. Грабнах Кати, наредих й да се държи здраво за мен и се втурнах напред колкото ми сили държат. Краката ми почти не докосваха пода. Най-сетне отново се озовахме на склона и се върнахме в Ню Йорк.

Когато видя Кати жива и здрава, Майкъл изпадна в лудо веселие, макар че и той като мен бе доста разтревожен от факта, че по стените и таваните на нашето жилище има скрити камери. Не успях да се накарам на Кати, че е излязла сама, така както си го заслужаваше — изпитвах прекалено силно облекчение, че изобщо я намерих. Кати разказа на Симон, че е преживяла „страхотно приключение“ и че октопаякът бил „мил“. Такъв е светът на децата.

4 февруари, 2209

Върхът на радостта! Открихме Ричард! Той все още е жив! На ръба, защото е в дълбока кома и има висока температура, но все пак е жив.

Кати и Симон го откриха тази сутрин да лежи на не повече от петдесетина метра от отвора към нашата пещера. Ние трите бяхме решили да поиграем на сокър на площада и тъкмо се готвехме да излезем от пещерата, когато Майкъл ме извика за нещо. Казах на момичетата да ме почакат до входа. Няколко минути по-късно те двете се разпищяха и аз си помислих, че се е случило нещо ужасно. Втурнах се нагоре по стълбите и веднага видях проснатото тяло на Ричард в далечината. Отначало се уплаших, че е мъртъв, но докторът в мен заговори. Веднага започнах да търся признаци на живот. Докато го преглеждах, момичетата висяха над главата ми. Особено Кати. Непрекъснато повтаряше:

— Нали татко е жив! О, мамо, направи така, че татко да се оправи!

Веднага щом установих, че Ричард е в кома, Майкъл и Симон ми помогнаха да го свалим долу. Инжектирах му комплект биометрични проби и оттогава насам следя резултатите.

Съблякохме го и му направих основен преглед. По тялото му открих някои драскотини и охлузвания, които не бях забелязала преди, но това можеше да се очаква. Кръвната му картина беше неочаквано нормална — при температура от четиридесет градуса можеше да има отклонения в броя на левкоцитите.

Когато огледахме по-обстойно дрехите му, с изненада открихме в джоба на якето Шекспировите роботи Принц Хал и Фалсгаф, които бяха изчезнали преди девет години в загадъчния свят под галерията с шиповете, в пещерата на октопаяците. Явно Ричард е намерил някакъв начин да убеди октосите да му върнат играчките.

От седем часа седя край Ричард. Почти цяла сутрин тук бяха й останалите членове на нашето малко семейство, но през последния час ние с Ричард сме сами. Безкрайни минути погледът ми поглъщаше лицето му, а ръцете ми блуждаеха по врата, раменете и гърба му. Докосването до него събуди море от спомени и очите ми често се изпълваха със сълзи. Вече бяха загубила надежда, че ще го видя или докосна отново. О, Ричард, добре дошъл у дома. Добре дошъл при жена си и семейството.

12.

13 април, 2209

Днес беше невероятен ден, След като се наобядвахме, аз седнах край Ричард и вече извършвах обичайната проверка на биометричните проби, когато Кати ме попита дали може да си поиграе с Принц Хал и Фалсгаф.

— Разбира се — отвърнах аз, без да се замислям. Бях сигурна, че малките роботи са развалени и ако трябва да съм искрена, щеше ми се Кати да излезе от стаята, за да мога да опитам поредното средство да изведа Ричард от състоянието на кома.

Никога не съм виждала кома, която и най-бегло да наподобява на тази. През по-голямата част от времето очите на Ричард са отворени и от време на време сякаш проследяват някакъв предмет, попаднал в полезрението му. Но липсват всякакви други признаци на живот или съзнание. Не трепва нито един мускул. Изпробвах почти всички познати стимуланти — някои механични, повечето химически, опитвайки се да го измъкна от коматозното състояние. Нито един от тях не подейства. Ето защо бях толкова неподготвена за това, което се случи днес.

Бяха изминали десетина минути, откак Кати беше излязла, когато дочух откъм детската стая да долита странна смесица от звуци. Оставих Ричард и тръгнах по коридора. Преди да вляза, странният шум премина в накъсан говор със специфичен ритъм.

— Здравейте. — Гласът звучеше така, сякаш излизаше от кладенец. — Ние сме миролюбиви. Ето вашия човек.

Гласът излизаше от Принц Хал, който се намираше по средата на стаята. Когато влязох, децата седяха на пода, наобиколили робота. Изглеждаха някак нерешителни, с изключение на Кати. Тя беше явно възбудена.

— Само си играех с бутоните — обясни ми тя, когато я погледнах въпросително — и той внезапно започна да говори.

Речта на Принц Хал не беше придружена от никакви жестове. Реших, че това е доста странно. Припомних си как Ричард се гордееше с факта, че роботите му говорят и се движат в синхрон. „Това не е работа на Ричард“ — каза вътрешният ми глас, но първоначално отхвърлих тази мисъл. Отпуснах се на пода край децата.

— Здравейте. Ние сме миролюбиви. Ето вашия човек — повтори Принц Хал след няколко секунди.

Обхвана ме зловещо чувство. Момичетата все още се смееха, но престанаха, когато забелязаха странния израз на лицето ми. Бенджи допълзя и ме сграбчи за ръката.

Седяхме на пода с гръб към вратата. Внезапно почувствах нечие присъствие зад себе си. Извърнах се и видях Ричард, който стоеше на входа. Ахнах и скочих точно когато той се строполи и загуби съзнание.

Децата до едно запищяха и заплакаха. Набързо прегледах Ричард и се опитах да ги успокоя. Майкъл беше излязъл горе в Ню Йорк за своята следобедна разходка, така че се наложи повече от час да се грижа за Ричард на пода в коридора. Беше в абсолютно същото състояние, в което го оставих, когато напуснах стаята. Нямаше никакви признаци, че междувременно е дошъл в съзнание за тридесет-четиридесет секунди.

По-късно Майкъл се върна и ми помогна да занесем Ричард в стаята му. Близо час обсъждахме неговото неочаквано пробуждане. След това препрочитах отново и отново всеки ред, написан за комата в моите медицински книги. Убедена съм, че комата на Ричард се дължи на комплекс от физически и психологически фактори. Според мен звукът на онзи странен глас предизвика у него шок, който временно е надделял над факторите, предизвикващи комата.

Но тогава защо се върна толкова бързо към същото състояние? Това е по-труден въпрос. Може би е изчерпал скромния си запас от енергия, като е извървял коридора. Няма как да разберем истината. В действителност ние не сме в състояние да отговорим на повечето въпроси за това, което се случи днес, включително и на този, който Кати продължава да задава — всъщност кой е този, дето е миролюбив?

1 май, 2209

Да бъде записано, че на този ден Ричард Колин Уейкфийлд наистина разпозна своето семейство и произнесе първите си думи. Почти цяла седмица той се приближаваше бавно към този момент. Първоначално даваше някакви признаци, че ни разпознава само с лицето и очите, после започна да движи устни, сякаш искаше да каже нещо. Тази сутрин ми се усмихна и почти произнесе името ми. Но първата му членоразделна дума беше „Кати“. Изрече я този следобед, когато любимата му дъщеря го дари с една от силните си прегръдки.

Всички сме в еуфория, особено момичетата. Те празнуват завръщането на баща си. Многократно съм повтаряла на Симон и Кати, че почти със сигурност възстановяването на Ричард ще продължи дълго и ще бъде мъчително, но предполагам, че те са твърде малки да проумеят значението на всичко това.

Аз наистина съм една щастлива жена. Не беше по силите ми да възпра сълзите, когато точно преди вечеря Ричард отчетливо произнесе „Никол“ в ухото ми. Много добре съзнавам, че моят съпруг е твърде далеч от нормалното здравословно състояние, но въпреки това, вече съм сигурна, че в края на краищата той ще се оправи и това изпълва сърцето ми с радост.

18 август, 2209

Състоянието на Ричард продължава да се подобрява бавно, но сигурно. Сега вече спи само по дванадесет часа на денонощие, успява да измине почти миля, преди да се измори, и от време на време е в състояние дори да се съсредоточи върху някакъв проблем, ако му е особено интересен. Все още не е започнал да контактува с раманяните чрез клавиатурата и екрана. Обаче разглоби Принц Хал и безуспешно се опита да установи източника на загадъчния глас в детската стая.

Ричард пръв призна, че не е както преди. Когато е в състояние да говори за това, казва, че „се намира в мъгла, в сън, но неразбираем“. Има вече три месеца откакто съзнанието му се възвърна, но той все още не може да си спомни голяма част от това, което се е случило с него, след като ни напусна. Предполага, че е бил в кома през цялата последна година. Предположението му се основава предимно на някакви неясни чувства, отколкото на конкретен факт.

Ричард твърди, че няколко месеца е живял в пещерата на птицеподобните и че там е присъствал на впечатляваща кремация. Не може да съобщи други подробности. Също така на два пъти разказа как е проучвал Южния полуцилиндър и е открил главния град на октопаяците близо до Южната падина. Но тъй като това, което може да си припомни, се променя всеки ден, много трудно е да се вярва на отделните му спомени.

Вече на два пъти подменям комплекта биометрични проби в Ричард и разполагам с дълги записи на всичките му основни параметри. Данните са в границите на нормата, с изключение на две сфери — умствена активност и температура. Дневните криви на мозъчната му дейност не се поддават на описание. В медицинската енциклопедия не откривам нищо, което да ми даде възможност да изтълкувам тези данни. Понякога нивото на мозъчната му активност е невероятно високо, понякога тя спира съвсем. Електрохимичните данни са също толкова особени. Хипокампусът[1] му на практика спи — това обяснява защо има толкова затруднения с паметта.

Температурата му също е странна. От два месеца поддържа 37,8 градуса по Целзий, с осем десети над нормалната за средностатистическия човек. Проверих всички записи на параметрите му от времето преди полета; „нормалната“ температура за Ричард на Земята е била закована на 36,9. Не мога да си обясня защо сега поддържа тази висока температура. Сякаш че организмът му и някакъв патогенен причинител са в постоянно равновесие и нито един от тях не може да вземе надмощие. Но що за патогенен причинител може да убегне на всичките ми опити да го идентифицирам?

Децата са разочаровани от апатичното поведение на Ричард. Вероятно по време на неговото отсъствие ние сме го митологизирали донякъде в техните очи, но без съмнение той преди наистина беше много енергичен. Новият Ричард е само сянка на предишния човек. Кати се кълне, че помни как се е борила и си е играла с баща си, когато е била само на две годинки (без съмнение паметта й е подпомогната от това, което сме й разказвали Майкъл, Симон и аз, докато Ричард го нямаше). Често се ядосва, че сега той прекарва толкова малко време с нея. Опитвам се да й обясня, че „тати е все още болен“, но това обяснение не я умилостивява.

Двадесет и четири часа след завръщането на Ричард Майкъл премести всичките ми вещи в тази стая. Много мил човек е той. Няколко седмици беше в поредната си религиозна фаза (предполагам, че умът му се нуждае от прошка за някакви измислени, ужасни грехове), но вече е по-умерен, поради товара, който лежи на плещите ми. Държи се прекрасно с децата.

Симон действа като майка в сянка. Бенджи я боготвори и тя проявява към него невероятно търпение. На няколко пъти спомена, че той е „малко забавен“, така че ние с Майкъл й разказахме за неговия Уитингъм синдром. Засега все още не сме казали на Кати. И без друго в момента тя преживява труден период. Даже и Патрик, който я следва като кутре, не може да я развесели.

Всички ние, дори и децата, знаем, че ни наблюдават. Прегледахме много внимателно стените на детската стая. Превърнахме го във вид игра. Открихме няколко миниатюрни неравности по повърхността, които обявихме за камери. Изчегъртахме ги, но не можем да твърдим със сигурност, че наистина сме намерили записващи устройства. Може би са толкова малки, че не се виждат без микроскоп. Поне Ричард си спомни една от любимите си фрази, че съвременните чуждоземни технологии по нищо не се различават от чудесата.

Най-разтревожена от шпиониращите камери на октопаяците беше Кати. Говореше открито и с негодувание за тяхното нахлуване в „личния й живот“. Може би тя има повече тайни от всички нас. Симон обясни на по-малката си сестра, че това няма никакво значение, защото, в края на краищата, нали Господ също ни наблюдава през цялото време и тогава възникна първият религиозен спор в семейството. Кати отвърна с „дрън-дрън“, твърде неприятен израз в речника на едно шестгодишно момиче. Това ми напомни, че самата аз трябва да внимавам какво приказвам.

Един ден миналия месец заведох Ричард до пещерата на птицеподобните, за да проверя дали отиването там ще опресни паметта му. Щом се озовахме в тунела, разположен странично от вертикалната галерия, той се изплаши.

— Тъмно — чух го да измърморва. — Не виждам на тъмно. Но те могат.

Отказа да продължи щом отминахме водата в Цистерната, така че го изведох от пещерата.

Макар че никога не го спомена, Ричард знае, че Бенджи и Патрик са синове на Майкъл и вероятно подозира, че ние сме живели като мъж и жена поне през част от времето, когато него го нямаше. Както Майкъл, така и аз бяхме подготвени да го помолим за прошка и да обясним, че не сме се любили (с изключение на зачеването на Бенджи) преди да изминат две години от неговото изчезване. В момента обаче Ричард не изглежда много заинтересуван от този въпрос.

Ние с Ричард започнахме да споделяме брачното си легло малко след като той излезе от комата. Докосвахме се често и се държахме приятелски, но допреди две седмици не се бяхме любили. Всъщност вече бях започнала да си мисля, че сексът е още едно от нещата, които са изтрити от паметта му — до такава степен не реагираше на редките ми предизвикателни целувки.

После дойде една нощ, когато в леглото до мен неочаквано се оказа старият Ричард. Това се е случвало и в други сфери на живота — от време на време предишното му остроумие, енергия и интелигентност се възвръщат, но за кратко. Както и да е, предишният Ричард отново беше страстен, забавен и изобретателен. Това ми дойде като манна небесна. Изпитах удоволствие, което бях погребала дълбоко в спомените си.

Сексуалният му интерес продължи три последователни нощи и изчезна точно толкова неочаквано, колкото се беше появил. Отначало се разочаровах (не е ли такава човешката природа? През по-голямата част от времето искаме всичко да е по-добре. Когато е достатъчно добре, настояваме да трае вечно), но сега вече приемам, че и в тази област има какво да се направи относно неговото лечение.

Снощи, за първи път откак се е завърнал при нас, Ричард изчисли с компютъра траекторията, по която се движим. И двамата с Майкъл бяхме много радостни.

— Все още държим същата посока — обяви гордо. — Сега сме на по-малко от три светлинни години от Сириус.

6 януари, 2210

На четиридесет и шест години.

Бретонът и слепоочията ми са почти напълно побелели. На Земята щях да се замисля дали да не си боядисам косата, но на Рама това е без значение.

Прекалено стара съм, за да забременея, но пък трябва да съобщя това и на малкото момиче, което расте вътре в мен. С огромна изненада установих, че наистина е така. Вече бях навлязла в климактериума — с топлите вълни, моментите на смахнатост и абсолютно непредсказуемите менструации. Но явно спермата на Ричард наистина е създала още едно бебе, ново допълнение към бездомната фамилия, която се носи в пространството.

Ако никога повече не срещнем друго човешко същество (и Елеонора Жана Уейкфийлд се окаже здраво бебе, каквото поне изглежда до момента), ще разполагаме общо с шест възможни комбинации за родители на нашите внуци. Почти сигурно е, че всички тези пермутации няма да се осъществяват, но на мен ми доставя удоволствие да си фантазирам. Бях свикнала да си мисля, че Симон ще се свърже с Бенджи, Кати с Патрик, но къде ще попадне Ели в тези мои сметки?

Това е десетият рожден ден, който чествам на борда на Рама. Изглежда ми напълно невероятно да съм прекарала едва двадесет процента от живота си на този гигантски цилиндър. Нима някога съм имала друг живот? На онази богата на вода планета, която отстои на милиони километри от нас? Нима познавам и други зрели хора, освен Ричард Уейкфийлд и Майкъл О’Туул? Наистина ли Пиер Жарден, известният писател на исторически романи, е мой баща? Нима наистина съм преживяла тайна любовна афера с Хенри, Уелския принц, плод на която беше прекрасната ми първа дъщеря Женевиев?

Всичко това изглежда невъзможно. Поне днес, на четиридесет и шестия ми рожден ден. Много е забавно. И Ричард, и Майкъл са ми задавали въпроса кой е бащата на Женевиев. Все още не съм им казала. Не е ли странно? Какво значение може да има това тук, на Рама? Абсолютно никакво. Но от момента на зачеването на Женевиев това е било моя тайна, която навремето споделих единствено с баща си. Тя беше моя дъщеря. Аз я родих и аз я отгледах. Винаги си повтарях, че биологичният й баща не е важен.

Това, разбира се, е безсмислица. Аха. Отново тази дума. Доктор Браун я използваше често. От години не се бях сещала за другите космонавти от Нютоновата експедиция. Надявам се, че Янос си е получил заслуженото. Милият господин Табори, безкрайно приятен човек. Питам се как ли е било обяснено на жителите на Земята, че Рама избягна удара на ядрената фаланга? О, да, Никол, ето това е типичен за теб рожден ден. Дълго и безразборно връщане към спомените.

Франческа беше толкова красива. Винаги съм й завиждала за начина, по който успява да манипулира хората. Наистина ли упои Борзов и Уилсън? Вероятно. И за миг не съм си помисляла, че е искала да убие Валери. Но представата й за етика беше наистина ненормална. Така е с повечето действително амбициозни хора.

Забавно ми става като се сетя колко съм се вживявала тогава в ролята си на млада майка. Бях на двадесет години и трябваше да успея във всичко. Амбициите ми бяха доста различни от тези на Франческа. Исках да докажа на света, че мога да не играя по правилата, и въпреки това да спечеля — както стана с тройния скок на олимпийските игри. Имаше ли нещо по-невъзможно за една неомъжена майка да бъде избрана за космонавт? През ония години определено бях погълната от себе си. За голям мой късмет, а и на Женевиев, край нас беше татко.

Всеки поглед към Женевиев ме убеждаваше, че приликата й с Хенри е очевидна. Устните и брадичката бяха досущ като неговите. Всъщност аз не исках да отричам нейната наследственост. За мен беше от съществено значение да успея сама да докажа поне на себе си, че съм върховна майка и жена, нищо че съм неподходяща за кралица.

Бях прекалено черна, за да се явя като Кралица Никол Английска или дори като Жана д’Арк на една от ония френски грандиозни годишнини. Чудя се още колко ли години ще трябва да изминат, преди цветът на човешката кожа да изгуби своето значение на Земята. Петстотин? Хиляда? Какво беше казал по този повод американецът Уилиям Фокнър — нещо в смисъл че Самбо ще бъде свободен едва когато някоя сутрин неговите съседи се събудят и кажат на себе си и на своите приятели, че Самбо е свободен. Мисля, че е прав. Видяхме, че расовите предразсъдъци не могат да бъдат изкоренени чрез законодателството. Нито дори чрез образованост. В живота на всяка личност трябва да има едно богоявление, един миг на истинско прозрение, в който веднъж завинаги той (или тя) осъзнава, че Самбо и всеки друг на света, различаващ се по нещо от него (или нея), трябва да бъде свободен, ако искаме да оцелеем.

Преди десет години, когато стоях на дъното на оная шахта и бях сигурна, че ще умра, аз си зададох въпроса, кои моменти от своя живот бих желала да изживя отново, ако ми се даде тази възможност. В ума ми тутакси изникнаха часовете с Хенри, независимо че по-късно той разби сърцето ми. Дори и днес с радост бих литнала с моя принц. Да си преживял абсолютно щастие, та макар и само за минути или часове, означава, че си бил жив. Когато си изправен пред лицето на смъртта, не е от толкова съществено значение дали този, с когото си споделил върховния момент, впоследствие те е разочаровал или предал. От значение е именно моментното усещане за наслада — толкова велико, че усещаш как можеш да преместиш Земята.

Тогава в шахтата малко се попритесних, че спомените ми за Хенри са толкова ярки, колкото тези за майка ми, баща ми и дъщеря ми. Но сетне проумях, че не представлявам някакво изключение само защото спомените за часовете с Хенри са ми толкова скъпи. Всеки човек притежава свои специални мигове или събития, които са единствено негови и той ревниво ги съхранява в сърцето си.

Година преди Нютоновата експедиция да бъде изстреляна, моята най-близка приятелка от университета Габриел Монро прекара една нощ в Бовоа заедно с Женевиев и мен. Не се бяхме виждали от седем години и почти през цялата нощ разговаряхме, предимно за най-емоционалните събития в живота ни. Габриел беше безкрайно щастлива. Имаше красив, чувствителен и преуспяващ съпруг, три здрави, разкошни деца, хубава заможна къща край Шинон. Но след полунощ тя ми довери с младежка усмивка, че нейният „най-прекрасен момент“ е бил, преди да срещне своя съпруг. Още от ученичка била силно увлечена по една известна филмова звезда, която един ден се оказала в Тур. По някакъв начин Габриел успяла да се срещне с него в хотелската му стая и да разговарят насаме почти час. Преди да си тръгне тя го целунала един-единствен път по устата. Това беше най-ценният й спомен.

О, мой принце, вчера се навършиха десет години откакто те видях за последен път. Щастлив ли си? Добър крал ли си? Сещаш ли се понякога за чернокожата олимпийска шампионка, която ти се отдаде с такава безразсъдна всеотдайност?

Онзи ден на ски пистата ти ме запита по заобиколен начин за бащата на дъщеря ми. Отклоних отговора, без да осъзнавам, че това всъщност означава, че не съм ти простила напълно. Ако можеше да ме попиташ днес, мой принце, щях да ти отговоря с радост. Да, Хенри Рекс, Крал на Англия, ти си бащата на Женевиев дьо Жарден. Върви при нея, опознай я, обичай децата й. Аз не мога. Аз се намирам на повече от петдесет хиляди милиона километра.

[1] Хипокампусът — издатина в страничното мозъчно стомахче. — Б.пр. ↑

13.

30 юни, 2213

Снощи всички бяхме прекалено възбудени, за да заспим. С изключение на Бенджи, Господ да го благослови, който просто не схваща това, което му казваме. Симон много пъти му беше обяснявала, че нашият дом се намира във вътрешността на гигантски цилиндричен космически кораб — дори му беше показвала върху черния екран различни ракурси на Рама, постъпващи от външните сензори — но общата представа все така му се изплъзва.

Когато вчера се чу звукът от свирката, ние с Ричард и Майкъл се спогледахме. Много време мина от последния път, когато я чухме. В следващия момент всички заговорихме едновременно. Децата, включително малката Ели, напираха с въпроси и усещаха възбудата ни. Седмината веднага се изкачихме горе. Ричард и Кати се втурнаха към морето, без да чакат останалите членове на семейството. Симон вървеше с Бенджи, Майкъл с Патрик. Аз носех Ели, защото малките й крачета не можеха да издържат на темпото.

Когато се завтече обратно към нас, Кати гореше от ентусиазъм.

— Хайде. Хайде де — сграбчи Симон за ръката. — Трябва да го видите. Удивително е. Цветовете са фантастични.

Наистина бяха фантастични. Многоцветни светлинни дъги с пращене прескачаха от хорна на хорна и превръщаха рамианската нощ във величествено представление. Бенджи се беше вторачил на юг. Устата му беше отворена. След доста време се усмихна и се извърна към Симон.

— Кра-си-во е — изрече бавно, горд, че е използвал тази дума.

— Наистина, Бенджи — отвърна Симон. — Много красиво.

— Мно-го кра-си-во — повтори Бенджи и отново се извърна към светлините.

По време на самото представление не говорихме много. Но когато се върнахме в пещерата, разговорът ни продължи с часове. Разбира се, все някой трябваше да обясни всичко на децата. От тях единствено Симон беше родена по онова време — времето на последната маневра, пък и тя тогава беше само бебе, така че не я помни. Говореше предимно Ричард. Свирката и светлинното представление го изпълниха с енергия. Откакто се е завърнал, едва снощи съвсем заприлича на предишния Ричард. Разказът му за всичко, което знае за свирката, за светлинното шоу и маневрите на раманяните, беше както занимателен, така и изпълнен с информация.

— Мислиш ли, че октопаяците ще се върнат в Ню Йорк? — попита го в очакване Кати.

— Не зная — каза Ричард. — Но е напълно възможно.

През следващите петнадесет минути Кати разказа на всички за енти път срещата ни с октопаяка от преди четири години. Както обикновено тя украси и преувеличи някои от детайлите, особено от онази част на историята, която се е случила, преди да се срещнем в музея.

Патрик обожава тази история. През цялото време кара Кати да я разказва.

— Лежах по корем — разказваше снощи Кати, — надничах над ръба на огромния цилиндър, който се спускаше надолу в мрака. От стените му стърчаха сребърни шипове, светлината проблясваше отгоре им. Хей — извиках, — има ли някой там?

— Чух звук, наподобяващ влачещи се метални четки и високочестотен вой. Изпод мен се появиха светлини. От дъното на цилиндъра едно черно нещо с кръгла глава и осем пипала в черно и златисто се изкачваше по шиповете. То се придвижваше бързо към мен, като обвиваше пипалата си около тях…

— Ок-то-па-як — рече Бенджи.

Когато Кати завърши разказа си, Ричард обясни на децата, че вероятно след четири дни подът ще започне да се тресе. Подчерта, че всичко трябва да бъде внимателно закрепено за него и че трябва да се подготвим за нова поредица престои в антиускорителния резервоар. Майкъл изтъкна, че се нуждаем поне от още един за децата, а също и от няколко солидни кутии за вещите. През изминалите години бяхме насъбрали толкова много боклуци, че обезопасяването на всичко щеше да е доста трудоемко.

Когато двамата с Ричард останахме сами, легнахме върху матрака, хванати за ръце, и говорихме часове наред. Казах му, че се надявам предстоящата маневра да предвещава края на пътешествието ни с Рама.

— „В душата на човека гори вечна надежда. Той никога не е, но очаква да бъде благословен“ — отвърна ми той. Седна за малко и се вгледа в мен, а очите му проблясваха в полумрака. — Александър Поуп — уточни и после се разсмя. — Хващам се на бас, че никога не му е идвало наум, че ще бъде цитирам на 6000 милиона километра от Земята.

— Изглеждаш по-добре, скъпи — помилвах ръката му.

Той присви вежди.

— Точно сега всичко изглежда наред. Но не зная кога отново ще се спусне мъглата. Може да се случи всеки миг. И все още не мога да си спомня ясно какво се е случило с мен през трите години на отсъствието ми.

Легна отново.

— Какво ще стане според теб? — попитах.

— Предполагам, че предстои нова маневра. Надявам се да е голяма. Приближаваме Сириус с голяма скорост и ще трябва значително да я намалим, ако целта ни се намира някъде в неговата система. — Той се пресегна и хвана ръката ми — Заради теб и особено заради децата се надявам тревогата да не е фалшива.

8 юли, 2213

Маневрите започнаха преди четири дни, точно по програма, веднага щом приключи третото и последно светлинно представление. Както през изминалите четири години, така и сега нито чухме, нито видяхме птицеподобни или октопаяци. Кати беше много разочарована. Искаше да види как всички октопаяци се завръщат в Ню Йорк.

Вчера в нашата пещера се появи двойка биоти-богомолки, които се насочиха право към антиускорителния резервоар. Носеха голям контейнер, с пет нови плетени хамака (Симон, разбира се, се нуждаеше от друг размер) и шлемове за всички ни. Наблюдавахме ги от разстояние, докато те инсталираха хамаците и проверяваха системите на резервоара. Децата бяха очаровани. Краткото посещение на богомолките потвърди, че скоро предстои много голяма промяна в скоростта на движение.

Очевидно хипотезата на Ричард за връзката между главната изтласкваща система и общия температурен контрол на Рама е вярна. Температурата отгоре вече започна да се понижава. В очакване на по-продължителна маневра ние сме постоянно заети с клавиатурата и поръчваме облекла за децата, подходящи за студеното време.

Постоянните вибрации отново нарушават хода на живота ни. В началото децата се забавляваха, но вече взеха да се оплакват. Колкото до мен, надявам се, че приближаваме крайното назначение. Макар че Майкъл постоянно повтаря „Ще бъде волята Божия“, аз също отправям редки молитви, които са по-егоистични и по-особени от неговите.

1 септември, 2213

Съвсем сигурно е, че се случва нещо ново. През последните десет дни, откакто престанахме да влизаме в резервоара и маневрите приключиха, корабът се приближава към самотен източник на светлина, разположен приблизително на тридесет астрономически единици от звездата Сириус. Ричард свърза набора сензори с черния екран по такъв начин, че този източник на светлина постоянно да се намира в центъра на нашия монитор, независимо кой рамиански телескоп го наблюдава.

Преди две вечери взехме вече да различаваме очертанията на обекта. Мислехме си, че това сигурно е някаква населена планета. Ричард се впусна да изчислява количеството топлина, което Сириус отдава на тази планета, отстояща от него на разстояние приблизително еднакво с това между Нептун и нашето Слънце. Независимо че Сириус е по-голям, по-ярък и по-горещ от Слънцето, Ричард заключи, че нашият Рай (ако това наистина беше мястото на нашето назначение) ще бъде доста хладен.

Снощи успяхме да видим целта по-ясно. Тя представлява продълговата конструкция (Ричард твърди, че поради тази причина не може да бъде планета, защото всяко нещо „с тези размери“, което не е сферично, „трябва да е изкуствено“); наподобява пура с два реда светлини по горната и долната й част. Понеже не знаем точно на какво разстояние се намира от нас, не можем със сигурност да определим размера й. Ричард прави някои „догадки“ въз основа на скоростта, с която се приближаваме, и смята, че пурата е дълга приблизително сто и петдесет километра и петдесет километра висока.

Цялото семейство се събираме в централното помещение да следим монитора. Тази сутрин имаше нова изненада. Кати ни показа, че около нашата цел се намират още две превозни средства. Миналата седмица Ричард я научи как да борави с рамианските сензори, които довеждат информацията до черния екран, и докато ние, останалите, разговаряхме, тя получи достъп до отдалечения радар, който бяхме използвали за първи път преди тринадесет години, за да идентифицираме ядрените бойни глави от Земята. Пуроподобният обект се намираше в периферията на обсега на радара. Точно пред него, почти неразличими в широкото поле, се намираха два други блика. Ако наистина гигантската пура е нашето, местоназначение, вероятно ще си имаме компания.

8 септември, 2213

Не съществува начин да дам правдиво описание на поразителните събития от последните пет дни. В речника липсват достатъчно суперлативи, за да бъде изразено това, което видяхме и преживяхме. Майкъл дори отбеляза, че може би дори Раят бледнее в сравнение с чудесата, на които станахме свидетели.

В този момент нашето семейство се намира на борда на малка безпилотна совалка, не по-голяма от земен автобус. Фучейки, тя ни отнася от междинната станция в неизвестна посока. През куполообразния прозорец на задната част на совалката все още може да се види пуроподобната междинна станция, но е едва различима. Отляво цилиндричният космически кораб, който наричаме Рама, и който беше наш дом в продължение на тринадесет години, се отправя в посока до известна степен отличаваща се от нашата. Той тръгна от междинната станция няколко часа след нас, осветен отвън като коледно дърво. В момента разстоянието помежду ни е около двеста километра.

Преди четири дни и единадесет часа нашият космически кораб Рама спря по отношение на междинната станция. В удивителната опашка ние бяхме третото превозно средство. Точно пред нас се намираше една въртяща се морска звезда, около десет пъти по-малка от Рама, и едно гигантско колело с главина и спици, което влезе в междинната станция няколко часа, след като ние бяхме спрели.

Самата междинна станция се оказа куха. Когато гигантското колело се претърколи в нейния център, към него се придвижиха подемни кранове и други сгъваеми съоръжения за да го посрещнат и застопорят. Комплект особени движещи се механизми с необикновена форма (единият приличаше на балон, вторият на дирижабъл, а третият на земен батискаф) влязоха в колелото. Макар че не виждахме какво става вътре в него, през следващите два дни видяхме особените механизми да се явяват един по един на неравномерни интервали. Всеки механизъм бе посрещнат от совалка, подобна на тази, с която пътуваме в момента, но с по-голям размер. Всички тези совалки бяха паркирани в мрака от дясната страна на междинната станция и се придвижваха на съответното място около тридесет минути преди срещата.

Щом като ги натовареха, те се отправяха в посока винаги противоположна на опашката. Около час след като последният механизъм се беше измъкнал от колелото и последната совалка беше отпътувала, множеството съставни части на механичното оборудване, прикрепени към колелото, бяха изтеглени и големият кръгъл космически кораб се измъкна от междинната станция.

Морската звезда, която се намираше пред нас, вече беше влязла в междинната станция и с нея действаха друга група кранове и приспособления, когато пронизително свирене ни призова горе на Рама. Свиренето бе последвано от светлинно представление в Южната падина. То обаче напълно се различаваше от онези, които бяхме виждали досега. Голямата хорна беше звездата в новото шоу. Около върха й се образуваха цветни пръстени, които после бавно отплуваха на север и се центрираха около оста на въртене на Рама. Пръстените бяха огромни. Ричард прецени, че диаметърът им е почти километър, а дебелината четиридесет метра.

Във всеки един момент тъмната рамианска нощ беше осветена от поне осем такива пръстена. И през трите повторения на спектакъла последователността на цветовете се запази — червен, оранжев, жълт, зелен, син, кафяв, розов и морав. Когато един пръстен се разкъсаше и изчезнеше край релейната станция Алфа, при Северната падина на Рама, нов пръстен със същия цвят се образуваше край върха на Голямата хорна.

По време на този спектакъл стояхме като вцепенени, зяпнали света. Веднага щом изчезна и последния пръстен от третата серия, се случи друго удивително нещо. Всички светлини на Рама се запалиха. Рамианската нощ бе настъпила едва преди три часа — тринадесет години денят и нощта тук се редуваха със съвършено постоянство. Съвсем ненадейно сега тази последователност се промени. И не бяха само светлините. Имаше и музика; поне предполагам, че може да бъде наречена така. Звучеше като звън от милиони миниатюрни камбанки и сякаш извираше отвсякъде.

Дълго време останахме неподвижни. Сетне Ричард, който разполагаше с най-добрия бинокъл, забеляза нещо да лети към нас.

— Птицеподобни — извика, подскачайки на място, докато сочеше небето. — Току-що си спомних нещо. По време на моята одисея ги посетих в новия им дом на север.

Един по един всички погледнахме през бинокъла. Отначало не беше много сигурно дали Ричард не греши, но с приближаването си петдесетте или шестдесетте малки точки се превърнаха в големите, подобни на птици същества, които наричахме птицеподобните. Бяха се запътили право към Ню Йорк. Половината от птицеподобните се рееха в небето на около триста метра над тяхната пещера. Другата половина пикираха към повърхността.

— Хайде, татко — извика Кати — да вървим.

Преди да успея да възразя, баща и дъщеря изчезнаха препускайки. Гледах Кати как тича. Винаги е много бърза. В ума си видях мама грациозно да крачи по тревата в парка в Шили-Мазарен. Кати определено е наследила някои нейни черти, нищо, че е преди всичко татковото момиче.

Симон и Бенджи вече бяха поели към нашата пещера. Патрик беше разтревожен от птицеподобните.

— Ще сторят ли нещо лошо на татко и на Кати?

Усмихнах се на красивия си петгодишен син.

— Не, скъпи, не и ако внимават.

Майкъл, Патрик, Ели и аз се завърнахме в пещерата да наблюдаваме обработването на морската звезда в междинната станция.

Не виждахме много, защото всичките й входни отвори се намираха от другата страна, извън обсега на рамианските камери. Предположихме, че става нещо като разтоварване, защото накрая пет совалки се отправиха към някакво ново местоназначение. Обработването на морската звезда приключи много бързо. Когато Ричард и Кати се завърнаха, тя вече беше напуснала междинната станция.

— Започвайте събирането на багажа — изрече останалият без дъх Ричард веднага щом двамата с Кати се появиха. — Тръгваме. Тръгваме си.

— Трябваше да ги видите — обърна се Кати към Симон, почти едновременно с баща си. — Бяха огромни. И грозни. Спуснаха се в тяхната пещера.

— Птицеподобните се завърнаха, за да вземат някои специални неща от пещерата си — прекъсна я Ричард. — Може би това са вид реликви. Без значение, всичко съвпада. Излизаме оттук.

Втурнахме се да прибираме най-необходимите неща в здрави кутии. Обвинявах се защо не съм се сетила по-рано. Бяхме наблюдавали как и колелото, и морската звезда „се разтоварват“ в междинната станция. Но не ни беше хрумнало, че и нас може да ни разтоварят от Рама.

Беше невъзможно да решим какво да опаковаме. Тринадесет години бяхме живели в тези шест стаи (включително двете, които бяхме пригодили за склад). Ежедневно чрез клавиатурата бяхме изисквали приблизително по пет неща. Действително повечето от тях вече не се употребяваха, но въпреки това… Не знаехме къде отиваме. Как можехме да знаем какво да вземем?

— Имаш ли представа какво ще последва? — запитах Ричард.

Съпругът ми се беше вглъбил в себе си, опитвайки се да измисли как да вземе големия компютър.

— Историята ни, научните постижения — всичко, което е останало от нашите познания, се намира тук. Какво ще стане, ако се изгуби безвъзвратно?

С всичките си съставни части компютърът тежеше само осемдесет килограма. Казах му, че след като опаковаме дрехите, личните си вещи и малко храна и вода, всички ще му помогнем да го изнесе.

— Имаш ли представа къде отиваме? — повторих.

Ричард сви рамене.

— Абсолютно никаква. Но където и да е, хващам се на бас, че ще е изумително.

В стаята влезе Кати. Държеше малка торбичка, очите й бяха изпълнени с енергия.

— Приготвих си багажа. Мога ли да се кача горе и да чакам там?

Баща й кимна утвърдително и още в същия момент тя изчезна през вратата. Поклатих глава, погледнах неодобрително Ричард и се оправих по коридора да помогна на Симон за другите деца. За момчетата прибирането на багажа беше цяло изпитание. Бенджи беше несигурен и объркан. Патрик беше раздразнителен. Симон и аз току-що бяхме приключили (беше невъзможно да свършим, докато не убедихме момчетата да подремнат), когато Ричард и Кати се върнаха от горе.

— Нашето превозно средство е вече тук — изрече спокойно Ричард, потискайки възбудата си.

— Паркирано е на леда — добави Кати, докато сваляше дебелото яке и ръкавиците.

— Откъде знаете, че е нашето? — запита Майкъл. Беше влязъл в стаята миг след Ричард и Кати.

— Има осем места и място за торбите — отвърна десетгодишната ми дъщеря. — За кой друг може да бъде?

— Кого — поправих я механично, опитвайки се да осмисля най-новата информация. Чувствах се така, сякаш в продължение на четири последователни дни съм пила като смок.

— Видя ли някой октопаяк? — запита Патрик.

— Ок-то-па-як — повтори внимателно Бенджи.

— Не — отвърна Кати, — но видяхме четири гигантски самолета, съвършено плоски, с големи крила. Прелетяха над главите ни. Идваха от юг. Ние мислим, че плоските самолети прекарват октопаяците, нали тате?

Ричард кимна. Поех дълбоко дъх.

— Добре тогава — казах. — Събирайте се, всички. Да вървим. Най-напред изнесете торбите. Ричард, Майкъл и аз ще се върнем за компютъра.

Час по-късно всички се намирахме в превозното средство. За последен път бяхме изкачили стъпалата, извеждащи навън от нашата пещера. Ричард натисна едно мигащо червено копче и рамианският ни хеликоптер (кръстих го така, защото се издигна право нагоре, а не защото имаше перка) литна над повърхността.

През първите пет минути се носехме бавно и перпендикулярно на земята. След като се приближихме към оста на въртене на Рама, където нямаше гравитация и почти отсъстваше атмосфера, нашето возило се зарея на място две или три минути, докато промени външната си конфигурация.

Пред нас се откри внушителна и последна картина към Рама. На много километри под нас, нашият островен дом не беше нищо повече от малка сиво-кафеникава кръпка посред замръзналото море, което обикаляше гигантския цилиндър. Виждах южните хорни по-ясно от всякога. Тези удивителни, източени образувания, подкрепяни от масивни летящи подпори, незначително по-големи от малък земен град, сочеха до едно на север.

Почувствах странно вълнение, когато взехме да се отдалечаваме. В края на краищата Рама беше наш дом в продължение на тринадесет години. Тук бях родила пет деца. Самата аз бях съзряла и може би най-накрая се бях превърнала в онази личност, която винаги съм искала да бъда.

Времето за размисъл върху миналото беше прекалено малко. Щом приключи промяната във външната си конфигурация, нашето возило изсвистя по протежение на оста на въртене в посока към северната главина за не повече от няколко минути. След по-малко от час всички се намирахме в безопасност на тази совалка. Бяхме напуснали Рама. Знаех, че никога няма да се завърнем. Докато совалката се отдалечаваше от междинната станция, избърсах сълзите от очите си.

ПРЕСЕЧНАТА ТОЧКА НА ОРБИТИТЕ

1.

Никол танцуваше валс. Партньор й беше Хенри. Бяха млади и много влюбени. Красивата музика изпълваше балната зала, където се въртяха в такт около двадесетина двойки. Никол беше поразителна в дългата бяла рокля. Очите на Хенри бяха приковани в нейните. Държеше я здраво през кръста, но тя се чувстваше някак си напълно свободна.

Баща й беше сред хората, които заобикаляха дансинга. Стоеше облегнат на масивна колона, която се извисяваше на почти двадесет стъпки до куполообразния таван. Той помаха и се усмихна, когато Никол премина край него в прегръдките на своя принц.

Валсът сякаш нямаше край. Когато най-после свърши, Хенри хвана Никол за ръцете. Каза й, че има да я пита нещо много важно. Точно в този миг баща й я докосна по рамото.

— Никол — прошепна той. — Трябва да тръгваме. Много е късно.

Никол направи реверанс на принца. Хенри отказваше да я пусне.

— Утре… Ще говорим утре — отправи й въздушна целувка, докато тя напускаше дансинга.

Когато Никол излезе навън, слънцето преваляше. Седанът на баща й ги очакваше. Няколко мига по-късно, когато се носеха по магистралата край Лоара, тя вече беше облечена в джинси и блуза. Сега Никол беше по-млада, може би на четиринадесет, а баща й караше по-бързо от обичайното.

— Не трябва да закъсняваме. Празникът ще започне в осем часа — каза той.

Пред тях се появи замъкът Шато Д’Усе, облян в светлини. С множеството си кули и шпилове той беше вдъхновил автора на оригиналната приказка за спящата красавица. Намираше се само на няколко километра от Бовоа, надолу по реката. Беше едно от любимите места на баща й.

Тази вечер трябваше да присъстват на годишния празник, когато приказката за спящата красавица се изпълняваше на живо пред публика. Пиер и Никол идваха тук всяка година. Всеки път Никол до болка изпитваше желанието принцесата Аврора да успее да избегне вретеното, което щеше да я изпрати в царството на съня. И всяка година проливаше девичи сълзи, когато целувката на красивия принц събуждаше принцесата от този сън, наподобяващ смърт.

Сега тържеството бе вече приключило, публиката се беше разотишла. Никол тръгна нагоре по витата стълба, която водеше към кулата; предполагаше, че там истинската спяща красавица е потънала в дълбок сън. Заливаше се от смях и препускаше нагоре по стълбите, като остави баща си далеч назад.

Стаята на Аврора се намираше зад голяма стъклена стена. Никол стаи дъх и се вторачи в пищната мебелировка. Леглото беше с драперии, скриновете богато украсени. Всичко в стаята имаше бели кантове. Беше великолепно. Никол погледна към спящото момиче и ахна. Това беше самата тя, Никол, и лежеше в леглото, облечена в бяла рокля.

Сърцето й заби лудо, защото чу вратата да се отваря и стъпките да приближават към нейната стая. Очите й останаха затворени, когато първият полъх на неговия дъх докосна ноздрите й. Ето, това е, си каза тя възбудено. Той нежно я целуна по устните. Никол усети как сякаш се понася върху най-пухкавото облаче. Отвсякъде се чуваше музика. Отвори очи и видя усмихнатото лице на Хенри само на сантиметри от своето. Протегна ръце към него и той я целуна отново, този път страстно, както мъж целува жена.

Никол отвърна на целувката, не скри нищо, остави се да му каже, че е негова. Но той се отдръпна. Нейният единствен принц се беше намръщил. Посочи лицето й. Сетне бавно запристъпя назад и напусна стаята.

Тъкмо когато се разплака, един далечен и натрапчив звук прекъсна съня й. Някъде се отвори врата, в стаята светнаха лампи. Никол примигна, после отново затвори очи, за да се предпази от светлината. Сложният комплект свръхтънки, наподобяващи пластмаса жички, прикрепени към тялото й, автоматично се навиха обратно в ролките от двете страни на платнения матрак, на който спеше.

Никол се разсъни много бавно. Сънят беше изключително ярък. Мъката, която изпитваше, не изчезна така бързо, както сънят. Опита се да отпъди отчаянието като си напомни, че нищо от това, което беше сънувала, не е истина.

— Да не се готвиш да лежиш тук цяла вечност? — надвеси се над нея дъщеря й Кати, която беше спала от лявата й страна и вече бе станала.

Никол се усмихна.

— Не, но признавам, че съм малко замаяна. Тъкмо сънувах нещо… Колко дълго спахме този път?

— Пет седмици без един ден — отвърна Симон. По-голямата й дъщеря беше седнала от другата й страна и небрежно оправяше дългата си коса, която се беше сплъстила по време на теста.

Никол погледна часовника си, увери се, че Симон има право и също седна. Прозя се.

— Как сте? — попита двете момичета.

— Изпълнени с енергия — отвърна усмихнато единадесетгодишната Кати. — Иска ми се да тичам, да скачам и да се боря с Патрик… Надявам се, че това беше последното ни дълго спане.

— Орелът каза така — отвърна Никол. — Този път може би ще получат достатъчно данни — тя се усмихна. — Орелът казва, че ние, жените, сме по-трудни за разбиране — поради необузданите месечни вариации в хормоните ни.

Никол седна в леглото, протегна се и целуна Кати. После се отпусна назад и прегърна Симон. Макар все още да не беше навършила четиринадесет, на ръст Симон беше почти колкото Никол — поразителна млада жена с тъмнокафяво лице и нежни, чувствени очи. Симон винаги изглеждаше спокойна и ведра, пълна противоположност на подвижната и вечно нетърпелива Кати.

Защо Ели не беше при нас за този тест? — запита леко раздразнено Кати. — И тя е момиче, но на нея като че ли никога не й се налага да прави нищо.

Никол обгърна раменете на Кати и трите се отправиха към вратата.

— Тя е само на четири години, Кати, и според Орела е твърде малка, за да получат от нея съществените данни, от които все още се нуждаят.

В малкото осветено антре пред стаята, където бяха прекарали последните пет седмици, те си облякоха прилепващите по тялото костюми, сложиха прозрачните шлемове и обуха обувките, които прикрепяха краката им към пода. Преди да задейства външната врата на отделението, Никол внимателно провери двете момичета. Но тази проверка не бе необходима, защото вратата нямаше да се отвори, ако някоя от тях не беше подготвена за промяната в околната среда.

Ако Никол и дъщерите й не бяха виждали преди голямото помещение отвън, те щяха да спрат удивени и да се оглеждат поне няколко минути. Пред тях се простираше обширна зала с дължина над сто метра и широчина около петдесет. Таванът, покрит с осветителни тела, се издигаше на петдесет метра. Помещението приличаше на нещо средно между операционна зала и земен завод за производство на полупроводници. Липсваха преградни стени или чупки, които да го разделят на части, но при все това правоъгълното пространство съвсем очевидно беше предназначено за различни цели. В помещението кипеше оживление. Всички роботи или анализираха данни от някаква серия тестове, или подготвяха нови такива. По протежение на залата имаше стъклени боксове, подобни на помещението, в което Никол, Симон и Кати бяха спали петте седмици. В тях се извършваха „експерименти“.

Кати се приближи към най-близкия бокс отляво. Той се намираше в ъгъла и беше разположен между стената и тавана върху две перпендикулярни колони. Дисплей, вграден до металната му врата, изобразяваше внушително количество данни на някаква странна, клиновидна писменост.

— Не бяхме ли тук миналия път? — запита Кати като посочи бокса. Нали тук спахме върху оная особена бяла пяна и изпробвахме различни налягания?

Въпросът й бе предаден в шлемовете на майка й и сестра й. Никол и Симон кимнаха едновременно и се приближиха към Кати да разгледат неразгадаемия екран.

— Баща ти мисли, че те се опитват да открият начин как да спим през цял един етап на ускорение, който трае няколко месеца — рече Никол. — Орелът нито потвърди, нито отрече.

В тази лаборатория трите жени бяха преминали заедно през три различни теста; бяха тук от доста време, но никоя от тях не беше видяла някаква форма на живот или разум, освен дузината механични чуждоземци, които очевидно отговаряха за тях. Нарекоха ги „роботи-кубчета“, защото, с изключение на цилиндричните „стъпала“, които им позволяваха да се плъзгат по пода, съществата бяха направени изцяло от масивни правоъгълни парчета, подобни на кубчетата, с които си играеха земните деца.

— Според вас защо никога не виждаме другите? — запита Кати. — Искам да кажа тук, при нас. Зърваме ги за миг в метрото и толкоз. Знаем, че има и други, не сме единствените, които се подлагат на тестове.

— Това помещение е много внимателно програмирано — отвърна майка й. — Очевидно не е предвидено да се срещаме с другите, освен при разминаване.

— Но защо? Орелът би трябвало… — настоя Кати.

— Извинявай — прекъсна я Симон, — но мисля, че Големият куб идва да ни види.

Най-големият от кубовидните роботи обикновено се намираше в квадратната контролна зона в центъра на помещението и проследяваше на монитора всички експерименти, които течаха в момента. Сега той се придвижваше към тях по една от пътеките, които образуваха нещо като мрежа върху пода на помещението.

Кати тръгна към следващия бокс, отстоящ на около двадесетина метра. От монитора на външната му стена можеше да се разбере, че вътре протича експеримент. Най-неочаквано тя удари с ръка по метала.

— Кати! — извика Никол.

— Веднага спри! — Гласът долетя от Големия куб почти едновременно с Никол. Роботът се намираше на около петдесет метра и приближаваше много бързо. — Не бива да правиш това — изрече на съвършен английски.

— И какво ще ми направиш? — запита предизвикателно Кати, когато Големият куб с цялата си метална маса отмина Никол и Симон и се отправи към по-малкото момиче. Никол хукна да предпази дъщеря си.

— Сега трябва да си тръгвате — изрече Големият куб, надвесен над Никол и Кати. — Вашите изпитания приключиха. Изходът е там, където примигват светлините.

Никол здраво хвана Кати за ръка и я дръпна към изхода. Момичето с неохота последва майка си.

— Но какво ще ни направят — заинати се Кати, — ако решим да останем тук, докато завърши и друг експеримент? Кой знае? Може пък там вътре да е някой от нашите октопаяци? Защо никога не ни се позволява да срещнем някого от другите?

— Орелът ти обясни неколкократно — отвърна Никол. В гласа й се долавяха следи от гняв. — На този етап ще ни бъде позволено само да зърнем други същества, но без никакъв друг контакт. Нали и баща ти много пъти задава този въпрос, а Орелът винаги отговаря, че ще разберем след време… Ще ми се да не си толкова невъздържана, млада госпожице.

— Прилича ми на затвор — оплака се Кати. — Тук свободата ни е ограничена. И никога не ни се отговаря на важните въпроси.

Стигнаха до дългата галерия, която свързваше транспортния център с лабораторията. Едно малко возило ги очакваше край ръба на движещата се пътека. Когато седнаха, покривът му се затвори и се включи вътрешното осветление. Докато колата потегляше, Никол се обърна към Кати и свали шлема си:

— Да ти обясня, преди да си попитала — на този етап не ни е позволено да виждаме какво има отвън, защото преминаваме покрай участъци от машинния модул, които за нас са забранена зона. Баща ти и чичо ти Майкъл зададоха този въпрос след първия сънен тест, на който бяха подложени.

— А ти съгласна ли си с татко — поинтересува се Симон, след като бяха пътували в мълчание няколко минути, — че преминаването през всичките тези сънни тестове е подготовка за някакво космическо пътешествие?

— Изглежда правдоподобно — отвърна Никол. — Винаги е много уклончив по въпросите, свързани с бъдещето.

Колата се движеше с около двадесет километра в час. След петнадесет минути спря. Капакът на возилото се отвори в момента, в който си поставиха шлемовете както трябва. Жените слязоха и се озоваха в главния транспортен център на машинния модул — овално помещение с височина около двадесет метра. Освен шестте движещи се пътеки, които водеха под модула, в центъра се намираха и две големи съоръжения с много нива, откъдето заминаваха лъскавите влакове. Вагоните тип метро транспортираха оборудване, роботи и живи същества между жилищния, машинния и административния модул — трите огромни сферични комплекса, които бяха основните съставни части на Пресечната точка на орбитите.

Когато стъпиха на пътеката, Никол и дъщерите й чуха в шлемофоните си глас:

— Вашето метро се намира на второ ниво. Качете се на ескалатора вдясно. Отпътуване след четири минути.

Кати любопитно въртеше глава във всички посоки, за да огледа добре транспортния център. Виждаха се някакви приспособления за товаро-разтоварна дейност, коли, които чакаха да поемат пътници към вътрешността на машинния модул, светлини, ескалатори и перони. Но всичко беше неподвижно. Нямаше роботи и никакви живи същества.

— Какво ли ще стане — обърна се Кати към майка си и сестра си, — ако откажем да се качим? — Тя спря в центъра на станцията. — Тогава цялата ви програма ще отиде на вятъра — извика към високия таван.

— Хайде, Кати — изрече нетърпеливо Никол, — нали току-що опитахме всичко това в лабораторията.

Кати тръгна отново.

— Но аз искам да видим нещо различно — оплака се тя. — Зная, че това място невинаги е толкова пусто. Защо ни държат изолирани? Като че ли сме заразни.

— Вашето метро заминава след две минути — изрече безтелесният глас. — Второ ниво вдясно.

— Странно, роботите и контрольорите могат да общуват с всеки вид на собствения му език — отбеляза Симон, когато стигнаха до техния ескалатор.

— Да, странно е — отвърна Кати. — Ще ми се поне един-единствен път Онзи или Онова, което управлява това нещо, да направи грешка. Всичко минава толкова гладко. Например искам да ги чуя да се обръщат към нас на езика на птицеподобните.

Изкачиха се до второ ниво и ескалаторът бавно продължи по перона около четиридесет метра, преди да стигнат до едно прозрачно возило, оформено като куршум, с размерите на изключително голям земен автомобил. Както обикновено то беше паркирано отляво на медианата. На перона имаше всичко на всичко четири успоредни релси, по две от всяка страна на медианата. Засега останалите три бяха свободни.

Никол се извърна и огледа транспортния център. На шестдесет градуса от тях по кръга се намираше идентична метростанция. Оттам влаковете отиваха към административния модул. Симон наблюдаваше майка си и накрая запита:

— Ходила ли си някога там?

— Не — отвърна Никол, — но съм сигурна, че е доста интересно. Баща ти твърди, че отблизо изглежда направо фантастично.

Ричард просто трябваше да го изследва — помисли си Никол, като си припомни оная нощ преди около година, когато нейният съпруг се отправи на автостоп към административния модул. Никол потрепери. Беше излязла заедно с него в преддверието на апартамента и се опитваше да го разубеди, докато той си обличаше космонавтския костюм. Беше измислил начин да измами входния монитор (на следващия ден той беше подменен с нова, съвършено подсигурена система) и не се стърпя да не направи една „разходка“ без надзор.

Същата нощ Никол почти не спа. В ранните часове на утрото светлинният панел сигнализира, че някой или нещо се намира в преддверието. Когато погледна към монитора, видя странен човек-птица, която държеше на ръце съпруга й. Той беше в безсъзнание. Това беше първата й среща с Орела…

Ускорението с тласък ги прикова към облегалките и върна Никол към настоящето. Рязко потеглиха от машинния модул. След по-малко от минута те вече се носеха през дългия и крайно тесен цилиндър, който свързваше двата модула.

Медианата и четирите релси се намираха в центъра на дългия цилиндър. Светлините на административния модул блестяха в далечината отдясно. Кати беше извадила миниатюрния си бинокъл.

— Искам да съм подготвена — рече. — Винаги преминават толкова бързо.

Няколко минути по-късно тя оповести:

— Идва!

И трите жени се притиснаха към дясната страна на возилото. Отсреща приближаваше друг вагон. За миг той профуча край тях и хората успяха да хвърлят поглед на пътниците в него, които пътуваха към машинния модул.

— Ха! — рече Кати, когато вагонът отмина.

— Бяха два различни вида — каза Симон.

— Общо осем или десет същества.

— Едната група бяха розови, другата златисти. И двете предимно сферични.

— И тези дълги, гъсти пипала, като паяжина. Колко са големи според тебе, мамо?

— Пет, може би шест метра в диаметър — каза Никол. — Много по-големи от нас.

— Ха! — възкликна отново Кати. — Това наистина е нещо. В очите й се четеше възбуда. Момичето обожаваше наплива на адреналин във вените си.

И аз никога не преставам да се удивлявам — помисли си Никол. — Нито за миг през тези тринадесет месеца. Но това ли е всичко? Нима бяхме докарани тук чак от Земята само за да ни подлагат на тестове? И да ни дразнят като ни показват същества от други светове? Или има някаква друга скрита причина?

Във все по-бързо движещото се возило настъпи тишина.

Никол, която седеше в средата, привлече дъщерите си по-близо към себе си.

— Нали знаете, че ви обичам? — запита.

— Да, мамо — отвърна Симон. — И ние те обичаме.

2.

Празненството по случай поредното събиране на семейството премина с голям успех. Бенджи гушна любимата си Симон веднага щом тя влезе в апартамента. Минута по-късно Кати беше притиснала Патрик към пода.

— Виждаш ли — каза тя, — все още мога да те надвивам.

— Но не толкова лесно — отвърна Патрик, — ставам все по-силен. По-добре внимавай.

Никол успя да прегърне Ричард и Майкъл, преди малката Ели да се завтече и да скочи в ръцете й. Беше вечер, два часа след вечерята по двадесет и четиричасовия цикъл, използван от семейството. Ели беше готова за лягане, когато майка й и сестрите й пристигнаха. Малкото момиче се прибра в своята стая, след като с гордост беше показало на Никол, че вече може да прочете „котка“, „куче“ и „момче“.

Възрастните разрешиха на Патрик да остане с тях, докато напълно се изтощи. После Майкъл го отнесе в леглото, а Никол го зави.

— Радвам се, че се върна, мамо — каза той. — Много ми беше мъчно за теб.

— И ти ми липсваше — отвърна Никол. — Мисля, че вече няма да отсъствам толкова дълго.

— Надявам се — рече шестгодишното момче. — Харесва ми да си тук.

Към един часа всички бяха заспали, с изключение на Никол. Тя не беше изморена. В края на краищата, нали току-що бе приключила един петседмичен сън. Въртя се в леглото до Ричард близо половин час и накрая реши да се поразходи.

Апартаментът беше без прозорци, но малкото преддверие встрани от входа имаше външен прозорец, който разкриваше вълнуващ изглед към другите два върха на пресечната точка на орбитите. Никол влезе в преддверието, облече космонавтския костюм и застана пред външната врата. Тя не се отвори. Никол се усмихна наум. Кати май е права. Може би сме само едни затворници. От самото начало на престоя им тук стана ясно, че външната врата периодично се заключва. Орелът беше обяснил, че това е „необходимо“, за да не видят неща, които „не биха могли да разберат“.

Никол се взря навън през прозореца. В този момент една совалка, подобна на онази, която преди тринадесет месеца ги беше докарала до Пресечната точка, се приближаваше до транспортния център на жилищния модул. Какви ли същества носиш — помисли си Никол. — Дали и те са изумени, както бяхме ние при нашето пристигане?

Никол никога нямаше да забрави първите си впечатления от панорамата към Орбиталния възел или Пресечната точка, както го наричаха помежду си. Цялото семейство си мислеше, че след като са напуснали Междинната станция, ще пристигнат на следващото местоназначение след няколко часа. Бяха сгрешили. Отдалечаването им от осветената Рама беше бавно. След шест часа тя вече не се виждаше от левия борд. Светлините на Междинната станция зад тях започнаха да избледняват. Всички бяха изморени. Накрая цялото семейство заспа.

Събуди ги Кати.

— Виждам къде отиваме — победоносно извика тя, извънредно възбудена. Посочи навън през предния прозорец на совалката, малко вдясно, където една ярка и нарастваща по обхват светлина започваше да се разделя на три. През следващите три часа изгледът към Орбиталния възел все повече се изясняваше. Отдалече той представляваше странна гледка — равностранен триъгълник, във върховете на който бяха разположени блестящи прозрачни сфери. И с какви размери!

Дори опитът, натрупан на Рама, не ги беше подготвил за това величаво и невероятно творение на машиностроенето. Всяка от трите страни — в действителност дълги транспортни коридори, свързващи трите сферични модула — беше с дължина повече от сто и петдесет километра. Разположените по върховете кълба бяха с диаметър двадесет и пет километра. Дори от разстоянието, на което се намираха, хората можеха да видят, че там се извършват различни дейности на различните нива вътре в модулите.

— И сега какво ще стане? — запита напрегнато Патрик, когато совалката отклони своя ход и се отправи към един от върховете на триъгълника.

Никол вдигна Патрик на ръце и го прегърна.

— Не зная, скъпи — отвърна нежно на сина си. — Ще чакаме и ще видим.

Бенджи стоеше напълно вцепенен. Беше прекарал часове наред втренчен в осветения триъгълник в Космоса. Преди това Симон на няколко пъти бе стояла край него и го бе държала за ръката. Сега, когато совалката най-сетне се доближи до едно от кълбата, тя почувства как мускулите му се напрягат.

— Не се тревожи, Бенджи — успокои го, — всичко ще бъде наред.

Совалката навлезе в тесен коридор, прорязващ кълбото и спря край транспортния център. Семейството внимателно слезе от нея. Носеха целия багаж със себе си, а също и компютъра на Ричард. Веднага след това совалката отпътува, като с мигновеното си изчезване притесни дори възрастните. След по-малко от минута чуха първия безтелесен глас.

— Добре дошли — липсваше всякаква интонация. — Пристигнахте в жилищния модул. Продължете право напред и застанете пред сивата стена.

— Откъде се чу това? — запита Кати. Гласът й издаде страха, който изпитваха всички.

— Отвсякъде — отвърна Ричард. — Над нас, около нас, под нас.

Всички взеха да оглеждат стените и тавана.

— Но откъде знае английски? — полюбопитства Симон. — Нима тук има и други хора?

Ричард се разсмя напрегнато.

— Малко е невероятно — отвърна. — По-скоро това място по някакъв начин е поддържало връзка с Рама и има съвършен езиков алгоритъм. Чудя се…

— Моля, движете се напред — прекъсна ги гласът. — Вие сте в транспортен център. Превозното средство, което ще ви отведе във вашия отсек от модула, ви очаква на по-долно ниво.

Отне им няколко минути да стигнат до сивата стена. Децата никога досега не бяха изпитвали некомпенсирана безтегловност. Кати и Патрик отскачаха от платформата, премятаха се във въздуха и правеха кълбета. Бенджи, който ги наблюдаваше как се забавляват, се опита да имитира техните лудории. За нещастие, не можеше да съобрази как да използва тавана и стените, за да се върне на платформата. Симон го върна на пода, след като той вече напълно беше загубил ориентация.

Когато цялото семейство се строи пред стената заедно с багажа, в нея се отвори широка врата и те се озоваха в малка стая. На една пейка прилежно бяха подредени прилепващите към тялото костюми, а също така шлемове и обувки за всекиго от семейството.

— В транспортния център и в повечето общи помещения тук, в Орбиталния възел, липсва атмосфера, подходяща за вас — изрече съвършено монотонно гласът. — Ще трябва да носите това облекло винаги, когато се намирате извън апартамента си.

Щом всички се облякоха, в отсрещната част на стаята се отвори друга врата и те проникнаха в главния коридор на транспортния център за жилищния модул. Станцията беше абсолютно еднаква с тази, която щяха да видят по-късно в машинния модул. Никол и цялото семейство се спуснаха две нива по-надолу, според указанията на гласа, а после продължиха по кръговата обиколна алея към мястото, където ги очакваше техният „автобус“. Затвореното возило беше удобно и светло, но през единия час, който прекараха в пътуване из лабиринта от галерии, не успяха да видят нищо отвън. Най-накрая автобусът спря и горната му част се отвори.

— Тръгнете по коридора вляво — друг, но подобен на първия глас ги напъти веднага щом осмината стъпиха на металния под. — След четиристотин метра коридорът се раздвоява. Завийте вдясно. Спрете пред третия квадратен знак. Това е вратата за вашия апартамент.

Патрик се втурна по един от коридорите.

— Тук не е вашият коридор — беше оповестил гласът без раздразнение. — Върнете се на платформата и завийте по следващия коридор вляво.

По пътя между платформата и апартамента също нямаше кой знае какво да се види. През следващите месеци щяха да го изминават многократно — или към залата за упражнения, или от време на време за тестове в машинния модул, но пак нямаше да видят нищо, освен стени, тавани и квадратни знаци, за които вече знаеха, че представляват врати. Очевидно мястото внимателно се контролираше. Още в началото Никол и Ричард бяха почти сигурни, че повечето апартаменти в тяхната зона са заети от някой или нещо, но никога не успяха да срещнат някого от другите по коридора.

След като откриха вратата и влязоха в преддверието на апартамента, Никол и семейството свалиха специалното облекло и го подредиха в шкафовете, поставени за тази цел. Децата се редуваха да гледат през прозореца към другите два модула, докато чакаха да се отвори вътрешната врата. Няколко минути по-късно зърнаха новия си дом за първи път.

Всички бяха поразени. В сравнение с относително примитивните условия, при които бяха живели на Рама, апартаментът тук, на Пресечната точка, беше същински рай. Всяко от децата си имаше стая. Майкъл разполагаше с личен апартамент, който се намираше в единия край, а спалнята на Ричард и Никол, обзаведена с легло с кралски размери, се намираше в противоположния край на апартамента, встрани от входното антре. Имаше общо четири бани плюс кухня, трапезария и дори стая за игри за децата. Мебелировката във всяко помещение беше удивително подходяща и подбрана с вкус. Самият апартамент беше разположен върху повече от четиристотин квадратни метра площ. Дори възрастните бяха слисани.

— Как са могли да направят това? — запита Никол съпруга си в онази първа нощ, когато останаха сами, далеч от наострените уши на прекомерно радостните деца.

Ричард се огледа наоколо объркан.

— Мога само да гадая — отвърна той. — Вероятно всички наши искания на Рама са били записвани и изпращани тук, на Пресечната точка на орбитите. Освен това сигурно имат достъп до нашата база данни и оттам са извлекли данни за начина ни на живот. — Ричард се ухили. — И разбира се, ако разполагат с чувствителни приемници дори и тук, могат да ловят телевизионните сигнали от Земята. Не е ли смущаващо да си мислим, че сме представени от такава…

— Добре дошли — поредният безизразен глас прекъсна мислите на Ричард. И отново сякаш звукът долиташе отвсякъде. — Надяваме се, че всичко в апартамента ви удовлетворява. Ако не е така, моля, уведомете ни. Не е възможно да отговаряме на всичко, което кажете във всеки един момент. Ето защо създадохме просто устройство за контакт. В кухнята ви се намира един бял бутон. Ще приемем, че всичко, изречено от всекиго след натискането на този бутон, е отправено към нас. Когато приключите с това, което искате да ни съобщите, моля натиснете отново белия бутон. По този начин…

— Имам един първи въпрос — прекъсна го Кати. Беше изтичала до кухнята, за да натисне бутона. — Кои сте вие?

Отговорът се предхождаше от съвсем кратка пауза, не по-дълга от секунда.

— Ние сме колективният разум, който управлява Пресечната точка на орбитите. Тук сме, за да ви помогнем, да ви накараме да се почувствате по-удобно и да ви подсигурим основните средства за живот. От време на време ще ви молим да изпълнявате определени задания, които ще ни помогнат да ви разберем по-добре…

Никол вече не виждаше совалката. Така дълбоко бе потънала в спомените за пристигането им в Орбиталния възел, че временно бе забравила за новодошлите. Сега, когато се върна в настоящето, си представи група странни същества, които слизат на платформата и се стряскат от глас, който се обръща към тях на родния им език.

Удивлението трябва да е присъщо на цялата вселена — помисли си тя. — Да е свойствено за всички съзнателни химически същества.

Погледът й се откъсна от мястото, в което се беше втренчила, и се насочи към административния модул в далечината. Какво ли се върши там? — чудеше се Никол. — Ние, безпомощните същества, се движим напред-назад между жилищния и машинния модул. Всичките ни действия изглеждат разумно планирани. Но от кого? И за какво? Защо някой е докарал всички тези същества в този изкуствено създаден свят?

Никол нямаше отговор за безкрайните въпроси; както обикновено те й донесоха само съзнанието за собствената й незначителност. Тутакси й се прииска да влезе вътре и да прегърне децата. Присмя се на себе си. И двете картини са вярно отражение на мястото ни в Космоса. Ние сме едновременно жизненоважни за децата си без абсолютно никакво значение в голямата схема на нещата. Нужна е дълбока мъдрост, за да осъзнаеш, че тези две гледни точки не си противоречат.

3.

Закуската се превърна в празник. Поръчаха угощение на изключителните готвачи, които приготвяха храната им. Всъщност дизайнерите на апартамента бяха предвидили в обзавеждането разнообразие от печки и пълен хладилник, в случай че пожелаеха сами да приготвят храната си от суровите продукти. Обаче чуждоземните готвачи (или роботи) бяха толкова добри и толкова бързо възприемаха желанията им, че Никол и семейството почти никога не приготвяха яденето си сами, а просто натискаха белия бутон и си поръчваха.

— Тази сутрин искам палачинки — съобщи Кати в кухнята.

— И аз, и аз — добави Патрик.

— Какви палачинки? — пропя монотонно гласът. — В паметта разполагаме с четири вида. Има с черно брашно, с маслено тесто…

— С маслено тесто — прекъсна го Кати, — общо три — хвърли поглед към брат си. — Я по-добре четири.

— С маслен или с кленов сироп — извика Патрик.

— Четири палачинки с масленокленов сироп — изрече гласът. — Това ли е всичко?

— Един ябълков и един портокалов сок — отвърна Кати след кратко съвещание с Патрик.

— Шест минути и осем секунди — обяви гласът.

Когато храната беше готова, семейството се събра около кръглата маса в кухнята. Най-малките деца разказаха на Никол какво са правили по време на отсъствието й. Патрик беше изключително горд с новия си личен рекорд на петдесет метра спринт, поставен в гимнастическата зала. Бенджи усърдно изброи до десет и всички изръкопляскаха. Тъкмо бяха привършили със закуската и разчистваха масата от съдовете, когато се чу входният звънец.

Възрастните се спогледаха и Ричард се приближи до контролната конзола, където включи видеомонитора. Пред вратата стоеше Орелът.

— Надявам се, че не е за някой пореден тест — изрече непринудено Патрик.

— Не… не, не вярвам — отвърна Никол, докато отиваше към входа. — Вероятно идва да ни съобщи резултатите от последните експерименти.

Преди да отвори вратата, Никол си пое дълбоко дъх. Всеки път, когато срещаше Орела, адреналинът й се покачваше. Защо се получаваше така? Нима я плашеше с грандиозното си познание? Или с властта му над тях? Или просто с невероятния факт, че съществува?

Орелът я поздрави с нещо като усмивка (беше го разбрала с времето).

— Мога ли да вляза? — запита любезно. — Бих желал да разговарям с вас, с вашия съпруг и с господин О’Туул.

Както винаги Никол го гледаше втренчено. Той (или то, проблесна за миг в съзнанието й) беше висок, може би два метра и четвърт, а от врата надолу беше оформен като човек. Ръцете и тялото му обаче бяха покрити с нагъсто подредени, катраненочерни пера. Изключение правеха четирите пръста на всяка ръка, които бяха млечнобели и без оперение. От кръста надолу тялото на Орела беше с цвят на човешка плът, но от лъскавината на външния слой се разбираше, че не е правен никакъв опит да се имитира истинска човешка кожа. Липсваха окосмяване, видими стави и полови органи. Стъпалата му бяха без пръсти. Когато Орелът се движеше, в областта на коленете се образуваха гънки, но когато стоеше на място, те изчезваха.

Лицето на Орела хипнотизираше. Главата му беше прекалено едра, от двете страни на изпъкналата човка със сивкав цвят бяха разположени пепелявосиви очи. Когато говореше, човката се отваряше и съвършеният английски се лееше от някакъв електронен ларинкс, разположен дълбоко в гърлото. Перата по темето му бяха бели и рязко контрастираха с тъмносивия оттенък на лицето, врата и гърба. Оперението на лицето му беше рядко, на снопчета.

— Бих ли могъл да вляза? — повтори много учтиво Орелът, когато Никол не се помръдна.

— Разбира се… разбира се — отвърна тя и се дръпна от вратата. — Съжалявам… Просто отдавна не ви бях виждала.

— Добро утро, господин Уейкфийлд, господин О’Туул. Здравейте, деца — изрече Орелът и влезе в дневната.

Патрик и Бенджи отстъпиха назад. От всички деца само Кати и малката Ели не изглеждаха уплашени.

— Добро утро — отвърна Ричард. — Какво можем да направим за вас днес? — поинтересува се той. Орелът никога не правеше посещения на добра воля. Неговите визити винаги имаха някаква цел.

— Както казах на съпругата ви при вратата — отвърна Орелът, — трябва да разговарям с вас, тримата възрастни. Възможно ли е Симон да се погрижи за останалите деца за около час, докато ние поговорим?

Никол вече побутваше децата към стаята за игри, когато Орелът я спря.

— Не е необходимо. Те могат да разполагат с целия апартамент. Ние четиримата ще отидем в залата за съвещания от другата страна на коридора.

Охо — тутакси си помисли Никол. — Това ще да е нещо важно. Никога по-рано не сме оставяли децата сами в апартамента.

Неочаквано изпита необяснима тревога за тяхната безопасност.

— Извинете, господин Орел. Всичко ли ще е наред с децата, ако останат тук? Искам да кажа, няма да има специални посетители или нещо от този род…?

— Не, госпожо Уейкфийлд — отвърна равнодушно Орелът. — Давам ви думата си, че никой няма да навреди на децата ви.

Отвън в преддверието, когато тримата възрастни се приготвиха да облекат космонавтските си костюми, Орелът ги възпря.

— Не е необходимо. През изтеклата нощ променихме конфигурацията на тази част от сектора. Преградихме херметично коридора от разклонението насам и трансформирахме цялата зона в земеподобна територия. Ще можете да използвате залата за съвещания, без да е необходимо специалното облекло.

Орелът заговори веднага щом се настаниха в обширното помещение:

— Още от времето на първата ни среща, вие искате да знаете защо сте тук. Никога не получавахте конкретен отговор. Сега, след като приключи и последният комплекс от сънни тестове — мога да добавя, успешно — аз съм упълномощен да ви осведомя за следващата фаза на вашата мисия.

Разрешено ми е също така да ви разкажа нещо за себе си. Както всички вие подозирате, аз не съм живо същество — поне не и според вашите определения. — Орелът се разсмя. — Създаден съм от разума, който управлява Орбиталния възел, за да идвам лично при вас, когато става дума за по-деликатни въпроси. По-ранните ни наблюдения върху вашето поведение разкриха неохотата ви да общувате с безтелесни гласове. А когато вече беше решено в качеството си на емисар да бъда създаден аз, или нещо подобно на мен, вие, господин Уейкфийлд, почти успяхте да предизвикате хаос в този сектор, опитвайки се да направите непредвидено и непозволено посещение на административния модул. Така че появата ми по онова време имаше за цел и да преустанови по-нататъшни действия от подобно естество.

А сега — продължи Орелът след миг колебание, — навлизаме в най-важния етап от престоя ви тук. Космическият кораб, който вие наричате Рама, се намира в Хангара. Подложен е на ремонт и технологично обновление. Вие, човешките същества, ще трябва да участвате в процеса на неговото преустройство, защото някои от вас ще се върнат с Рама в Слънчевата система, от която произхождате.

Ричард и Никол се опитаха да го прекъснат едновременно.

— Оставете ме да довърша — рече Орелът. Ние много внимателно сме подготвили моето изказване, така че да даде отговор на всички въпроси, които очакваме да зададете.

Чуждоземният човек-птица огледа поотделно всекиго от тримата възрастни около масата, преди да продължи, но вече по-бавно:

— Обърнете внимание, не казах, че ще се върнете на Земята. Ако „програмата минимум“ успее, тези от вас, които се върнат, ще установят контакт с други човешки същества от вашата Слънчева система, но не на родната ви планета. Само в случай на необходима промяна в основния план, вие ще се върнете на самата Земя. Отбележете също така, че само някои от вас ще се върнат. Госпожо Уейкфийлд — Орелът се обърна към Никол, — вие със сигурност ще пътувате отново с Рама. Това е едно от задължителните условия, които поставяме във връзка с тази мисия. Ще оставим на вас и на вашето семейство да изберете кой ще ви придружи в пътуването. Ако решите, можете да пътувате сама и да оставите другите тук, в Орбиталния възел, или пък можете да вземете само някого от останалите. Във всеки случай не можете да пътувате с Рама всички. Поне една годна за възпроизвеждане двойка ще трябва да остане тук, на Пресечната точка, за да осигури материал за нашата енциклопедия, в случай че обратната мисия завърши с неуспех, което е малко вероятно.

Основната задача на Пресечната точка е да каталогизира формите на живот в този участък на галактиката. Първо място заемат онези форми на живот, които вече могат да излизат в Космоса. Имаме подробни указания да събираме големи количества данни за всеки излязъл в Космоса вид, с който се срещнем. За да осъществим тази задача, ние разработихме специален метод за събиране на данните. Отне ни повече от хилядолетие, изчислено по ваше време. С този метод намаляваме до минимум вероятността намесата ни да доведе до катаклизъм в еволюционната схема на съответния космически вид. Същевременно методът увеличава максимално нашите възможности да съберем важните данни.

Основният ни подход включва изпращане на космически кораб наблюдател с цел запознанство; надяваме се да подмамим космическия вид да дойде при нас, за да го идентифицираме и фенотипизираме. По-късно към същата цел се изпраща втори космически кораб. Неговата задача е преди всичко да задълбочи вече създадената взаимовръзка, а в крайна сметка — да плени група представители на космическия вид, така че върху тях да извършим дългосрочни и подробни наблюдения в избрана от нас околна среда.

Орелът направи пауза.

Както мислите, така и сърцето на Никол препускаха лудешки. Имаше толкова много въпроси. Защо точно тя беше избрана да се върне? Щеше ли да може да види Женевиев? И какво точно влагаше Орелът в думата „плени“ — дали разбираше, че тази дума обичайно се тълкува като враждебна? Защо…

— Мисля, че разбрах повечето от това, което казахте — Ричард беше първият, който заговори. — Но изпуснахте информация, която е от изключително значение. Защо събирате всички тези данни за космическите видове?

Орелът се усмихна.

— В нашата информационна йерархия има три основни нива. Достъпът на даден индивид или вид до съответното ниво е позволен или ограничен в зависимост от комплекс установени критерии. Това, което ви разказах, представлява информация от второ ниво. Фактът, че първият ви въпрос търси отговор, който се класифицира като информация от трето ниво, говори в полза на вашата интелигентност.

— Означава ли тази бомбастична реч, че няма да отговорите на въпроса? — запита Ричард с нервен смях.

Орелът кимна.

— А ще ми кажете ли защо единствено от мен се изисква да се отправя на обратното пътешествие? — попита на свой ред Никол.

— Има много причини — отвърна Орелът. — Първо, ние мислим, че сте най-подготвена физически за обратното пътуване. Освен това нашите данни показват, че по-големите ви възможности за установяване на контакт ще бъдат от изключителна полза след завършването на мисията по пленяването. Има и други съображения, но тези двете са най-важни.

— Кога тръгваме? — запита Ричард.

— Още не е уточнено. Част от програмата зависи от вас. Ще ви осведомим, когато се определи точната дата на отпътуването. Но съм длъжен да ви кажа, че няма да е по-късно от четири месеца.

Ще отпътуваме много скоро — помисли си Никол. — И поне двама от нас трябва да останат тук, но кои…

— Няма ли значение коя репродуктивна двойка ще остане тук, на Пресечната точка на орбитите? — запита на свой ред Майкъл, чийто мисли явно следваха тези на Никол.

— Почти никакво, господин О’Туул — отвърна Орелът. — Все пак най-малкото момиче Ели и вие няма да сте приемливи като партньори, защото може да не успеем да ви запазим жив и фертилен до момента, в който тя достигне полова зрялост, но всяка друга комбинация е възможна. Трябва да сме сигурни, че е налице възможността да се създаде здраво поколение.

— Защо? — попита Никол.

— Съществува минимална, но определена вероятност вашата мисия да бъде неуспешна. Тогава двамата, които останат тук, ще бъдат единствените човешки същества, които ще можем да наблюдаваме. Вашият вид е особено интересен за нас, защото току-що сте проходили в Космоса и стигнали до този етап без обичайната помощ.

Разговорът можеше да продължи до безкрайност. Но след още няколко въпроса Орелът рязко стана и оповести, че участието му в обсъждането е приключило. Той подкани хората да побързат с „разпределението“, както го нарече, защото възнамерявал да започне тутакси работа с онези членове на семейството, които ще пътуват към Слънчевата система. Тяхната задача щяла да бъде да му окажат помощ в проекта за „Земния модул на Рама“. Без повече обяснения Орелът напусна помещението.

Възрастните бяха единодушни, че временно не бива да съобщават на децата най-важните подробности от срещата с Орела, поне докато те тримата не обмислят и не обсъдят положението помежду си. Същата нощ, след като децата си легнаха, Никол, Ричард и Майкъл разговаряха шепнешком във всекидневната.

Никол подхвана темата, като призна, че изпитва яд и безсилие. Според нея, независимо от милото си държание, Орелът на практика им е заповядал да участват в мисията по завръщането. И нима можеха да му откажат? За своето оцеляване цялото семейство бе напълно зависимо от Орела — или поне от разума, който той представляваше. Не бяха отправени някакви заплахи, но всъщност никакви заплахи не бяха необходими. Те нямаха друг избор, освен да се подчинят на разпорежданията на Орела.

— Но кой от семейството ще остане на Пресечната точка? — зачуди се почти на глас Никол. А Ричард отсече, че според него е абсолютно задължително да остане поне един възрастен. Аргументите му бяха убедителни: всяка двойка деца, дори Симон и Патрик, ще имат нужда от опита на възрастен и от неговите напътствия, за да могат да бъдат щастливи при създалите се обстоятелства. Тогава Майкъл доброволно предложи да остане, като твърдеше, че и без друго за него вероятността да преживее обратното пътуване, е минимална.

И тримата бяха единодушни, че очевидно едно от намеренията на орбиталния разум беше човешките същества да прекарат в сън по-голямата част от пътуването си до Слънчевата система. В противен случай какъв беше смисълът на всички сънни тестове? Никол не беше възхитена, че децата ще „отсъстват“ в критични за развитието си периоди. Предложи да се върне сама, като остави цялото семейство на Пресечната точка. В края на краищата, разсъждаваше тя, дори и да се включат в това пътуване, децата пак нямаше да живеят „нормален“ земен живот.

— Ако правилно тълкуваме думите на Орела — каза тя, — всеки, който потегли по обратния път, в крайна сметка ще завърши живота си като пътник на Рама, отправил се към някое друго местоназначение в Галактиката.

— Не можем да бъдем абсолютно сигурни — възрази й Ричард. — От друга страна, който и да остане тук, със сигурност е обречен да не види други човешки същества, освен членовете на семейството.

Ричард добави, че независимо от обстоятелствата възнамерява да участва в обратното пътуване — не само за да бъде другар на Никол, но и за да преживее това приключение.

През тази първа вечер тримата не можаха да постигнат съгласие за разпределението на децата. Но със сигурност решиха въпроса какво ще правят възрастните. Майкъл О’Туул щеше да остане на Пресечната точка. Никол и Ричард щяха да пътуват обратно към Слънчевата система.

По-късно Никол си легна, но не успя да заспи. Продължи да обмисля всички възможни варианти. Беше сигурна, че някой ден Симон ще стане по-добра майка, отколкото Кати. Освен това, Симон и чичо Майкъл доста си допадаха, а Кати не би пожелала да се раздели с баща си. Но кой щеше да остане и да се ожени за Симон? Трябваше ли това да бъде Бенджи, който обичаше сестра си до полуда, но никога нямаше да е в състояние да участва в задълбочен разговор?

Никол се въртя в леглото часове наред. В интерес на истината, нито един от вариантите не й допадаше. Прекрасно разбираше източника на своето безпокойство. Решението обаче беше взето: за пореден път тя беше принудена да се раздели (и то може би завинаги) с част от своето семейство, с хората, които обичаше. И ето че посред нощ, както си лежеше, при нея се върнаха призраците и болката от минали разлъки. Сърцето я заболя, като си представи раздялата, която ги очакваше след няколко месеца. Образите на майка й, на баща й и на Женевиев дърпаха тънките струни на душата й.

Всъщност животът може би представлява именно това — помисли си тя потисната — Безкраен низ от болезнени разлъки.

4.

— Мамо, татко, събудете се. Трябва да поговорим.

Никол сънуваше. Разхождаше се из гората зад семейната вила в Бовоа. Беше пролет и цветята бяха великолепни. След няколко секунди успя да осъзнае, че Симон седи на леглото им.

Ричард се протегна и целуна дъщеря си по челото.

— Какво има, скъпа? — запита той.

— Ние с чичо Майкъл казвахме заедно сутрешната си молитва, но видях, че е разстроен — ведрият поглед на Симон се местеше от единия родител на другия. — Той ми разказа всичко за вчерашния ви разговор с Орела.

Когато Симон продължи, Никол бързо седна в леглото.

— Разполагах с повече от час да обмисля всичко внимателно. Зная, че съм само едно тринадесетгодишно момиче, но вярвам, че съм открила такова разрешение на този, ъ-ъ, на въпроса за разпределението, което ще направи всички в семейството щастливи.

— Скъпа моя Симон — отвърна Никол и се присегна към дъщеря си, — не ти носиш отговорността за решаването на…

— Не, майко — прекъсна я внимателно Симон. — Изслушайте ме, моля ви. Моето решение включва нещо, което вие, възрастните, никога няма да вземете предвид. Може да произлезе само от мен. Очевидно, това ще бъде най-добрият план за всички засегнати.

Ричард беше смръщил вежди.

— За какво говориш? — запита той.

Симон си пое дълбоко дъх.

— Искам да остана на Пресечната точка с чичо Майкъл. Ще стана негова съпруга и ние ще представляваме „репродуктивната двойка“ на Орела. Не е нужно да остава никой друг. Майкъл и аз ще бъдем щастливи да задържим Бенджи с нас.

— Какво-о-о? — извика Ричард. Той беше слисан. — Чичо ти Майкъл е на седемдесет и две! А ти още нямаш четиринадесет години! Това е нелепо, абсурдно… — неочаквано замлъкна.

Зрялата млада жена, която беше негова дъщеря, се усмихна.

— По-нелепо от Орела? — отвърна тя. — По-абсурдно от обстоятелството, че изминахме осем светлинни години от Земята, за да се срещнем с гигантски интелигентен триъгълник, който сега се готви да ни изпрати в обратна посока?

Никол гледаше Симон със страхопочитание и възхита. Не каза нищо, но се пресегна и силно прегърна дъщеря си. Очите й плуваха в сълзи.

— Всичко е наред, мамо — изрече Симон, когато майка й охлаби прегръдката. — След като се възстановите от първоначалния шок, ще разберете, че моето предложение е най-добро за момента. Ако ти и татко тръгнете заедно на обратното пътешествие, както мисля, че е редно да постъпите, тогава или Кати, или Ели, или аз трябва да останем тук на Пресечната точка, и да се омъжим или за Патрик, или за Бенджи, или за чичо Майкъл. Единствената генетично сигурна комбинация е между мен или Кати и чичо Майкъл. Премислила съм всички възможности. Майкъл и аз сме много близки. Изповядваме една и съща религия. Ако останем тук и се оженим, всяко едно от останалите деца ще има възможността да избира. Могат да останат с нас, или да се върнат в Слънчевата система с теб и татко.

Симон докосна с длан китката на баща си.

— Татко, зная, че по ред причини ти ще го понесеш много по-тежко от майка. Все още не съм споменала нищо пред чичо Майкъл. Бъди сигурен, че предложението не е негово. Ако ти и майка не ме подкрепите, няма да излезе нищо. И без това Майкъл трудно ще приеме този брак, дори вие да нямате нищо против.

Ричард поклати глава.

— Симон, ти си изумително момиче. — Той я прегърна. — Дай ни възможност да го премислим. Обещай ми, че няма повече да повдигаш този въпрос, преди майка ти и аз да го обсъдим.

— Обещавам. Благодаря и на двама ви. Обичам ви — добави от вратата на спалнята.

Тя се извърна и тръгна по осветения коридор. Дългата й черна коса се спускаше почти до кръста.

Ти си станала жена — помисли Никол, докато наблюдаваше грациозната походка на Симон. — И не само физически. Твърде зряла си за годините си. Никол си представи Майкъл и Симон като съпрузи и се учуди, че идеята не й беше противна. Като се вземе всичко предвид — рече си Никол, осъзнавайки, че след първоначалните протести Майкъл О’Туул щеше да бъде много щастлив, — твоето предложение може би ще се окаже най-безболезненото решение в случая.

Симон не се отказа от намерението си дори когато Майкъл ожесточено се противопостави на това, което нарече „предложение за мъченичество“. Много търпеливо тя му обясни, че съюзът между тях двамата е единственият възможен брак. По всеобща преценка Кати и той бяха несъвместими личности, пък и Кати все още си беше малко момиче, до нейната полова зрялост оставаха около година — година и половина. Нима той предпочиташе Симон да се омъжи за един от своите полубратя и така да извърши кръвосмешение? Не, не, отвърна той.

Майкъл склони, когато проумя, че не съществува друга възможност, и че нито Ричард, нито Никол имат особени възражения срещу брака. Ричард, разбира се, изказа съгласието си под формата на „при тези необичайни обстоятелства“, но Майкъл беше наясно, че бащата на Симон поне отчасти е възприел идеята тринадесетгодишната му дъщеря да се ожени за мъж, достатъчно възрастен да й бъде дядо.

За една седмица, с активното участие на децата беше решено, че Кати, Патрик и малката Ели ще тръгнат заедно с Ричард и Никол на обратното пътешествие с Рама. Патрик не беше склонен да изостави баща си, но Майкъл О’Туул бе категоричен, че животът на шестгодишния му син ще бъде по-интересен и по-удовлетворителен, ако замине с останалата част от семейството. Така остана само Бенджи. Обясниха на трогателното момченце, чиято биологична възраст беше осем, но умствената — не повече от три години, че е добре дошло както на Рама, така и на Пресечната точка. Той едва ли разбираше какво ще се случи със семейството. Определено не беше подготвен да направи толкова решителен избор. Това го изплаши и обърка; беше безкрайно смутен и потъна в дълбока депресия. Ето защо семейството отложи разговора за съдбата на Бенджи за неопределено бъдеще.

— Ще отсъстваме ден и половина, може би два — рече Орелът на Майкъл и децата. — Рама се реконструира в едно хале на около десет хиляди километра от тук.

— Но и аз искам да ида — обади се кисело Кати. — Аз също имам някои добри идеи за земния модул.

— Ще те включим в по-късна фаза на процеса — каза успокоително Ричард. — Ще направим проектантски център тук, съвсем наблизо, в залата за съвещания.

Най-сетне Ричард и Никол приключиха със сбогуването и се присъединиха към Орела, който ги очакваше в коридора. Облякоха специалните костюми и преминаха в общата зона на сектора. Никол долавяше, че Ричард е възбуден.

— Наистина обичаш приключенията, нали, скъпи?

Той кимна.

— Мисля, че Гьоте беше казал, че всички желания на един човек могат да се разделят на четири съставни части — любов, приключение, власт и слава. Личността ни се определя от това до каква степен се стреми към всяка една от тези съставни части. За мен приключението винаги е стояло на първо място.

Когато заедно с Орела се качиха в очакващата ги кола, Никол беше замислена. Капакът се затвори над тях и докато пристигнаха в транспортния център, те пак не видяха нищо по пътя.

Приключението е много важно за мен — мислеше си Никол. — А когато бях млада, главната ми цел беше славата. — Усмихна се вътрешно. — Но сега категорично е любовта… Ще бъдем отегчителни, ако не се променяме.

Пътуваха със совалка като онази, която ги беше докарала на Пресечната точка. Орелът седеше отпред, а Ричард и Никол — отзад. Гледката, която се откриваше към сферичните модули, транспортните коридори и целия осветен триъгълник, беше фантастична.

Пътуваха в посока Сириус — господстващата атракция в пространството, заобикалящо Пресечната точка. Огромната, млада бяла звезда грееше в далечината. Изглеждаше приблизително с размера на родното им Слънце, ако човек го гледа откъм астероидния пояс.

— Как избрахте това място за Пресечна точка? — попита Ричард Орела, след като бяха летели около час.

— Какво имате предвид?

— Защо тук? Защо в системата на Сириус, а не някъде другаде?

Орелът се разсмя.

— Мястото е временно. Веднага след отпътуването на Рама, ние ще се преместим.

Ричард изглеждаше объркан.

— Искате да кажете, че целият триъгълник се придвижва? — той се извърна и погледна конструкцията, която блещукаше неясно в далечината. — Къде е двигателната система?

— Всеки един от модулите има известна възможност за изтласкване, но тя се използва само в случай на авария. Придвижването от едно място на друго се осъществява чрез това, което вие наричате влекачи. Те се скачват със специални съоръжения към страничната част на сферите и на практика осигуряват цялата промяна в траекторията скорост.

Никол си мислеше за Майкъл и Симон и беше разтревожена.

— Къде ще бъде преместена Пресечната точка? — попита тя.

— Вероятно все още не е уточнено — отвърна с безразличие Орелът. — Но местоположението винаги е стохастична функция и зависи от това как протичат различните дейности.

Замълча за миг, а после продължи:

— Когато работата ни на определено място завърши, цялата система — Пресечната точка, Хангарът и Междинната станция — се премества в друг район, който ни интересува.

На задната седалка Ричард и Никол се спогледаха мълчаливо. Беше им трудно да осъзнаят значението на това, което говореше Орелът. Цялата Пресечна точка се изместваше! Беше трудно за вярване.

Ричард реши да смени темата.

— Какво е вашето определение за космически вид? — попита той Орела.

— Онзи, който се е осмелил сам или чрез роботи заместници да проникне извън осезаемата атмосфера на родната си планета. Ако планетата му няма атмосфера или ако видът изобщо не притежава планета, тогава определението е много по-сложно.

— Искате да кажете, че има мислещи същества, които са се развили във вакуума? Нима това е възможно?

— Вие сте шовинисти по отношение на атмосферата — отвърна Орелът. — Като всички живи същества, вие ограничавате начините, по които може да съществува живот, до тези подобни на вашия.

— Колко космически вида има в нашата Галактика? — запита малко по-късно Ричард.

— Това е една от целите на нашата програма — да намерим точния отговор на този въпрос. Нали си спомняте, че Млечният път наброява над сто милиарда звезди? Малко повече от една четвърт от тях са заобиколени с планетарни системи. Ако на всеки милион звезди с планетарни системи една е дом на космически вид, то тогава само в нашата галактика ще има двадесет и пет хиляди космически вида.

Орелът се извърна и изгледа Ричард и Никол.

— Установеният брой космически видове в галактиката, както и честотата, с която се срещат във всеки определен район, е информация от трето ниво. Но мога да ви кажа нещо друго. В галактиката има зони, където средният брой космически видове е по-висок от един на сто звезди.

Ричард подсвирна.

— Това е смайващо — обърна се възбудено към Никол. — То означава, че местното еволюционно чудо, което е създало нас, е обичайна парадигма[1] за Вселената. Ние със сигурност сме уникални, защото никъде другаде процесът, който ни е създал, не се е повторил по идентична схема. Но характеристиките, които са действително типични за нашия вид — а именно способността да моделираме света, в който живеем, да го разбираме, да осъзнаваме мястото си в системата — тази способност трябва да е присъща на хиляди същества! Защото без нея те не биха могли да се превърнат в космически вид.

Никол беше зашеметена. Припомни си един подобен момент от миналото. Беше преди много години, когато двамата с Ричард се намираха в залата с фотографиите на пещерата на октопаяците. Тогава тя се мъчеше да проумее безкрайността на Вселената в смисъл на цялостно информационно съдържание. Сега отново осъзна, че целият набор познания, които се намират в човешко владение, всяко нещо, научено или преживяно от човешкия вид, не е нищо повече от дребна песъчинка в морето от пясък, което представляваше онова, което някога е било научено от всички разумни същества във Вселената.

[1] Парадигма — (гр.) — ред от елементи с точно определена последователност. — Б.пр. ↑

5.

Совалката спря на няколкостотин километра от Хангара. Съоръжението имаше особена форма — съвършено плоско отдолу, но закръглено отстрани и отгоре. Трите завода на Хангара — два по краищата и един в средата — приличаха на геодезически куполи. Извисяваха се на шестдесет или седемдесет километра от дъното на конструкцията. Покривът между тези заводи беше много по-нисък, само осем или десет километра над плоската равнина. Така целият покрив на Хангара отвън наподобяваше на тригърба камила, ако разбира се, съществува такова животно.

Орелът, Ричард и Никол спряха да погледат един космически кораб с формата на морска звезда. Според Орела той вече беше проверен, ремонтиран и готов за следващото си пътешествие. Морската звезда се измъкна от лявата гърбица. В сравнение с Хангара или с Рама това возило беше малко. И все пак разстоянието от центъра му до края на всеки лъч беше почти десет километра. То започна да се върти около оста си веднага щом се освободи от Хангара. Докато совалката стоеше „паркирана“ на някакви си петнайсетина километра, морската звезда увеличи скоростта на въртене до десет оборота в минута. Веднага щом тази скорост стана постоянна, тя изфуча наляво.

— От тази група кораби остава само РАМА — рече Орелът. — Гигантското колело, което беше първо на опашката, докато чакахте край Междинната станция, замина преди четири месеца. Изискваше минимално преустройство.

Ричард понечи да попита нещо, но се въздържа. По време на полета от Пресечната точка насам беше проумял, че Орелът на практика доброволно им предоставя цялата информация, която му е разрешено да поднесе.

— Рама се оказа едно предизвикателство — продължи Орелът. — И все още не сме сигурни кога точно ще бъдем готови.

Совалката приближи десния купол на Хангара. Ако той можеше да се сравни с циферблат на часовник, на мястото, където щеше да се намира петият час, започнаха да проблясват светлини. При по-внимателно вглеждане Ричард и Никол забелязаха, че са се отворили няколко малки вратички.

— Налага се да облечете костюмите — каза Орелът. — Щеше да бъде голям подвиг на техниката, ако това огромно място можеше да се конструира така, че атмосферата в него да се променя според обстоятелствата.

Никол и Ричард се облякоха, докато совалката паркира край една Стоянка, много наподобяваща онази в техния транспортен център.

— Чувате ли ме добре? — запита Орелът, изпробвайки системата за свръзка.

— Роджър — отвърна Ричард в своя шлемофон. С Никол се спогледаха и се разсмяха, припомняйки си дните, когато бяха космонавти на „Нютон“.

Орелът ги поведе по дълъг и широк коридор. В края му завиха надясно, минаха през една врата и излязоха на просторна тераса, разположена на десет километра над пода на завода и надхвърляща по размери човешкото въображение. Когато надникна в огромната бездна, Никол почувства коленете си да омекват. Независимо от безтегловността, вълни на световъртеж заляха и нея, и Ричард. Двамата се отдръпнаха едновременно, втренчиха се един в друг и се опитаха да асимилират това, което току-що бяха видели.

— Внушителна гледка — това беше коментарът на Орела.

Колко невероятно скромно казано — помисли си Никол. Много бавно отново сведе поглед към вдъхващия страхопочитание спектакъл. Този път стискаше парапета с две ръце, за да не изгуби равновесие.

Заводът под тях бе побрал целия Северен полуцилиндър на Рама — от входния пристан, където бяха акостирали с „Нютон“ и откъдето бяха влезли, до Централната равнина край бреговете на Цилиндричното море. Вече нямаше море и нямаше рамиански град Ню Йорк, но за сметка на това там можеше да се види автентично имение, толкова истинско, колкото ако се намираше в Род Айлънд, Америка.

Кратерът и падината в северната част на Рама бяха все още там, съвършено недокоснати, включително и външната обвивка. Както бяха застанали на терасата, Ричард и Никол виждаха тези сегменти от Рама вдясно, почти зад себе си. Пред тях на перилата бяха окачени дузина телескопи, всеки един с различна степен на увеличение. Оттам тримата можаха да видят вертикалните и наклонени стълбища, наподобяващи трите пръчки на чадър, които се спускаха (или изкачваха) на тридесет хиляди стъпки към Централната равнина на Рама.

Останалата част от Северния полуцилиндър беше разрязана. Лежеше под тях оголена. Частите й не бяха пряко свързани с падината или една с друга, но все пак бяха разположени в съседни сектори, подредени по права линия. Всяка част беше с площ приблизително шест-осем квадратни километра, а поради извивката ръбовете й се издигаха значително над пода.

— Това разположение улеснява първоначалните работи — обясни Орелът. — Влизането и излизането с всички съоръжения ще е прекалено трудно, ако затворим цилиндъра.

С помощта на телескопите Ричард и Никол видяха, че в две от зоните на Централната равнина кипи активна дейност. Не можеха да изброят роботите, които се придвижваха насам-натам по пода на завода под тях. Нито пък в много от случаите можеха да определят какво се върши. Това беше машиностроене в мащаби, за които хората не бяха и сънували.

— Доведох ви най-напред тук, за да добиете обща представа — рече Орелът. — По-късно ще слезем долу и ще можете да видите повече подробности.

Ричард и Никол го зяпаха онемели. Орелът се разсмя и продължи.

— Ако се вгледате внимателно и съпоставите нещата, ще забележите, че два обширни района от Централната равнина — този до Цилиндричното море и другият, до края на стълбищата, — са напълно оголени. Точно това са местата, където се извършва ново строителство. Между тези два района Рама изглежда абсолютно същата, каквато я оставихте. Разполагаме с общи технически насоки и променяме само онези райони, които ще бъдат използвани по време на следващите мисии.

Ричард се оживи.

— Нима искате да кажете, че този космически кораб се използва многократно? И че за всяка мисия се извършват само необходимите промени?

Орелът кимна.

— Тогава оня конгломерат от небостъргачи, който наричаме Ню Йорк, може би е бил изграден за някоя по-ранна мисия и просто е останал, защото не са били необходими промени?

В отговор на риторичния въпрос на Ричард Орелът не каза нищо. Той сочеше към северния район на Централната равнина.

— Онова хей там ще представлява вашата територия. Току-що привършихме с работите по инфраструктурата, с това, което вие наричате „комунално строителство“ — вода, електричество, канализация и контрол на околната среда над повърхността. В довършителните работи ще има възможност за извършване на промени. Точно за това ви доведохме тук.

— Каква е онази малка куполообразна сграда, южно от оголения район? — запита Ричард. Все още беше зашеметен от представата, че Ню Йорк е бил някакъв остатък, реликва от по-раншно пътешествие на Рама.

— Това е контролният център — отвърна Орелът. — Съоръжението, което ще управлява процесите във вашата територия, се намира там. Обикновено контролният център е скрит под повърхността, в обвивката на Рама, но във вашия случай конструкторите решиха да го поставят в Равнината.

— Какво представлява онзи голям район, хей там? — запита Никол, сочейки към разчистената територия, която щеше да се падне точно на север от Цилиндричното море, ако Рама беше напълно сглобена.

— Не ми е разрешено да ви кажа — отвърна Орелът. — Всъщност, учуден съм дори от факта, че ми беше позволено да ви го покажа. Обикновено завръщащите се пътешественици изобщо не знаят какво се намира на кораба извън територията, която обитават. Оптималният план е всеки вид да остане в рамките на своя модул.

— Виж онази могила, или може би кула в центъра — обърна се Никол към Ричард, насочвайки вниманието му към другия район. — Трябва да е висока почти два километра.

— И е оформена като поничка. Искам да кажа, че в средата е куха.

Можеха да видят, че външните стени на това, което вероятно беше втори модул за обитаване, бяха до голяма слепен изградени. От пода на завода не можеше да се види нищо във вътрешността.

— Не може ли поне да ни намекнете кой или какво ще живее там? — запита Никол.

— Да вървим — рече твърдо Орелът, поклащайки глава. — Време е да слизаме.

Ричард и Никол се откъснаха от телескопите, хвърлиха по един бегъл поглед върху общото разположение на тяхната жилищна територия (която в никакъв случай не беше в толкова напреднал стадий на конструиране, колкото другата) и последваха Орела обратно към коридора. След пет минути стигнаха до нещо, което техният водач обяви за асансьор.

— Трябва внимателно да закопчеете коланите си, когато седнете — каза Орелът. — Пътуването е доста бързо.

Ускорението, което набра странната овална капсула беше мощно и стана за момент. Забавянето след по-малко от пет минути беше също толкова рязко. Бяха стигнали до основата на завода.

— Това чудо пътува със скорост триста километра в час? — запита Ричард след кратко пресмятане наум.

— Освен ако не бърза — отвърна Орелът.

Ричард и Никол го последваха по основата на завода. Тя беше безкрайна. В много отношения беше по-впечатляваща от самата Рама, защото почти половината космически кораб беше разположен на пода около тях. И двамата си припомниха изумлението, което ги беше обзело, докато пътуваха със седалковия лифт на Рама и отвисоко, над Цилиндричното море, можеха да наблюдават тайнствените хорни на Южната падина. Тогавашните чувства на уважение и страхопочитание се завърнаха и дори се засилиха, когато Ричард и Никол с широко отворени очи наблюдаваха дейността, която кипеше около и над тях в завода.

Асансьорът ги беше оставил на нивото на пода, точно край една от частите на техния жилищен комплекс. Пред тях се намираше обвивката на Рама. Двамата с бързи крачки прекосиха разстоянието от изхода на асансьора до нея.

— Около двеста метра дебелина — отбеляза Ричард, отговаряйки на един въпрос, който си бяха задавали още в първия ден ма Рама.

— Какво ще има в обвивката под нашата жилищна територия? — запита Никол.

Орелът вдигна три от четирите си пръста, показвайки, че се интересуват от информация на трето ниво. И двамата човеци се разсмяха.

— Вие ще дойдете ли с нас? — запита Никол Орела няколко минути по-късно.

— Във вашата слънчева система? Не, не мога — отвърна той. — Но признавам, ме би ми било интересно.

Орелът ги поведе към зона на оживена дейност. Няколко десетки роботи се трудеха върху обширна цилиндрична конструкция, дълга около шестдесет метра.

— Това е заводът за основна преработка на водата — каза Орелът. — Всичките течности, които попаднат в дренажите или каналите на вашата територия, в края на краищата ще стигнат дотук. Пречистената вода ще се изпомпва обратно в колонията, а останалите химически вещества ще се задържат за друга употреба. Този завод ще е запечатан и в него няма да имате достъп. Използва технологии, които са твърде далеч от вашето ниво на развитие.

Сетне Орелът ги поведе нагоре по вертикалната стълба в самата колония. Направиха една изтощителна обиколка. Във всеки сектор Орелът им демонстрираше основните отличителни характеристики на съответната зона и после, без прекъсване, подаваше заповед на някой робот да ги пренесе до съседния сектор.

— Какво точно искате да направим тук? — поинтересува се Никол след няколко часа, когато Орелът се готвеше да ги поведе към поредната част от бъдещия им дом.

— Нищо специално — отвърна Орелът. — Това ще е единственото ви посещение до самата Рама. Искахме да почувствате размера на вашата територия, в случай че това ви е необходимо за проектирането. В жилищния модул разполагаме с макет в мащаб 1:2000 — цялата останала работа ще бъде свършена там. — Той погледна към Ричард и Никол. — Можем да тръгваме, когато пожелаете.

Никол седна върху една сива метална кутия и се заоглежда наоколо. Само броят и разнообразието на роботите около нея бяха достатъчни да я зашеметят. Почувства се замаяна още в мига, когато прекрачи терасата, на завода и сега вече беше съвършено претръпнала. Протегна ръка към Ричард.

— Разбирам, че трябва да запаметявам това, което виждам, но вече нищо не разбирам. Преситена съм от информация.

— И аз — призна си Ричард. — Никога не съм си и помислял за възможно да съществува нещо по-невероятно и по-непонятно от Рама, но ето го този завод.

— Задаваш ли си въпроса — каза Никол, — как ли изглежда заводът, в който е създадено това нещо? Или още по-точно, представяш ли си поточната линия за Пресечната точка?

Ричард се разсмя.

— Можем да продължим това изреждане до безкрайност. Ако Пресечната точка действително е машина, както изглежда, тя със сигурност е от по-висок клас от Рама. Вероятно Рама е конструирана тук. Бих предположил, че се контролира от Пресечната точка. Но какво е създало и управлява Пресечната точка? Нима е същество като нас, резултат от биологична еволюция? И дали въобще все още съществува в смисъл, който е разбираем за нас? Или е преминало в някаква друга форма на съществуване, удовлетворено да упражнява влиянието си чрез съществуването на тези удивителни машини, които е създало?

Ричард приседна край жена си.

— Дори на мен ми дойде много. Мисля, че също съм преситен… Да се връщаме при децата.

Никол се наведе и го докосна.

— Ти си много умен мъж, Ричард Уейкфийлд. — Знаеш, че това е една от причините да те обичам.

Голям робот, наподобяващ асансьор-вилица, се изтъркаля покрай тях. Носеше някакви навити метални листове. Ричард отново поклати учудено глава.

— Благодаря ти, скъпа — промълви след кратко мълчание. — Знаеш, че и аз те обичам.

Двамата се изправиха и направиха знак на Орела, че са готови да си тръгват.

На следващата нощ, отново в своя апартамент в жилищния модул, Ричард и Никол бяха все още будни половин час след като се бяха любили.

— Какво има, скъпи? — запита Никол. — Нещо не е наред ли?

— Днес изпаднах в едно от онези мъгляви състояния — рече Ричард. Продължи почти три часа.

— Господи! — Никол седна в леглото. — Сега добре ли си? Искаш ли да взема скенера и да видим какво ще ни каже биометрията?

— Не — Ричард поклати глава. — Моите мъгли никога не се хващат от твоите апарати. Но тази наистина ме разтревожи. Осъзнах колко съм безпомощен през това време. Почти не съм в състояние да помръдна, та камо ли да помогна на теб или децата при опасност. Това ме плаши.

— Можеш ли да си припомниш какво я провокира този път?

— Съвсем ясно. Както винаги. Мислех си за пътуването ни до Хангара и по-специално за другата жилищна територия. По невнимание започнах да си припомням някои несвързани моменти от моята одисея на Рама и тогава внезапно се появи мъглата. Беше гъста. Не съм сигурен, че през първите пет минути бих разпознал дори и теб.

— Съжалявам, скъпи.

— Сякаш нещо следи мислите ми. И когато се пресегна към определен участък от моите спомени, тогава БАМ! Отправя ми се някакво предупреждение.

Ричард и Никол мълчаха почти минута.

— Когато затворя очи — каза Никол, — все още виждам онези роботи да се щурат из Рама.

— И аз.

— И въпреки това все още ми е трудно да повярвам, че е било истина, а не нещо, което съм сънувала или съм видяла на кино. — Никол се усмихна. — През изминалите четиринадесет години животът ни е просто невероятен, нали, скъпи?

— Права си — рече Ричард и се обърна настрани, в положението, в което обичайно заспиваше. — И кой знае? Може пък най-интересното да е все още пред нас?

6.

Холографският модел на Ню Идън в мащаб 1:2000 се проектираше в центъра на голямата зала за съвещания. Земната територия във вътрешността на Рама в действителност щеше да заема площ от сто и шестдесет квадратни километра, разположени в Централната равнина, точно срещу основата на дългата северна стълба. Обемът й щеше да бъде двадесет километра дължина по посока, на радиуса на цилиндъра, осем километра ширина по посока успоредна на оста на въртене, и осем километра височина от основата на колонията до издигащия се покрив.

Моделът на Ню Идън в залата за съвещания, който Орелът, Ричард и Никол използваха за проектиране, беше с по-приемливи размери. Вместваше се безпроблемно в единственото просторно помещение на жилищния модул, а холографската му проекция даваше възможност на проектантите да се разхождат сред различните участъци. Промените се извършваха с компютърни подструктури, задействани чрез речева команда от Орела.

— Отново променихме мнението си — обяви Никол в началото на третото обходно обсъждане на проекта. С черното „фенерче-показалка“ тя очерта струпването на сгради в центъра на колонията.

— Сега си мислим, че предложението всичко да се намира на едно място не е подходящо. Хората ще бъдат твърде нагъсто. Ние с Ричард смятаме, че ще бъде по-разумно зоните за живеене и малките магазинчета да се разположат в четирите отделни селца в ъглите на правоъгълника. Само онези сгради, които ще се използват от всички колонисти, трябва да се намират в центъра на комплекса.

— Естествено новото ни предложение ще измени коренно, транспортния план, който обсъждахме вчера — добави Ричард, — а също и специфичното, независимо разположение на парковете — Шеруудския лес, езерото Шекспир и връх Олимп. Но всички първоначални елементи могат да бъдат вмъкнати в настоящия ни проект за Ню Идън — ето, погледнете тази скица и ще видите как сме разместили всичко.

Орелът сякаш направи гримаса, докато гледаше втренчено своите помощници човеци. След секунда погледна картата в електронния бележник на Ричард.

— Надявам се това да е последното значително изменение — отбеляза той. — Няма да напреднем много, ако всеки път, когато се срещнем, на практика започваме да проектираме от самото начало.

— Съжаляваме — обади се Никол, — но ни беше необходимо известно време да схванем значението на нашата задача. Сега вече разбираме, че проектираме жизненото пространство на близо две хиляди души, в което те ще прекарат немалък срок и ако се налагат някои промени за получаването на нужния резултат, то тогава трябва да си дадем необходимото време.

— Виждам, че сте увеличили броя на големите структури в централния комплекс — каза Орелът. — Какво е предназначението на онази сграда зад библиотеката и залата?

— Това е център за спорт и възстановяване — отвърна Никол. — Тук ще има пътека за тичане, бейзболно игрище, поле за игра на сокър, тенискортове, гимнастически салон и плувен басейн, плюс достатъчно места за зрители във всяка зона, които да могат да поберат почти всички жители. Ричард и аз вярваме, че спортът ще заема важно място в Ню Идън, особено след като толкова много от обичайните задачи ще бъдат извършвани от биотите.

— Увеличили сте размерите на болницата и училищата…

— Бяхме прекалено консервативни в първоначалното разпределение на пространството — прекъсна го Ричард. — Не оставихме достатъчно непредназначена за нищо територия, за дейности, които все още не сме определили съвсем точно.

Всяка от първите две срещи по проектирането траеше по десет часа. В началото както Ричард, така и Никол искрено се учудваха от бързината, с която Орелът интегрира техните забележки в точни конструкторски препоръки. На третата среща вече бяха свикнали със скоростта и прецизността на неговите обобщения. Но чуждоземният биот все още ги удивляваше с подчертания интерес, който демонстрира към някои от подробностите, свързани с културата. Той например ги разпита надълго и нашироко за името, което дадоха на новата колония. След като Никол му обясни, че е много важно територията все пак да се казва някак. Орелът попита за значението и съдържанието на названието „Ню Идън“[1].

— Почти цяла вечер нашето семейство обсъждаше въпроса за името на колонията — обясни Ричард — и имаше много подходящи предложения, главно от човешката история и литература. Името „Утопия“ беше основният кандидат. „Аркадия“, „Рай“, „Конкордия“, „Бовоа“ бяха подложени на сериозно обсъждане. Но накрая решихме, че най-добрият избор е Ню Идън.

— Разбирате ли — добави Никол, — митологичният Идън е бил начало, отправна точка за онова, което можем да наречем съвременна западна култура. Това е бил един рай на изобилието и цъфтежа, предназначен, по общо мнение, предимно за човеците от един всемогъщ бог, който също така е създал и всичко останало във Вселената. Този първи Идън е бил богат на живи твари, но беден откъм технологии.

— Ню Идън също е едно начало. Но в почти всяко отношение противоположност на древната градина. Ню Идън е технологическо чудо без всякакви форми на живот, поне първоначално, с изключение на няколкото човешки същества.

След като вече бяха уточнили общото разположение на колонията, оставаше да решат хиляди малки подробности. Кати и Патрик имаха за задача да проектират парковете в съседство с всяко от четирите селца. Макар че нито един от двамата не беше виждал истински стрък трева, цвете или дърво, те бяха гледали много филми и безброй фотографии. Излязоха с четири различни изискани проекта за петте акра[2] открито пространство, обществени градини и пешеходни алеи в селищата.

— Но откъде ще вземем трева? И цветя? — попита Кати Орела.

— Ще ги донесат хората от Земята — отвърна той.

— Откъде ще знаят какво да донесат?

— Ние ще им кажем.

Пак Кати беше тази, която изтъкна, че в проекта на Ню Идън е изпуснат един ключов елемент, онзи, който беше играл толкова голяма роля в приказките за лека нощ, които майка й беше разказвала на своето малко момиченце.

— Никога не съм виждала зоопарк. Може ли да има зоопарк в Ню Идън?

На следващата проектантска среща Орелът промени основния план, за да включи един малък зоопарк в периферията на Шеруудския лес.

По повечето технологически подробности в Ню Идън работеха заедно Ричард и Орелът. Никол се занимаваше с жизнената среда. Първоначално Орелът беше предложил за всички домове в колонията един вид къщи със стандартен комплект мебели. Тогава Никол се беше изсмяла на глас.

— Определено не сте научили много за нас като вид — рече тя. — Човешките същества се нуждаят от разнообразие. Иначе се отегчават. Ако направим всичките къщи еднакви, хората тутакси ще започнат да ги променят.

Тъй като разполагаше с ограничено време (търсената от Орела информация караше Ричард и Никол да работят по десет-дванадесет часа в денонощието, но за щастие Майкъл и Симон бяха доволни, че могат да се грижат за децата), Никол се спря на осем основни типа къщи и на четири вида модулно обзавеждане. Така общо се получаваха тридесет и две различни комбинации за живеене. Изменяйки външния вид на къщите във всяко едно от четирите села (с подробности, които Никол разработи съвместно с Ричард, след като получи известно количество полезна информация от специалиста по история на изкуствата Майкъл О’Туул), Никол най-накрая постигна целта си — да създаде жизнено пространство за едно ежедневие, което да не е еднообразно и безинтересно.

Само за няколко часа Ричард и Орелът постигнаха съгласие за системите на транспорт и съобщения, както външни, така и вътрешни. Донякъде ги затрудни цялостният контрол на околната среда и външния вид на биотите. Първоначалното предложение на Орела, което трябваше да бъде определящо за инфраструктурата на Ню Идън, включваше дванадесет часа светлина и дванадесет часа мрак. Периодите слънчево, облачно или дъждовно време щяха да бъдат на равни интервали и предсказуеми. На практика не се предвиждаше да има промени в температурата, които да са функция на мястото и времето.

Когато Ричард помоли за сезонни изменения в продължителността на деня и за по-голяма променливост във всички параметри на времето, Орелът подчерта, че допускането на тези „значителни вариации“ в огромния обем въздух на колонията ще доведе до използването на много повече „критични компютризиращи възможности“, отколкото са били включени първоначално в проекта на инфраструктурата. Освен това Орелът изтъкна, че основните управляващи алгоритми ще трябва да бъдат преструктурирани и подложени на ново изпитание. В резултат ще се наложи отлагане на датата за отпътуване. Никол подкрепи Ричард по въпроса за времето и сезоните, като обясни на Орела, че истинската човешка природа („която вие и Интелектът на Пресечната точка явно желаете да наблюдавате“) определено зависи от тези два фактора.

Накрая се стигна до компромис. Продължителността на деня и нощта през годината щяха да отговарят на тези при тридесет градуса земна ширина. Времето в Ню Идън щеше да бъде променливо, естествено, в определени граници, а главният контролер щеше да се задейства само когато атмосферните условия достигнеха границите на „предначертаното“. Така температурата, вятърът и дъждовете можеха свободно да варират в дадени рамки. По два пункта обаче Орелът остана непреклонен. Нямаше да има светкавици и заледяване. Ако съществуваше опасност да възникне някое от тези метеорологични състояния (и двете въвеждаха нови „усложнения“ в неговия компютърен модел), тогава контролната система автоматично щеше да се задейства и да регулира времето, независимо че останалите параметри можеше да бъдат я рамките на зададените.

Първоначалното намерение на Орела беше да запази вида на биотите, които бяха пътували с първите два полета на Рама. Както Ричард, така и Никол подчертаха, че рамианските биоти, особено онези, които приличаха на стоножки, богомолки, раци и паяци, не са никак подходящи.

— Космонавтите, които стъпиха на борда на Рама при втората й експедиция — обясни Никол, — не могат да бъдат причислени към средностатистическите човешки същества. Тъкмо напротив. Ние бяхме специално подготвени да се справяме със сложни машини, а дори някои от нас се уплашиха от вашите биоти. По-обикновените хора, които вероятно ще представляват мнозинството жители на Ню Идън, изобщо няма да се чувстват спокойни, ако тези чудати механични измишльотини препускат постоянно из техните владения.

След няколко часови спорове Орелът се съгласи съставът на биотите за поддръжка да бъде премоделиран. Например отпадъците щяха да се събират от роботи, които приличат на обичайните земни боклукчийски камиони. Просто нямаше да има шофьори. Строителството, когато се налагаше, щеше да се извършва от роботи, с формата на машините, които извършват подобна дейност на Земята. Така по външен вид чуждите апарати щяха да бъдат познати на колонистите и ксенофобията им щеше да бъде смекчена.

— А как стои въпросът с ежедневните дейности? — запита Орелът в края на една от продължителните им срещи. — Бяхме решили, че ще използвате биоти-човеци, които ще реагират на речеви команди, ще бъдат многобройни и ще облекчават колонистите от черната работа. Откакто сте пристигнали, ние хвърлихме много труд в усъвършенстването на външния им вид.

На Ричард му допадна идеята да има роботи-помощници, но Никол беше настроена зле.

— Абсолютно задължително е тези биоти-човеци да могат да се отличават безпогрешно. Не бива да съществува каквато и да било възможност някой, дори и малко дете, да ги сбърка с истински човек.

Ричард изцъка.

— Чела си твърде много фантастика — рече той.

— Но това наистина е опасно — възнегодува Никол. — Мога да си представя качеството на биотите-човеци, създадени тук, на Пресечната точка. Не говорим за онези свободни вариации, с които се сблъскахме на Рама. Хората ще бъдат ужасени, ако не могат да направят разлика между човек и машина.

— Тогава ще ограничим броя на вариантите — реагира Ричард. — И те ще могат да бъдат класифицирани с лекота въз основа на главната им функция. Това успокоява ли тревогите ти…? Ще е срамота да не се възползваме от тази невероятна технология.

— Така може — рече Никол, — но при условие че едно кратко описание ще информира всекиго за различните типове. Трябва да сме абсолютно сигурни, че няма да имаме проблеми с погрешна идентификация.

След няколко седмици усилен труд най-сетне бяха взети повечето критично важни решения, свързани с дизайна. Ричард и Никол вече бяха по-свободни. Имаха възможност да се върнат към един повече или по-малко нормален живот заедно с децата и Майкъл. Една вечер Орелът се отби и ги осведоми, че Ню Идън е готов за окончателните изпитания главно за да се провери способността на новите алгоритми да контролират околната среда в широките амплитуди на възможните метеорологични условия.

— Между другото — продължи Орелът, — инсталирахме съоръжения за обмяна на газовете, или СОГ, навсякъде, където евентуално ще има растителност, пренесена от Земята — Шеруудския лес, парковете, край бреговете на езерото и по склоновете на планината. СОГ функционират като растения — абсорбират въглеродния двуокис и произвеждат кислород; те са и техни количествени еквиваленти. Предотвратяват насищането на атмосферата с въглероден двуокис, защото ако концентрацията му остане висока по-продължително време, ще наруши ефективността на алгоритмите за времето. СОГ изискват известно количество енергия, така че се наложи да намалим мощностите, предназначени за човешка употреба през първите дни от съществуването на колонията. Но след като веднъж растителността избуи, СОГ могат да бъдат отстранени и ще има достатъчно енергия за всякакви дейности в рамките на разумното.

— Окей, господин Орел — рече Кати, когато той привърши. — Това, което всички искаме да знаем, е, кога ще отпътуваме.

— Ще ви кажа на Коледа — отвърна Орелът. В ъгъла до човката му се появи малката бръчица, която минаваше за усмивка. — А до тогава има още два дни.

— Кажете ни сега, моля ви, господин Орел — обади се и Патрик.

— Ами… е, добре — отвърна тогава чуждоземният им гост. — Пусковата дата за Рама и освобождаването й от Хангара е единадесети януари. Смятаме да ви качим на совалката и да отпътуваме от Пресечната точка два дни по-късно, на утрото на тринадесети януари.

Та това са само три седмици — помисли си Никол и сърцето й пропусна един удар, когато реалността на тяхното заминаване проникна в съзнанието й. — Има да се свърши още толкова много работа. Тя погледна към отсрещния край на стаята, където на дивана Майкъл и Симон бяха седнали един до друг. — И наред с всичко друго, скъпа ми дъще, трябва да те подготвя за твоята сватба.

— Значи ще се оженим за рождения ти ден, мамо — рече Симон. — И без това бяхме решили церемонията да се състои една седмица преди отпътуването на семейството.

Нежелани сълзи изпълниха очите на Никол. Тя сведе глава, така че децата да не я видят.

Не съм готова да кажа сбогом — помисли си Никол. — Не мога да понеса мисълта, че никога вече няма да видя Симон.

Никол предпочете да напусне всекидневната, където семейството играеше на някаква игра. Оправда се с това, че има да довърши нещо по проекта на Орела. Всъщност до болка се нуждаеше от няколко мига усамотение, за да организира последните три седмици от живота си на Пресечната точка. По време на вечеря тя постоянно си мислеше за всичко, което има да върши. От паниката я делеше крачка. Никол се опасяваше, че няма достатъчно време, че съвсем ще забрави нещо от жизненоважно значение. След като направи подробен списък на задачите, които й оставаха, заедно с разписание за изпълнението им, тя донякъде се успокои. Имаше време за всичко.

Една от точките, които Никол беше вписала с главни букви в електронния си бележник, беше БЕНДЖИ. Седеше на края на леглото, замислена за умствено изостаналия си по-голям син, точно когато се самообвиняваше, че не е повдигнала въпроса по-рано, Никол чу силно почукване на отворената врата. Съвпадението беше удивително.

— Ма-мо, — изрече много бавно Бенджи, а на лицето му играеше неговата широка, невинна усмивка, — мога ли да говоря с теб? — За миг се замисли. — Сега? — добави.

— Разбира се, скъпи — отвърна Никол. — Влез и ела да седнеш до мен на леглото.

Бенджи се приближи до майка си и силно я прегърна.

После сведе поглед към скута си и заговори с прекъсване. Борбата на чувствата в душата му беше очевидна.

— Ти и Ри-чард и другите де-ца за-ми-на-ва-те скоро за мно-го дълго време.

— Точно така — отвърна Никол, като се опитваше да звучи весело.

— Тат-ко и Си-мон ще останат тук и ще се о-же-нят?

Това не беше само въпрос. Бенджи беше вдигнал глава и чакаше Никол да потвърди изявлението му. Когато тя кимна, по бузите му тутакси потекоха сълзи, а лицето му се изкриви.

— Ами Бен-джи? Какво ще ста-не с Бен-джи?

Никол придърпа главата му към рамото си и се разплака заедно с него. Цялото й тяло се тресеше с неговите ридания. В този момент тя беше бясна на себе си, че беше отлагала толкова дълго.

През цялото време той е знаел — помисли си тя. — Още от първия разговор. Чакал е. Сега си мисли, че никой не го иска.

— Можеш да избираш, скъпи — успя да промълви Никол, когато овладя собствените си чувства. — Ще ни бъде много приятно, ако дойдеш с нас. А баща ти и Симон ще са много доволни, ако останеш с тях.

Бенджи се беше втренчил в майка си, сякаш не й вярваше. Никол повтори казаното много бавно.

— Ис-ти-на-та ли казваш? — запита той.

Никол кимна ожесточено.

За миг Бенджи се усмихна, после погледна встрани. Дълго време не проговори.

— Тук ня-ма да има с кого да си иг-ра-я — изрече най-накрая, все още втренчен в стената. — И Симон ще трябва да бъде с тат-ко.

Никол беше зашеметена колко деликатно Бенджи беше обобщил своите доводи. Сякаш чакаше нещо.

— Тогава ела с нас — изрече нежно Никол. — Твоят чичо Ричард и Кати, и Патрик, и Ели, и аз, всички ние много те обичаме и искаме да си с нас.

Бенджи се извърна и погледна майка си. Нови сълзи се стичаха по бузите му.

— Ще дойда с вас, мамо — рече той и постави глава на рамото й.

Той вече беше решил — помисли си Никол, докато прегръщаше Бенджи плътно до себе си. — Той е по-умен, отколкото мислим. Дойде тук само за да се убеди, че е желан.

[1] Ню Идън — (староеврейски) — „Райска градина“, местопребиваването на човека до грехопадението според Библията. — Б.пр. ↑

[2] Акър — английска мярка за повърхнина равна на 4047 кв. м. — Б.пр. ↑

7.

„… и, Мили Боже, нека по достойнство да ценя това прекрасно младо момиче, за което съм на път да се оженя. Нека заедно да споделим дарената от Теб любов и да стигнем до старост в познанието си за Теб… Моля те в името на Твоя син, когото Ти изпрати на Земята, за да ни покаже Твоята любов и да ни спаси от греховете ни. Амин.“

Майкъл Райън О’Туул, на възраст седемдесет и две години, разтвори сплетените си за молитва ръце и отвори очи. Седеше край писалището в своята спалня. Погледна часовника си.

Само още два часа — помисли. — И ще се оженя за Симон. Майкъл хвърли бегъл поглед към портрета на Исус и към малкия бюст на Сан Микеле от Сиена, които бяха на бюрото пред него.

А после, вечерта, след празничната трапеза, която ще е сватбено тържество за нас и вечеря по случай рождения ден на Никол, аз_ ще държа този ангел в ръцете си._ Не можеше да спре следващите мисли. Мили Боже, не ми позволявай да я разочаровам.

О’Туул бръкна в чекмеджето на бюрото и извади една малка Библия. Това беше единствената истинска книга, която притежаваше. Целият му останал материал за четене беше във формата на кубчета с информация, които въвеждаше в електронния си бележник, но Библията беше нещо много специално, реликва от живота на една твърде далечна планета.

В детството и юношеството му тази Библия го следваше навсякъде. Докато Майкъл въртеше из ръцете си малката черна книга, в главата му нахлуха спомени. Ето, той е малко момче, шест или седемгодишно. Баща му е влязъл в неговата спалня у дома. Майкъл играе бейзбол с персоналния си компютър и е донякъде засрамен — винаги се е чувствал неловко, когато сериозният му баща го завари унесен в игра.

— Майкъл — казва баща му, — искам да ти поднеса този подарък. Това е истинска книга, чете се като се прелистват страниците. Надписали сме корицата с твоето име. Това е личната ти Библия.

Баща му подава книгата и малкият Майкъл я приема с тихо „благодаря“. Корицата е кожена и приятна на пипане.

— Тук — продължава баща му — се намира едно от най-добрите учения, с които хората някога са се запознавали. Чети я внимателно. Чети я често. И управлявай живота си, като се ръководиш от нейната мъдрост.

Същата нощ сложих библията под възглавницата — припомни си Майкъл. — И тя стоеше там през цялото ми детство. Дори и когато бях в колежа.

Той си припомни и своите хитрости, когато бейзболният отбор на колежа спечели градския шампионат и трябваше да отпътува за Спрингфийлд на щатското състезание. Там Майкъл бе взел Библията със себе си, но не искаше съотборниците му да я видят. Една Библия не беше нещо „редно“ за атлет-колежанин, а младият Майкъл О’Туул все още не притежаваше достатъчно самочувствие, за да преодолее страха си от присмеха на своите колеги. Така той уши за Библията специален страничен джоб в чантата за тоалетни принадлежности и пъхна книгата там, завита в непромокаема опаковка. В хотелската стая в Спрингфийлд изчака съквартиранта му да влезе в банята. Тогава извади Библията от скривалището и я сложи под възглавницата си.

Взех я дори на сватбеното пътешествие. Катлин прояви толкова разбиране. Краткият спомен за яркото слънце и белите пясъци извън хотелския апартамент на Кайманските острови беше бързо заличен от острото чувство за загуба.

— Как си, Катлийн? — произнесе Майкъл на глас. — Къде те отвя животът? — сякаш я виждаше да ходи насам-натам из къщата им от кафяв камък на Комънуелт Авеню в Бостън.

Внук ми Майкъл трябва да е вече в пубертета — помисли си той. — Дали има други? Колко ли са?

Болката в гърдите му се усили, когато си представи своето семейство — жена си Катлийн, дъщеря си Колийн, сина си Стефан и всичките внуци — събрани край дългата маса за коледно празненство, на което той не присъства. Представяше си как вън на улицата вали пухкав сняг.

Предполагам, че сега Стефан ще произнесе семейната молитва — помисли си той. — Винаги е бил най-религиозният от децата.

О’Туул тръсна глава, завръщайки се в настоящето, и отвори Библията на първа страница. В най-горната й част, написани с красив ръкописен шрифт, че четяха думите „Важни събития“.

07.13.67 Женитба с Катлийн Мърфи в Бостън.

01.13.69 Раждане на син, Томас Мърфи О’Туул в Бостън

4.13.70 Раждане на дъщеря, Колийн Гейвин О’Туул в Бостън

12.27.71 Раждане на син, Стефан Молой О’Туул в Бостъ

02.14.92 Починал Томас Мърфи О’Туул в Пасадена, Калифорния.

Погледът на Майкъл спря до тук, при смъртта на първородния си син, а очите му бързо се наляха със сълзи. Ясно си представи ужасния ден на Свети Валентин отпреди толкова години. Беше завел Катлийн на вечеря в един прекрасен ресторант за морски специалитети на Бостън Харбър. Бяха почти към края на основното ястие, когато за първи път чуха новината.

— Съжалявам, че се забавих да ви предложа десертите — извини се младият мъж, който обслужваше тяхната маса. — Гледах новините в бара. Току-що в Южна Калифорния е станало разрушително земетресение.

В същия миг ги обзе страх. Томи, тяхната гордост и радост, беше спечелил стипендия за научна работа по физика в Калифорнийския технически университет, след като при връчването на дипломите произнесе прощалната реч в качеството си на най-добър студент от випуска на Светия кръст. Семейство О’Туул зарязаха това, което беше останало от вечерята, и се втурнаха към бара. Там научиха, че земетресението е станало в пет и четиридесет и пет следобед, Тихоокеанско време. Гигантският разсад на Сан Андреас се разкъсал край Кейджън пас, а нещастните хорица, колите и постройките на стотици мили от епицентъра били подхвърляни по повърхността на земята като трески в морето по време на ураган.

Тогава Майкъл и Катлийн слушаха новините през цялата нощ. Надеждата се редуваше със страха, докато се установяваха щетите от най-жестокото природно бедствие от национален мащаб през двадесет и втори век.

Земетресението беше страховито, осем и две по скалата на Рихтер. Двадесет милиона души бяха останали без вода, електричество, транспорт и съобщения. Пукнатини в земната повърхност с дълбочина петдесет стъпки[1] бяха погълнали цели пазарни центрове. На практика всички пътища бяха непроходими. Разрушенията бяха по-тежки и с по-голям обхват, отколкото ако в зоната на метрополията Лос Анжелис бяха хвърлени няколко ядрени бомби.

Рано призори Федералната административна служба по бедствията съобщи телефонен номер, на който да се звъни за сведения. Катлийн О’Туул подаде на машината за съобщения цялата информация, с която разполагаше — адреса и телефонния номер на апартамента на Томи, името и адреса на мексиканския ресторант, където работеше, за да изкара джобни пари, и адреса и телефонния номер на приятелката му.

Чакахме през целия ден и през част от нощта — спомни си Майкъл. — После се обади Черил. Беше успяла някак да стигне с кола до дома на родителите си в Поуей.

— Ресторантът се е срутил, господин О’Туул — беше изрекла през сълзи Черил. — Сетне избухнал пожар. Говорих с един от другите келнери, който оцелял, защото бил във вътрешния двор, когато станало земетресението. А Томи е обслужвал района най-близо до кухнята…

Майкъл О’Туул пое дълбоко въздух. Грехота е — си рече той, опитвайки се да отпъди болезнените спомени за смъртта на сина си. — Грехота е — повтори си наум. — Сега е време за веселие, а не за скръб. Заради Симон днес не бива да мисля за Томи.

Той затвори Библията и избърса очи. Стана от бюрото и отиде в банята. Първо се избръсна умишлено бавно, после влезе под горещия душ.

Петнадесет минути по-късно, когато отново отвори Библията, този път с молив в ръка, Майкъл О’Туул вече беше прогонил демоните на спомена от смъртта на сина си. С размах направи ново вписване на страницата „Важни събития“. Когато завърши, спря, за да прочете последните четири реда.

10.31.97 Раждане на внук, Матю Арнолд Риналди в Толедо, Охайо

08.27.06 Раждане на син, Бенджамин Райън О’Туул в Рама

03.07.08 Раждане на син, Патрик Ирайн О’Туул в Рама

01.06.15 Женитба със Симон Тиасо Уейкфийлд.

Ти си един старец, О’Туул — си каза той, докато оглеждаше изтънялата си сива коса в огледалото. Малко преди това беше затворил Библията и се беше върнал в банята да се среши за последно. — Твърде стар, за да се жениш отново. Припомни си своята първа сватба преди четиридесет и шест години. — Тогава косата ми беше гъста и руса. Катлийн беше красива. Службата беше великолепна. Разплаках се в мига, в който я видях в края на пътеката в църквата.

Образът на Катлийн на пътеката в другия край на църквата, в булчинска рокля, подпряна на ръката на баща си, избледня и се смени с друг спомен за нея. Този път Катлийн плачеше. Седеше до него в чакалнята за семейни двойки в Кейп Кенеди, докато настъпи времето да се регистрира за полета на ЛЕО-3, за да се присъедини към останалия екипаж на „Нютон“.

— Бъди внимателен — заръча му тя тогава в едно учудващо сантиментално сбогуване. Прегърнаха се. — Толкова се гордея с теб, скъпи — прошепна в ухото му. — И толкова те обичам…

— Защото те обичам — му отвърна и Симон, когато Майкъл я запита дали действително, ама действително иска да се омъжи за него, и ако е така, защо. Нежният образ на Симон нахлу в мислите му и сбогуването с Катлийн полека-лека избледня.

Ти си толкова невинна и доверчива, Симон — унесе се в мисли Майкъл, когато пред очите му изплува образът на бъдещата му съпруга. — Там, на Земята ти все още нямаше да ходиш на срещи. За всички щеше да бъдеш просто едно малко момиче.

В същия миг в съзнанието му изникнаха тринадесетте години, прекарани в Рама. Най-напред Майкъл си припомни усилията при раждането на Симон, включително и прекрасния миг, когато тя най-сетне изплака и той я сложи внимателно върху корема на майка й. Следващият спомен беше от една много малка Симон, момиче на около шест годинки, което задълбочено изучава катехизиса под негово ръководство. В друг спомен Симон скачаше на въже заедно с Кати и пееше весела песничка. Последното краткотрайно видение беше сцена от семеен пикник край Цилиндричното море в Рама. Симон стоеше гордо край Бенджи, сякаш беше негов ангел хранител.

Когато пристигнахме на пресечната точка, тя вече беше млада жена — помисли си генерал О’Туул и спомените му го пренесоха към по-скорошни събития. — Изключително набожна. Търпелива и всеотдайна с по-малките деца. И никой не е карал Бенджи да се усмихва така, както го прави Симон.

Нещо обединяваше всички тези образи на Симон, В мислите на Майкъл те бяха окъпани от необикновената любов, която изпитваше към своята булка-дете. Не беше като любовта, която един мъж обикновено изпитва към жената, за която ще се ожени, приличаше повече на обожание. Но въпреки всичко беше любов и точно тя беше изковала здрава връзка между партньорите от невероятната двойка.

Аз съм голям късметлия — помисли си Майкъл, докато дооправяше костюма си. — Господ счете за необходимо да ми разкрие чудесата си по най-различни начини.

В другия край на жилището Никол помагаше на Симон да облече роклята си. Това не беше булчинска рокля в класическия смисъл на думата, но все пак беше бяла и в раменете богато украсена с малки лентички. Съвсем определено се отличаваше от обичайното облекло, което семейството носеше в ежедневието си.

Никол внимателно подпъхна гребените в дългата черна коса на дъщеря си и изпитателно заразглежда отражението й в огледалото.

— Изглеждаш прекрасно — каза тя. Хвърли поглед на часовника си. Разполагаха с още десет минути. Симон беше напълно готова, с изключение на обувките. „Добре. Сега можем да поговорим.“ — помисли си за миг Никол.

— Скъпа — започна тя. За нейно учудване гласът й заседна в гърлото.

— Какво има, мамо? — запита внимателно Симон. Тя седеше на леглото до майка си и внимателно пъхаше единия си крак в черната обувка.

— Когато миналата седмица говорихме за секса — започна отново Никол, — не обсъдихме някои въпроси. — Симон вдигна очи към майка си. Слушаше я с такова внимание, че за миг Никол забрави какво се готви да каже. — Прочете ли онази книга, която ти дадох…? — запъна се най-накрая.

Бръчките по челото на Симон разкриваха объркването й.

— Да, разбира се — отвърна тя. — Нали говорихме за това вчера.

Никол хвана ръцете на дъщеря си.

— Майкъл е прекрасен човек — рече тя. — Мил, грижовен, любящ, но е значително по-възрастен. А когато мъжете са по-възрастни…

— Не съм сигурна, че те разбирам, майко — прекъсна я внимателно Симон. — Мислех, че искаш да ми кажеш нещо за секса.

— Точно това се опитвам да кажа — изрече Никол, след като си пое дълбоко дъх. — Може да се наложи в леглото да бъдеш много търпелива и внимателна с Майкъл. Не всичко може да проработи от самото начало.

Дълго време Симон остана втренчена в майка си.

— Подозирах го — изрече тихо, — както от твоята нервност по въпроса, така и от напрежението, което се чете по лицето на Майкъл. Не се тревожи, майко. Не храня неразумни надежди. Преди всичко ние не се женим от желание за сексуално удовлетворение. И тъй като аз изобщо нямам никакъв опит, освен че тази седмица от време на време сме се държали за ръце, каквото и да почувствам, то ще бъде ново за мен и поради това прекрасно.

Никол се усмихна на удивително зрялата си тринадесетгодишна дъщеря.

— Ти си съкровище — рече тя. Сълзи преливаха от очите й.

— Благодаря — отвърна Симон и прегърна майка си. — Помни — добави тя, — че моята женитба е благословена от Бога. С каквито и проблеми да се сблъскаме, ще молим Бога да ни помага. Всичко ще бъде наред.

Неочаквана болка сграбчи сърцето на Никол. Още една седмица, изрече един глас вътре в нея. И ти повече няма да видиш това прекрасно момиче. Тя продължи да прегръща Симон, докато на вратата не почука Ричард и не им каза, че всички са готови за церемонията.

[1] Стъпка — мярка за дължина равна на 30,48 см. — Б.пр. ↑

8.

— Добро утро — произнесе Симон с кротка усмивка. Останалата част от семейството седеше край масата и закусваше, когато тя и Майкъл влязоха уловени за ръце.

— Доб-ро ут-ро — отвърна Бенджи. Устата му беше натъпкана с препечена филийка, намазана с масло и конфитюр. Той стана от мястото си, бавно заобиколи масата и прегърна любимата си сестра.

Патрик го следваше по петите.

— Ще ми помогнеш ли по математика днес? — попита той Симон. — Майка казва, че щом като се връщаме, ще трябва да наблягам на уроците.

Момчетата се върнаха по местата си, а Майкъл и Симон седнаха на масата. Симон се протегна за кафеника. В едно отношение напълно приличаше: на майка си — не можеше да започне деня, без да си изпие кафето.

— Е, завърши ли най-сетне меденият месец? — запита Кати по обичайния си непочтителен начин. — В края на краищата, минаха три нощи и два дни. Трябва да сте изслушали и последното парче класическа музика, което се намира в базата данни.

Майкъл се разсмя непринудено.

— Да, Кати — изрече, докато се усмихваше топло на Симон. — Свалихме надписа „не безпокой“ от вратата. Искаме да направим каквото можем, за да помогнем на всички в подготовката за пътуването.

— Всъщност ние се справяме доста добре — отбеляза Никол. Изпита задоволство, когато видя колко непринудено се държат Майкъл и дъщеря й след продължителното уединение. Не трябваше да се безпокоя — помисли за миг. — В някои отношения Симон е по-зряла дори от мен.

— Иска ми се Орелът да ни даде повече подробности за обратното пътешествие — оплака се Ричард. — Не казва нито колко ще продължи пътуването, нито дали ще спим през цялото време. Изобщо нищо определено.

— Твърди, че не знае със сигурност — напомни Никол на съпруга си. — Има „неуправляеми“ променливи, които могат да доведат до най-различни сценарии.

— Ти винаги му вярваш — възрази Ричард. — Ти си най-доверчивата…

Входният звънец ги прекъсна, Кати отиде при вратата и малко по-късно се върна заедно с Орела.

— Надявам се, че не попречих на закуската ви — извини се човекът-птица, — но днес имаме много работа. Необходимо е госпожа Уейкфийлд да ме придружи.

Никол глътна остатъка от кафето и погледна изпитателно Орела.

— Сама? — дълбоко в себе си усещаше известен страх. По време на шестнадесетмесечния им престой на Пресечната точка никога не беше напускала апартамента сама с Орела.

— Да — отвърна Орелът. — Вие ще дойдете с мен сама. Има една специална задача, която може да бъде изпълнена само от вас.

— Разполагам ли с десет минути да се приготвя?

— Разбира се — отвърна Орелът.

Докато Никол беше извън стаята, Ричард обсипа Орела с въпроси.

— Добре де — рече Ричард в един критичен момент от разговора. — Разбирам, че след всички ония тестове вие вече сте убедени, че за нас ще бъде безопасно да прекараме в сън периодите на ускорение и забавяне на скоростта. Ами по време на нормалния полет? Ще будуваме или ще спим?

— Предимно ще спите — отвърна Орелът, — защото по този начин можем едновременно да забавим процесите на стареене и да ви осигурим добро здраве. Но в програмата има много неизвестни. Може би ще се наложи по пътя да ви будим неколкократно.

— Защо не ни казахте това преди?

— Защото все още не беше решено. Сценарият на вашата мисия е доста объркан и едва съвсем наскоро беше окончателно уточнен.

— Не искам моите процеси на стареене да бъдат „забавени“ — обади се Кати. — Искам да съм зряла жена, когато срещнем други хора от Земята.

— Както обясних вчера на майка ти и на баща ти — обърна се Орелът към Кати, — много е важно да успеем да забавим процесите на стареене, докато семейството ви се намира в състояние на сън. Не знаем кога точно ще се завърнете във вашата Слънчева система. Ако трябва например да спите петдесет години…

— Какво-о-о? — прекъсна го ужасен Ричард. — Кой е споменавал петдесет години? Стигнахме дотук за дванадесет или тринадесет. Защо няма да…

— Аз ще бъда по-стара от мама — рече Симон. На лицето й се четеше страх.

Никол влезе от съседната стая.

— Какво чух за някакви петдесет години? Защо толкова дълго? Другаде ли ще ходим преди това?

— Очевидно — рече Ричард. Беше ядосан. — Защо не ни съобщиха всичко това, преди да направим „разпределението“? Можехме да направим нещо съвсем различно… Мили Боже, ако трае петдесет години, Никол и аз ще сме на по сто!

— Не, няма — отвърна без никакво вълнение Орелът. — Изчислихме, че докато ви държим в „летаргия“, вие с госпожа Уейкфийлд ще остарявате с една на всеки изминали пет или шест години. При децата съотношението ще бъде една година за две, поне докато се забави процесът на растежа. Не можем да си позволим прекалени намеси в хормоните на растежа. Освен това тези петдесет години представляват горната граница, това, което земните математици биха нарекли числото три сигма.

— Сега вече съм напълно объркана — намеси се Кати, заобиколи масата и застана пред Орела. — На колко години ще бъда, когато срещна други човешки същества, които не са от моето семейство?

— Не мога да отговаря на този въпрос съвсем точно, защото има някои несигурни от статистическа гледна точка моменти — отвърна чуждоземният им събеседник. — По степен на развитие на тялото ще се намираш в началото или в средата на двадесетте си години. Или поне това се очаква. — Орелът кимна на Никол. Това е всичко, което мога да ви кажа. Сега имам работа с майка ви. Трябва да се върнем преди вечеря.

— Както обикновено — изръмжа Ричард — не ни се каза почти нищо. Понякога ми се иска да не ви бяхме сътрудничили.

— Да, можеше да има усложнения — отбеляза Орелът, докато той и Никол напускаха стаята. — Всъщност според нашите предвиждания, които се основаваха на данните от наблюдението, очаквахме да се сблъскаме с много по-малко желание за сътрудничество, отколкото вие проявихте в действителност. Макар че, в края на краищата, резултатът щеше да бъде същият. Само че така стана по-приятно за вас.

— Довиждане — каза Никол.

— Довиж-дане — отвърна Бенджи и помаха след майка си, когато вратата вече се беше затворила.

Документът беше дълъг. Никол пресметна, че ще й бъдат необходими най-малко десет, може би дори петнадесет минути, за да прочете целия текст на глас.

— Привършвате ли вече с проучването? — запита отново Орелът. — Бихме желали да започнем със снимките, както го наричате вие, колкото е възможно по-скоро.

— Обяснете ми още веднъж какво ще стане с този видеофилм, след като го заснемем — помоли Никол.

— Няколко години преди да пристигнете във вашата Слънчева система, ние ще го излъчим към Земята. Това ще даде на съгражданите ви достатъчно време да реагират.

— И как ще разберете дали действително са го приели?

— Молим за обикновен обратен сигнал, който да го потвърди.

— Ами ако не получите обратен сигнал?

— Точно затова са плановете в случай на непредвидени обстоятелства.

Никол изпитваше сериозна вътрешна съпротива към това да прочете съобщението. Запита дали не може да обсъди документа с Ричард и Майкъл.

— Какво точно ви тревожи? — попита Орелът.

— Всичко — отвърна Никол. — Изглежда ми някак нередно. Чувствам се така, сякаш ме използвате за осъществяването на някаква ваша цел — и тъй като не зная точно каква е, аз се страхувам, че ще се превърне в предател на човешкия вид.

Орелът донесе чаша вода на Никол и седна до нея.

— Нека обсъдим нещата логично — рече той. — Съвсем ясно ви обяснихме, че нашата основна цел е да съберем подробна информация за космическите видове в галактиката. Нали така?

Никол кимна.

— Във вътрешността на Рама построихме град за две хиляди земляни и изпращаме вас и вашето семейство да съберете тези хора за едно пътешествие, през време на което ще бъдат наблюдавани. С този видеофилм вие само ще информирате Земята, че скоро ще пристигнем и че две хиляди члена на вашия вид заедно с необходимите допълнения от вашата култура ще трябва да се срещнат с нас край Марс. Какво лошо може да има в това?

— Текстът на документа е крайно неясен — възрази Никол, като сочеше електронния бележник, който й беше дал Орелът. — Например никъде не споменавам каква ще е евентуалната съдба на всички тези хора, казвам само, че за тях „ще се грижат“ и „ще ги наблюдават“ по време на някакво си пътуване. Не се споменава и защо хората ще бъдат изучавани, или пък нещо за Пресечната точка и управляващата я цивилизация. На всичкото отгоре текстът определено звучи заплашително. Аз съобщавам на хората от Земята, които ще получат този филм, че „ако две хиляди души не се срещнат с нас, докато сме на орбита край Марс, нашият космически кораб ще се приближи до Земята и ще се сдобие с образците по малко по-неорганизиран начин“. Това си е направо враждебно изявление.

— Можете да редактирате текста, ако сметнете за необходимо, стига да не промените смисъла — отвърна Орелът. — Но трябва да ви кажа, че ние имаме голям опит с този вид контакти. С видове, подобни на вашия, контактите винаги са били много по-успешни, ако съобщението ни не е било съвсем конкретно.

— Но защо не ми разрешавате да взема текста с мен в апартамента? Мога да го обсъдя с Ричард и Майкъл и съвместно да го редактираме, за да смекчим звученето.

— Защото видеофилмът трябва да бъде заснет днес, и то от вас — заинати се Орелът. — Готови сме да обсъждаме промени в съдържанието и да работим с вас толкова време, колкото е необходимо. Но всичко трябва да бъде готово, преди да се завърнете при семейството си.

Гласът звучеше приятелски, но значението беше съвършено ясно.

Нямам избор — помисли си Никол. — Заповядва ми се да направя този видеофилм. Няколко мига тя остана втренчена в странното същество, което седеше до нея. Орелът е само една машина — си рече Никол и усети как ядът й се засилва. — Той изпълнява инструкциите, заложени в програмата му… Спорът ми не е с него.

— Не — отсече рязко, като учуди дори себе си. Тръсна глава. — Няма да го направя.

Орелът не беше подготвен за подобен отговор от Никол. Настъпи продължително мълчание. Независимо от емоционалната си възбуда Никол беше омагьосана от своя събеседник. Какво ли става с него сега? — зачуди се тя. — Може би в еквивалента на неговия мозък се създават нови сложни връзки? Или пък получава сигналите от някъде другаде?

Най-сетне Орелът се изправи.

— Е — рече той, — това беше голяма изненада. Изобщо не сме очаквали, че можете да откажете да заснемете видеофилма.

— Тогава не сте обърнали внимание на това, което ви казах… Чувствам се така, сякаш вие, или който ви управлява, ме използвате… и тенденциозно ми казвате, колкото е възможно по-малко… Ако искате да направя нещо за вас, трябва да отговорите поне на някои от моите въпроси.

— Какво точно искате да знаете?

— Вече ви казах — отвърна Никол. Безпомощността й беше очевидна. — Какво точно, по дяволите, става тук? Кои или какво точно сте вие? Защо искате да ни наблюдавате…? Не можете ли да измислите някакво задоволително обяснение и защо, докато го правите, се нуждаете от „репродуктивна двойка“, която да остане тук? Никога не ми е допадала идеята да разделям семейството си, аз трябваше да протестирам за това по-енергично още в самото начало. След като вашата технология е толкова фантастична, че може да създаде чудо като тази невероятна Пресечна точка, защо да не можете да вземете човешка яйцеклетка и сперма…

— Успокойте се, госпожо Уейкфийлд — рече Орелът. — Никога не съм ви виждал така възбудена. Бях ви класифицирал като най-уравновесеният индивид във вашата група.

И също така най-мекушавият — помисли си Никол. Изчака гневът й да утихне. — Някъде в този странен мозък без съмнение съществува количествена оценка за вероятността да се окажа по-податлива на заповеди… Е, този път ви измамих.

— Вижте, господин Орел — изрече Никол няколко минути по-късно, — аз не съм глупачка. Зная кой командва тук. Просто мисля, че ние, хората, заслужаваме към нас да се отнасят с повече уважение. Въпросите ни са съвсем закономерни.

— И ако отговорите ми ви задоволят?

— Вие ме наблюдавате внимателно повече от година. — Никол се усмихваше. — Била ли съм някога напълно неразумна?

— Къде отиваме? — запита Никол.

— На кратка обиколка — отвърна Орелът. — Може би това ще е най-добрият начин да се справим с вашата несигурност.

Чудатото возило беше малко и сферично, голямо точно толкова, колкото да побере Орела и Никол. Цялата предна полусфера беше прозрачна. От вътрешната страна на прозореца пред чуждоземния птица-човек се намираше малък контролен блок. По време на полета Орелът понякога докосваше блока, но през по-голямата част от времето корабчето сякаш действаше само.

Секунди след като се настаниха в него, сферата изсвистя по един дълъг коридор и нахлу през голяма двойна врата в абсолютен мрак. Никол си пое шумно дъх. Имаше чувството, че плува в космоса.

— Всеки един от трите сферични модула на Пресечната точка — обади се Орелът, докато Никол напразно се опитваше да зърне нещо, — има кух център. Току-що навлязохме в прохода, който води към сърцевината на жилищния модул.

След почти цяла минута в далечината пред малкото им превозно средство се появиха светлини. Скоро след това те се измъкнаха от тъмния проход и навлязоха в обширната куха сърцевина. Сферата подскочи, извъртя се и обърка Никол, като се отправи към мрака, отдалечавайки се от множеството светлини, за да навлезе в това, което трябваше да е корпусът на жилищния модул.

— Ние наблюдаваме всичко, което се случва с всеки наш гост — както при постоянните, така и при временните — рече Орелът. — Както подозирахте, във вашия апартамент се намират стотици мониторни устройства. И стените му са прозрачни от едната страна, така че от тази част на ядрото да можем да наблюдаваме вашите действия в по-голям мащаб.

Никол беше свикнала с чудесата на Пресечната точка, но въпреки това новите гледки, които я заобикаляха, бяха смайващи. Десетки, може би дори стотици мънички трепкащи светлинки се движеха из просторния мрак на сърцевината, наподобяваха разпръснати светулки в лятна нощ. Някои от светлините блуждаеха близо до стените, други се движеха бавно през пространството. Някои бяха толкова далеч, че наглед сякаш не помръдваха.

— Тук се намира и голям център по поддръжката — обади се Орелът, като сочеше към многото светлини, струпани накуп в далечината. — Оттук до всеки участък на модула може да се стигне много бързо, в случай че възникне технически или някакъв друг проблем.

— Какво става там? — запита Никол и почука по прозореца. На няколкостотин мили вдясно, точно встрани от един обширен и силно осветен участък на жилищния модул, се бяха скупчили група возила.

— Това е специален сеанс за наблюдение — отвърна Орелът. — Използваме най-съвършените си дистанционни сензорни монитори. Точно в тези апартаменти са настанени същества от необикновен вид, чиито характеристики не са били описвани никога по-рано в нашата галактика. Много от индивидите умират, а ние не разбираме защо. Опитваме се да измислим как да ги спасим.

— Значи невинаги всичко става така, както сте го планирали?

— Не — отвърна Орелът. В отразената светлина изглеждаше сякаш се усмихва. — Ето защо разполагаме с толкова много варианти за непредвидени случаи.

— Какво щяхте да направите, ако нито един човек не беше пристигнал на РАМА? — неочаквано запита Никол.

— Разполагаме с алтернативни методи за постигане на същата цел — отговори неопределено Орелът.

Возилото набра ускорение в мрака. Скоро след това една подобна сфера, малко по-голяма от тяхната, ги наближи отляво.

— Искате ли да се срещнете с представител на вид, чието ниво на развитие е приблизително еднакъв с вашето? — Орелът докосна контролния блок и вътрешността на тяхното возило грейна в меки светлини.

Преди Никол да успее да отговори, второто возило беше вече до тях. И неговата предна полусфера беше прозрачна. Беше изпълнено с безцветна течност и в нея плуваха две същества. Приличаха на големи змиорки, наметнати с къси пелерини. Придвижваха се из течността вълнообразно. Никол прецени, че съществата са с дължина около три метра и двадесет сантиметра дебели. Черната пелерина, която по време на движението се разтваряше като крило, при пълно разгръщане беше широка около метър.

— Онова от дясната ви страна, което е безцветни петна представлява изкуствен интелект. Изпълнява роля, подобна на моята, като домакин на водния вид. Другото същество е космически вид от друг свят.

Никол се вторачи в чуждоземеца. Той беше сгънал пелерината плътно около леко зеленикавото си тяло и стоеше почти неподвижен в течността. Съществото беше заело формата на подкова, а двата края на тялото му бяха обърнати към нея. От единия излезе букет мехурчета.

— То казва „Здравейте“ и „О-о-о, изглеждате любопитно“ — преведе Орелът.

— Как разбрахте? — запита Никол, която не беше в състояние да отдели поглед от фантастичното същество. Неговите два края, единият яркочервен, другият сив, сега бяха вплетени един в друг. И двата бяха притиснати към прозореца на превозното средство.

— Моят колега в другото возило превежда, а после се свързва с мен… Искате ли да му отговорите?

Умът на Никол беше изпразнен. Какво да кажа? — помисли си тя. Погледът й не се откъсваше от необикновените бръчки и издутини по краищата на чуждоземеца. На всеки един от тях имаше поне по половин дузина отличителни белези, включително чифт бели процепи на червеното „лице“. Никой от цветовете му не приличаше на нещо, което Никол някога е зървала на Земята. Тя мълчаливо го гледаше и си спомняше многото разговори, водени между нея, Ричард и Майкъл, за това, какво ще попитат, ако някога успеят да влязат в пряк контакт с разумно извънземно същество. Но никога не сме си представяли ситуация, подобна на тази.

Още мехурчетата се полепиха по прозореца срещу нея.

— Нашата родна планета е възникнала преди пет милиарда години — преведе Орелът. — Нашите две звезди са се стабилизирали един милиард години по-късно. Нашата система включва четиринадесет големи планети, на две от които се е развил някакъв вид живот. На нашата планета, която се състои от океани, има три разумни вида, но само ние сме космически вид. Започнахме да изучаваме космоса преди малко повече от две хиляди години.

Никол се почувства засрамена от мълчанието си.

— Здравейте… здравейте — изрече на пресекулки. — Приятно ми е да се запозная с вас… Нашият вид е космически едва от триста години. Ние сме единствените високоразумни организми на планета, две трети от която е покрита с вода. Топлината и светлината идват от една-единствена, стабилна жълта звезда. Нашата еволюция е започнала във водата преди три или четири милиарда години, но сега ние живеем на сушата…

Никол спря. Другото същество — двата му края все още бяха преплетени един в друг — сега стоеше прилепено с цялата си телесна повърхност към прозореца, така че физическата му структура да може да бъде видяна по-ясно. Никол разбра. Тя се изправи до прозореца и бавно се завъртя. След това протегна ръце напред и размърда пръсти. Последваха нови мехурчета.

— Имате ли алтернативно проявление? — преведе Орелът след няколко секунди.

— Не разбирам — отвърна Никол. Домакинът от Пресечната точка, който се намираше в другата сфера, предаде нейното съобщение, като използва движения на тялото и мехурчета.

— Ние се проявяваме в две форми — обясни чуждоземецът. — Моето поколение ще притежава израстъци, но не точно като вашите, и ще живее главно на дъното на океана, където ще изгражда домове, заводи и космически кораби. На свой ред то ще създаде поколение, което ще прилича на мен.

— Не, не — отвърна Никол накрая. — Ние имаме само едно проявление. Нашите деца винаги приличат на своите родители.

Разговорът продължи още пет минути. Двата космически вида разговаряха предимно за биология. Чуждоземецът беше особено впечатлен от широкия температурен диапазон, в който човешките същества могат да преживяват и да функционират. Той обясни на Никол, че представителите на неговия вид не могат да оцелеят, ако температурата на заобикалящата ги течност не се поддържа в един много тесен диапазон.

Никол беше омагьосана от описанието, което съществото направи на своята планета — вода, чиято повърхност е покрита с огромен пласт фотосинтезиращи организми. Змиорките с пелерини или каквото бяха там, живееха в плитчините, непосредствено под тези стотици различни организми, като използваха фотосинтезиращите на практика за всичко — за храни, за строителен материал, дори в помощ на възпроизводството.

Най-накрая Орелът каза на Никол, че е време да тръгват. Тя помаха на чуждоземеца, който все още беше притиснат към прозореца. Той отвърна с последно изригване на мехурчета и размота двата си края. Секунди по-късно разстоянието между двете капсули беше вече стотици метри.

В движещата се сфера отново цареше мрак. Орелът мълчеше. Никол беше оживена. Умът й продължаваше да препуска, като все още усилено формулираше въпроси към чуждоземното същество, с което се беше срещала за толкова кратко. Имате ли семейства — мислеше тя. Ако имате, как живеят съвместно същества, които не си приличат? Можете ли да се свързвате с обитателите на дъната, които са ваши деца?

После въпроси от друго естество нахлуха в съзнанието на Никол и тя неочаквано се почувства разочарована от себе си. Бях твърде задълбочена в клиничното, в научното. Трябваше да го попитам за Бога, за живота след смъртта, дори за морала.

— На практика щеше да е невъзможно да проведете това, което вие наричате философски разговор — отвърна Орелът няколко минути след като Никол изрази неудовлетвореността си от темите, които бяха обсъждани. — Нямате никакви допирни точки за подобен вид разговор. Докато всеки от вас знае само по няколко основни факти за другия, не се препоръчват дискусии за ценности или други значими въпроси.

Въпреки това — размишляваше Никол, — можех да опитам. Кой знае? Този чуждоземец с подковообразен вид може би знаеше някои отговори…

Размишленията на Никол бяха рязко прекъснати от звука на човешки гласове. Когато погледна въпросително към Орела, сферата се завъртя на триста й шестдесет градуса и Никол видя, че се реят само на няколко метра от тяхното жилище.

В спалнята, която споделяха Майкъл и Симон, светна лампа.

— Бенджи ли е? — Никол чу как дъщеря й шепне на своя съпруг.

— Май да — отвърна Майкъл.

Никол наблюдаваше мълчаливо как Симон стана от леглото, загърна се с робата си и излезе в коридора. Когато светна лампите във всекидневната, Симон видя по-малкия си брат свит на кълбо върху дивана.

— Какво правиш тук, Бенджи? — запита мило Симон. — Трябваше да си в леглото; вече е много, много късно. — Тя погали челцето на напрегнатото момче.

— Не можах да заспя — отвърна с усилие Бенджи. — Трево-жа се на ма-ма.

— Скоро ще си дойде — изрече успокояващо Симон. — Скоро ще си бъде у дома.

Никол усети в гърлото си буца и няколко сълзи покапаха от очите й. Обърна се и изгледа Орела, после погледът й отново се върна към осветения апартамент, а накрая се зарея към светулките корабчета и пространството над тях. Пое си дълбоко дъх.

— Добре — изрече бавно Никол, — готова съм да направя видеозаписа.

— Завиждам ти — заяви Ричард. — Наистина. Готов съм да заложа и двете си ръце за един разговор с това същество.

— Беше страхотно — рече Никол. — Все още ми е трудно да повярвам, че се е случило… Учудва ме и фактът, че Орелът някак си е знаел как ще реагирам на всичко.

— Просто е налучкал. Едва ли е очаквал, че ще разреши проблемите си с теб толкова лесно. Ти дори не си го накарала да отговори на въпроса защо им е репродуктивната двойка…

— Напротив — отвърна донякъде отбранително Никол. — Той ми обясни, че човешката ембриология била толкова удивително сложен процес, че дори те не знаели точната роля, която играе майката при хората, защото не били наблюдавали узряването и развитието на човешки фетус.

— Съжалявам, скъпа — изрече бързо Ричард. — Не съм намеквал, че си имала някакъв избор…

— Имах чувството, че поне се опитват да удовлетворят моите възражения — Никол въздъхна. — Може би се самозалъгвам. В края на краищата направих снимките точно както те пожелаха.

Ричард я прегърна.

— Както вече казах, ти наистина не си имала избор, скъпа. Не бъди прекалено строга към себе си.

Никол целуна Ричард и седна в леглото. — Ами ако искат да съберат тези данни, за да подготвят успешна инвазия или нещо подобно?

— Обсъждали сме всичко това и преди — отвърна Ричард. — Техните технологични възможности са толкова напреднали, че биха могли да превземат Земята за минути, ако имаха желание. Самият Орел изтъкна, че ако целта им е била нахлуване и подчиняване, те биха могли да я постигнат с далеч по-малко сложни процедури.

— Кой бил доверчивият — промълви Никол и успя да се усмихне.

— Не доверчив. Просто реалист. Сигурен съм, че цялостното благоденствие на човешкия вид не е фактор от значение в приоритетните задачи на Интелекта на Пресечната точка. Но все пак ти трябва да престанеш да се тревожиш, че с един видеозапис си станала съучастник в престъпление срещу човечеството. Орелът е прав. Най-вероятно само си превърнала „процеса по придобиването на екземпляри“ в нещо много по-приемливо за жителите на Земята.

Няколко минути не проговориха.

— Скъпи — обади се най-накрая Никол, — защо мислиш, че не отиваме направо на Земята?

— Предполагам, че най-напред трябва да спрем някъде. Вероятно целта е да вземем друг вид, който се намира в същата фаза на проекта, в която сме и ние.

— И те ще живеят в другия модул в Рама?

— Точно така.

9.

Според календара, към който строго се придържаха Ричард и Никол, откакто Рама беше избегнала удара на ядрената фаланга, денят на отпътуването беше тринадесети януари, 2215. Тази дата бе съвсем условна и не значеше нищо за никого, освен за тях. Продължителното пътуване до Сириус със скорост малко по-висока от половината скорост на светлината, беше забавило времето вътре в Рама или поне времето по отношение на Земята. Така че датата, която използваха, беше напълно измислена. Ричард пресметна, че по време на тяхното отпътуване от Пресечната точка действителната дата на Земята ще е отместена с три или четири години напред. Но не беше в състояние да изчисли точната земна дата, защото не разполагаше с данните за промяната на скоростта във времето през годините, в които бяха пътували с Рама. Ето защо Ричард можеше само приблизително да прецени корекциите в относителността, които бяха нужни, за да се прехвърли изходната точка на тяхното време към това, което беше изминало на Земята.

— Обаче точно сега фактическата земна дата няма никакво значение за нас — заяви той на Никол малко след като се събудиха в последния за тях ден на Пресечната точка. — Освен това почти сигурно е, че ще се връщаме към нашата Слънчева система с огромна скорост. Това означава, че ще има допълнително изкривяване във времето, преди да се срещнем на орбита край Марс.

За Никол теорията на относителността винаги е била и продължаваше да бъде неясна, тъй като беше абсолютно несъвместима с нейната интуиция. Ето защо Никол определено не възнамеряваше да хаби енергия в тревоги за нея точно в последния ден на раздяла със Симон и Майкъл. Съзнаваше, че сбогуването завинаги ще бъде мъчително за всички тях и искаше да събере всичките с;и сили за тези последни, изпълнени с мъка мигове.

— Орелът спомена, че ще дойде да ни вземе в единадесет — каза тя на Ричард, докато се обличаха. — Надявам се, че след закуска всички ще можем да поседнем във всекидневната. Искам да помогна на децата да изразят чувствата си.

Закуската мина леко, дори оживено, но когато семейството се събра във всекидневната, всеки от тях бе завладян от мисълта, че разполага с по-малко от два часа, преди Орелът да дойде и да отведе всички, с изключение на Майкъл и Симон. Разговорът стана принуден и напрегнат.

Младоженците седяха на канапенцето срещу Никол, Ричард и останалите четири деца. Както обикновено Кати беше напълно обезумяла. Говореше непрекъснато. Скачаше от тема на тема и много внимателно заобикаляше въпроса за надвисналата раздяла. Тъкмо се намираше посред дълъг монолог за откачения сън, който бе сънувала миналата нощ, когато разказът й бе прекъснат от някакви гласове, долитащи от коридора.

— Дявол го взел. Сър Джон — първият глас бе на Ричард — това е последната ни възможност. Отивам там да се сбогувам, независимо дали ти ще дойдеш с мен или не.

— Тези сбогувания, мой принце, наистина измъчват душата ми. Все още не съм гаврътнал достатъчно чашки, за да притъпят болката. Самият ти каза, че момата е истински ангел. Как бих могъл…

— Е, добре, тогава отивам без теб, — отвърна Принц Хал.

Погледите на цялото семейство бяха вперени върху миниатюрния принц робот на Ричард, който се приближаваше по коридора към всекидневната. Фалстаф се тътреше след него, като спираше на всеки пет-шест крачки, за да отпие от шишенцето си.

Хал се приближи и застана пред Симон.

— Най-скъпа дамо — изрече той и подви коляно в поклон. — Не мога да намеря подходящите думи, за да изразя колко ще ми липсва усмихнатото ти лице. Из цялото ми кралство няма друга от нежния пол, която да е равна с теб по красота…

— Дявол да го вземе — прекъсна го Фалстаф и се просна на колене редом със своя принц. — Може би сър Джон прави грешка. Защо да тръгвам с този пъстър екипаж (той размаха ръка в посока на Ричард, Никол и другите деца, а те всички бяха широко усмихнати), когато мога да остана тук, в компанията на такава великолепна грация и само с един стар мъж за конкурент? Спомням си Кукла Рекламен купон…

Докато двойката двадесетсантиметрови роботи забавляваха семейството, Бенджи се надигна от стола и приближи към Майкъл и Симон.

— Си-мон — изрече той, като се бореше със сълзите, — ще ми лип-сваш. Обичам те. — За момент Бенджи направи пауза, като най-напред погледна Симон, а после баща си. — Надявам се, че ти и тат-ко ще бъдете мно-го щаст-ли-ви.

Симон също стана и обгърна с ръце треперещото си по-малко братче.

— О, Бенджи, благодаря ти. И ти ще ми липсваш. Всеки ден ще си мисля за теб.

Прегръдката й дойде твърде много на Бенджи. Телцето му се разтресе от ридание и тихите му, печални вопли предизвикаха сълзи в очите на всички. Миг по-късно Патрик се беше сгушил в скута на баща си. Зарови подутото си от плач лице в гърдите на Майкъл.

— Татко… татко — повтаряше отново и отново.

И поет не би могъл да създаде по-красива картина на сбогуване. Лъчезарната Симон, която въпреки сълзите изглеждаше някак спокойна, се движеше плавно из стаята и се сбогуваше продължително с всеки от членовете на семейството поотделно. Майкъл О’Туул остана седнал на канапенцето с Патрик в скута и Бенджи край него. Всеки път, когато някой от групата на отпътуващите се доближеше до него за прощална прегръдка, очите му се изпълваха със сълзи.

Искам да запомня този миг завинаги. В него има толкова много любов — помисли си Никол, докато оглеждаше стаята. Майкъл държеше малката Ели на ръце; Симон обясняваше на Кати колко ще й липсват техните тайни разговори. За първи път дори Кат се бе превърнала в кълбо от скръб — остана удивително мълчалива, когато Симон прекоси стаята, за да се присъедини към съпруга си.

Майкъл внимателно свали Патрик от скута си и хвана протегнатата ръка на Симон. Двамата се извърнаха към другите и паднаха на колене, а ръцете им бяха събрани за молитва.

— Отче наш. Ти, който си на небето — изрече Майкъл със силен глас. Изчака няколко секунди, докато останалата част от семейството, дори и Ричард, коленичиха на пода край двойката.

— Благодарим Ти, че ни разреши щастливата обич на това прекрасно семейство. Благодарим Ти също, че ни показа великолепните си творения из цялата Вселена. В този момент ние Те умоляваме, ако такава е волята Ти, да се грижиш за всички нас, защото пътищата ни се разделят. Не знаем дали е в Твоя промисъл някой ден отново да споделим другарството и любовта, които възвисиха всички ни. Но остани с нас, където и да ни заведе пътят по Твоята воля, и нека, Боже, някой ден отново да се съберем — в този свят или в отвъдния. Амин.

Секунди по-късно на входната врата се позвъни. Орелът беше пристигнал.

Никол напусна къщата, умишлено проектирана като умален модел на вилата им в Бовоа, Франция, и тръгна по тясната алея към гарата. Подмина други къщи, всичките тъмни и пусти, и се опита да си представи как ли ще бъде, когато се изпълнят с глъчка. Животът ми ще бъде като сън — рече на себе си. — Със сигурност никой друг човек не е имал толкова разнообразни преживявания.

Някои от къщите дори хвърляха сенки по алеята, докато имитацията на слънце довършваше дъговидния си път по тавана високо над главата й. Още един забележителен свят — потъна в мисли Никол, докато преценяваше селището на югоизточния ъгъл на Ню Идън. — Орелът беше прав, че жилищната ни територия няма да се различава от Земята.

За един кратък миг Никол си припомни синята, покрита с океани планета, която се намираше на разстояние девет светлинни години оттук. В мислите си тя стоеше редом с Янош Тапори. Беше преди петнадесет години и космическият кораб „“Нютон"" току-що се беше отделил от ЛЕО-3.

— Това е Будапеща — беше казал Янош, галейки с пръсти една особена точка на осветения глобус, който примигваше в панорамния прозорец.

Тогава и Никол откри Бовоа, или най-малкото района, в който се намираше, като с пръст се върна назад по течението на река Лоара от устието й в Атлантика.

— А моят дом се намира някъде тук — беше казала на Янош. — Може би баща ми и дъщеря ми точно сега гледат в нашата посока.

Женевиев — помисли си Никол, докато краткият спомен избледняваше. — Моя Женевиев. Ти сигурно си вече млада жена. Почти на тридесет. Тя продължи да се разхожда по алеята край новата си къща в земната жилищна територия на Рама. Мисълта за първата й дъщеря върна Никол към един кратък разговор с Орела по време на прекъсване в записа на видеофилма на Пресечната точка.

— Ще мога ли отново да видя дъщеря си Женевиев, когато се доближим до Земята? — беше попитала Никол.

— Не знаем — отвърна й Орелът след кратко колебание. — Зависи изцяло от това как вашите съграждани ще отговорят на посланието. Вие самите ще останете в Рама дори ако бъдат пуснати в ход резервните варианти, но е възможно дъщеря ви да е сред двете хиляди души, които ще дойдат от Земята да живеят в Ню Идън. Случвало се е и преди с други космически видове…

— Ами Симон? — беше запитала Никол, когато Орелът млъкна. — Ще я видя ли отново?

— На този въпрос е още по-трудно да се отговори. Има твърде много неизвестни величини. — Чуждопланетното същество се беше втренчило в унилата си земна приятелка. — Съжалявам, госпожо Уейкфийлд.

Едната ми дъщеря остана на Земята. Другата — в чуждопланетно пространство на стотици хиляди милиарди километри оттук. А аз ще бъда на съвсем различно място. Кой знае къде. Никол се чувстваше безкрайно самотна. Тя прекъсна разходката си и се съсредоточи върху гледката пред себе си. Намираше се край едно оформено като кръг пространство в селския парк. В средата на скалистата окръжност имаше пързалка, пясъчник, лабиринт и въртележка — идеално място за игра за земните деца. Под краката й мрежата СОГ беше вмъкната през онези части от парка, които може би щяха да бъдат покрити с треви, донесени от Земята.

Никол се наведе да разгледа отделните съоръжения за обмяна на газовете. Те представляваха плътни, кръгли обекти, само два сантиметра в диаметър. Бяха няколко хиляди, подредени в редици и колонки. Кръстосваха парка. Електронни растения — помисли си Никол. — Превръщат въглеродния двуокис в кислород и дават възможност на нас, животните, да оцелеем.

В мислите си Никол си представяше парка с трева, дървета и лилии в малкото изкуствено езерце, точно както изглеждаше на холографското изображение в залата за обсъждане на Пресечната точка. И макар да знаеше, че Рама се завръща към Слънчевата система, за да се „сдобие“ с човешки същества, които ще изпълнят този технологичен рай, на нея й беше трудно да си представи парка, гъмжащ от деца Та аз от петнадесет години не съм виждала друго човешко същество, като изключим членовете на семейството!

Никол излезе от парка и продължи към гарата. Жилищните сгради, които се намираха от двете страни на тесните алеи, бяха заменени с по-груби постройки, които в бъдеще може би щяха да станат малки магазини. Разбира се, сега всичките бяха празни, също като просторната правоъгълна конструкция предназначена за супермаркет, която се намираше от другата страна на гарата.

Тя мина през портала и се качи на чакащия влак, като застана точно зад контролната кабина, управлявана от робот тип Бенита Гарсия.

— Почти мръкна — изрече на глас Никол.

— Има още осемнадесет минути — отвърна роботът.

— Колко е пътят до сомнариума[1]? — запита Никол.

— Пътуването до Голямата централна гара трае десет минути — отвърна Бента, докато влакът напускаше югоизточната гара. — После имате две минути пеша.

Никол знаеше отговора на въпроса си. Просто й се искаше да чуе друг глас. Това беше вторият ден, в който беше сама, а разговорът с робота Гарсия беше за предпочитане пред това да си говори сама.

Влакът я отведе от югоизточния край на колонията до нейния географски център. По пътя Никол видя отляво езерото Шекспир, а отдясно склоновете на планината Олимп (те бяха покрити с много СОГ). Електронни съобщителни монитори, намиращи се вътре във влака, даваха информация за забележителностите, покрай които минаваха, а също за часа и за разстоянието, което е изминало.

Вие с Орела свършихте добра работа с тази транспортна система — си каза наум Никол, като мислеше за съпруга си Ричард. Той вече спеше заедно с останалите членове на семейството. — Скоро и аз ще се присъединя към вас в кръглото помещение.

На практика сомнариумът беше просто едно разширение на главната болница, която беше разположена на около двеста метра от централната влакова станция. След като слезе от влака и мина покрай библиотеката, Никол влезе в болницата, прекоси я и през един дълъг тунел стигна до сомнариума. Всички останали от семейството спяха в едно просторно кръгло помещение на втория етаж. Всеки от тях се намираше в отделна „каюта“ покрай стената — дълга, наподобяваща на ковчег измишльотина, херметически запечатана срещу влиянията на външния свят. През малките прозорчета се виждаха само лицата им. Така както я беше обучил Орелът, Никол провери мониторите, които съдържаха информация за физическото състояние на съпруга й, двете дъщери и двамата сина. Всичко беше наред. Липсваше и намек за някакъв дисбаланс.

Никол спря и се загледа с копнеж във всеки един от любимите си хора. Това щеше да бъде последната инспекция. Според процедурата, щом като жизненоважните параметри на всички се намират в нормалните граници, значи беше настъпило времето да заспи и самата Никол. Можеха да минат много години, преди да види отново някого от семейството.

— Скъпи, скъпи Бенджи — въздъхна тя, докато гледаше заспалия си син. — Това прекъсване в живота ще се отрази най-тежко на теб. Кати, Патрик и Ели ще се справят бързо. Техните умове са пъргави и будни. Но ти ще пропуснеш годините, които може би щяха да те направят независим.

Каютите се издаваха напред от кръглата стена, крепени от нещо като желязно скеле. Между частта за главата на едната каюта и тази за краката на другата имаше само метър и половина разстояние. Празната каюта на Никол се намираше по средата — Ричард и след него Кати бяха от страната на главата й; Патрик, Бенджи и Ели откъм краката.

Няколко минути тя се помота край капсулата на Ричард. Той бе заспал последен — само преди два дни. Според молбата му Принц, Хал и Фалстаф лежаха върху гърдите му в запечатания контейнер. Тези последни три дни бяха фантастични, любов моя, помисли си Никол, докато стоеше втренчена в безизразното лице на съпруга си. — Не съм и мечтала за нещо повече.

Бяха плували и дори бяха карали водни ски на езерото Шекспир. Бяха изкачили планетата Олимп. Бяха се любили всеки път, когато някой от тях изпиташе и най-малкото желание. През една цяла нощ се бяха притискали един до друг в голямото легло в новия см дом. Проверяваха спящите си деца веднъж дневно, но главно използваха времето си да изследват цялостно новото си владение.

Беше време на възбуда, на преживявания. Последните думи на Ричард, преди Никол да задейства системата, която щеше да го приспи, бяха: „Ти си великолепна жена и аз те обичам много.“

Сега идваше ред на самата Никол. Не можеше да отлага повече. Покатери се в своята капсула, както беше репетирала по време на първата седмица в Ню Идън, и щракна всички ключове, с изключение на един. Пяната около нея беше невероятно удобна. Горната част на капсулата се затвори над главата й. Трябваше само да дръпне последния контакт, и в капсулата щеше да нахлуе газът, който да я приспи.

Въздъхна дълбоко. Докато лежеше по гръб, си припомни един от последните сънища, които бе имала по време на сънните тестове на пресечната точка — този за Спящата красавица. Тогава мислите й я върнаха в детството, в онези великолепни слънчеви дни, които бе прекарала с баща си, наслаждавайки се на празненствата в чест на Спящата красавица в Шато Д’Усе.

Този начин да заспиш е приятен — помисли си Никол, усещайки замайването, което я обземаше, докато газът полека-лека нахлуваше в капсулата й. — Да си мислиш, че ще те събуди очарователният принц.

[1] сомнариум — Място, където организмите се подлагат на нефизиологичен продължителен сън. — Б.пр. ↑

СРЕЩА КРАЙ МАРС

1.

— Госпожо Уейкфийлд.

Гласът сякаш идваше някъде отдалеч, от много далеч. Той бавно нахлу в съзнанието й, но не я разбуди напълно.

— Госпожо Уейкфийлд!

Този път беше по-силен. Преди да отвори очи, Никол се опита да си припомни къде се намира. Тя се поразмърда и пяната наоколо й се размести, така че да й осигури максимално удобство. Лека-полека паметта й започна да изпраща сигнали към останалата част на мозъка. — Ню Идън. Вътре в Рама. Назад към Слънчевата система — припомни си тя. — Сън ли е това?

Най-накрая отвори очи. За кратко време имаше затруднения с фокусирането. Най-после приведената над нея фигура придоби ясни очертания. Това беше майка й, облечена в униформата на медицинска сестра!

— Госпожо Уейкфийлд — чу се отново гласът. — Време е да ставате и да се подготвите за срещата.

За момент Никол изпадна в шок. Къде се намираше? Какво правеше майка й тук? После си спомни. Роботите. Майка е един от петте модела роботи-хора. Роботът-модел Анави Тиасо е специалист по въпросите на здравето и добрата форма.

Услужливата ръка на робота подкрепи Никол, когато тя се изправи и седна в своята капсула. За дългия период, през който бяха спали, помещението не се беше променило.

— Къде сме? — запита Никол, докато се приготвяше да изпълзи навън от капсулата.

— Приключихме с предвиденото базисно забавяне на скоростта и вече сме във вашата Слънчева система — отвърна абаносовочерният Анави Тиасо. — Ще навлезем в орбитата на Марс след шест месеца.

Мускулната система бе наред. Преди да напуснат Пресечната точка, Орелът беше осведомил Никол, че всяка една от касетките за сън съдържа специални електронни елементи, които периодично ще упражняват мускулите и другите биологични системи, за да предотвратят атрофията, а освен това ще контролират състоянието на всички жизненоважни органи. Никол се спусна по стълбичката. Когато стъпи на пода, се протегна.

— Как се чувствате? — попита роботът. Това беше Анави Тиасо 017. Номерът изпъкваше на дясното рамо на униформата.

— Добре — отвърна Никол. — Добре, 017 — повтори, докато разглеждаше робота. Приликата с майка й бе забележителна. Преди да напуснат Пресечната точка, Ричард и тя бяха видели всички модели, но през двете седмици, преди да заспят на кораба функционираха само роботите модел Бенито Гарсия. Всички останали роботи на Ню Идън бяха сглобени и изпитани по време на дългия полет. Наистина прилича на майка. Никол се унесе в мисли. Възхищаваше се на творението на неизвестния рамиански художник. Направили са всички промени, които бях предложила.

Дочу стъпки, които се приближаваха. Никол се извърна. Към тях идваше втори Анави Тиасо, също облечен в бялата униформа на медицинска сестра.

— Номер 009 беше назначен да помогне при задействането на процеса — обади се първият Тиасо до нея.

— Назначен от кого? — запита Никол, като се мъчеше да си припомни какво бяха говорили с Орела за процедурата по събуждането.

— От препрограмирания план на мисията — отвърна Номер 017. — След като всички вие, човешките същества, се върнете в будно състояние, ние ще получаваме разпорежданията от вас.

Ричард се събуди по-бързо от Никол, но за разлика от нея слезе по-тромаво по късата стълбичка. За да не падне, трябваше да го подкрепят и двата Тиасо. Ричард беше видимо възхитен, че вижда съпругата си. След продължителна прегръдка и целувка, той я съзерцава известно време.

— Не изглеждаш износена — закачи я той. — Бялото в косите се е увеличило, но пък на отделни места все още има черни кичури…

Никол се усмихна. Чудесно беше, че може да разговаря отново с Ричард.

— Между другото — запита той секунди по-късно, — колко време изкарахме в тия ненормални ковчези?

Никол сви рамене.

— Не зная — отвърна. — Не съм питала още. Реших първо да те събудя.

Ричард се извърна към двата Тиасо.

— Знаете ли вие, прекрасни жени, преди колко време напуснахме Пресечната точка?

— Спали сте деветнадесет години време на пътуване — отвърна Тиасо 009.

— Какво иска да каже с това „време на пътуване“? — запита Никол.

Ричард се усмихна.

— Това е относителен израз, скъпа. Времето не означава нищо, ако няма към какво да го отнесеш. Вътре в Рама са изминали деветнадесет години, но това се отнася само за…

— Не си прави труда — прекъсна го Никол. — Не съм спала толкова дълго време, за да се събудя за урок по теория на относителността. Можеш да ми го обясниш по-късно, след вечеря. Междувременно имаме по-важни задачи. В какъв ред би трябвало да събудим децата?

— Аз имам друго предложение — отвърна Ричард след миг на колебание. — Зная, че нямаш търпение да видиш децата. Аз също. Но защо не ги оставим да поспят още няколко часа? Това със сигурност няма да им навреди… Ние с теб трябва да обсъдим много неща. Можем да започнем подготовката за срещата, в общи линии да помислим какво ще правим с образованието на децата, може би дори ще трябва да отделим малко време да се поопознаем отново…

Никол изпитваше силно желание да види децата, но логичната част от разума й разбираше достойнствата на предложението на Ричард. Семейството беше съставило само първоначален план за периода след като се събудят, главно защото Орелът изрично беше подчертал, че съществуват твърде много неизвестни величини, за да се вземат конкретни решения. Щеше да е много по-лесно някои неща да се планират, преди да се събудят децата…

— Добре — рече най-сетне Никол, — ако зная със сигурност, че всеки от тях е добре… — тя погледна към първия Тиасо.

— Данните от мониторите показват, че всяко от децата ви е преживяло периода на сън без значими отклонения — отвърна биотът.

Никол се извърна отново към Ричард и внимателно заразглежда лицето му. Беше остарял малко, но не толкова, колкото беше очаквала.

— А къде ти е брадата? — изтърси неочаквано, осъзнавайки, че лицето му е гладко избръснато.

— Избръснахме мъжете вчера, докато спяха — отвърна Тиасо 009. — Освен това подстригахме и изкъпахме всички, — според препрограмирания план на мисията.

Мъжете? — помисли Никол. За миг се обърка. — Разбира се. Бенджи и Патрик вече са мъже!

Тя хвана Ричард за ръка и двамата бързо се приближиха до капсулата на Патрик. Лицето, което видя през прозорчето, я стресна. Нейният малък Патрик вече не беше момче. Чертите му се бяха изострили значително, кръглият овал на лицето беше изчезнал. Повече от минута Никол остана вперила поглед в сина си.

— Възрастта му отговаря на шестнадесет или седемнадесет — отвърна Тиасо 017 на въпросителния поглед на Никол. — А господин Бенджамин О’Туул все още е по-възрастен от него с година и половина. Разбира се, тази възраст е приблизителна. Както ви обясни Орелът, преди да отпътувате от Пресечната точка, успяхме донякъде да забавим стареенето, като въздействахме на основните ензими, свързани с него. Това се приложи към всеки един от вас, но не в еднаква степен. Когато казваме, че господин Патрик О’Туул сега е на шестнадесет или седемнадесет, имаме предвид само индивидуалния му вътрешен биологичен часовник. Цитираната възраст е нещо като усреднена величина между неговия растеж, зрялост и процесите на стареене на подсистемите.

Никол и Ричард спираха поред пред всяка една от останалите капсули и внимателно се взираха в спящите деца. Никол непрекъснато клатеше глава от изумление.

— Къде са моите малки дечица? — промълви тя, когато видя, че по време на дългото пътешествие дори малката Ели се е превърнала в девойка.

— Знаехме, че ще стане така — отбеляза Ричард без вълнение. Това не помогна на майката у Никол да се справи с чувството на загуба, което изпитваше.

— Да знаеш е едно — каза Никол, — но да видиш и да го преживееш, е съвсем друго. Не става въпрос за една типична майка, която внезапно осъзнава, че нейните момчета и момичета са пораснали. Това, което се случи с нашите деца, е действително зашеметяващо. Тяхното умствено и социално развитие беше прекъснато за период от десет до дванадесет години. Сега имаме малки деца с тела на възрастни. Как ще успеем само за шест месеца да ги подготвим за срещата с другите хора?

Никол беше поразена. Част от нея не беше повярвала на Орела, когато той описа какво ще се случи със семейството й. А случилото се беше още едно от невероятните събития в нейния живот, които отдавна надхвърляха границите на понятното. Като тяхна майка аз имам много работа и малко време. Защо не съобразих всичко това, преди да напуснем Пресечната точка?

Докато Никол се бореше със силната си емоционална реакция при вида на порасналите си деца, Ричард си приказваше с двата Тиасо. Те с лекота отговаряха на всичките му въпроси. Той беше изключително впечатлен от техните възможности, както физически, така и умствени.

— Всички вие ли имате струпани толкова богата информация в паметта си? — запита ги той в средата на разговора.

— Само ние, модел Тиасо, разполагаме с подробни данни, отнасящи се до миналото и здравето на вашето семейство — отвърна 009. — Но всичките биоти с човешки вид имат достъп до голям обем основна информация. Част от това познание обаче ще бъде отстранена в мига на контакт с другите хора. Тогава паметта на всички модели биоти ще бъде частично прочистена. Всяко събитие или информация, отнасящи се до Орела или Пресечната точка, както и всяка случка, станала преди вашето пробуждане, ще бъдат изтрити от нашите бази данни след срещата с другите хора. От този по-ранен период ще остане достъпна само информацията за персоналното ви здраве, а тя ще се съхранява в моделите Тиасо.

Още преди тази последна забележка Никол си мислеше за Пресечната точка.

— Все още ли сте в контакт с Орела? — запита неочаквано тя.

— Не — този път отговори Тиасо 017. — За по-сигурно се допуска, че Орелът, или най-малкото някакъв представител на Разума от Пресечната точка, от време на време следи нашата мисия, но откакто Рама е напуснала Хангара, с нея не се е свързвал никой. Вие, ние, РАМА — всички сме оставени сами на себе си, докато не се осъществи целта на мисията.

Кати стоеше пред голямото огледало и изучаваше голото си тяло. Даже след месец то все още й беше непознато. Беше й приятно да се докосва. Особено й харесваше да прокарва пръсти по гърдите си и да наблюдава как зърната й набъбват в отговор на дразненето. Още повече й харесваше да остава насаме със себе си под чаршафите през нощта. Тогава можеше да се разтрива навсякъде, докато вълни от тръпки не залееха цялото й тяло и не й се приискаше да вика от удоволствие.

Майка й обясни това явление, но когато Кати се опита да го обсъжда за втори или трети път, тя придоби неловко изражение.

— Мастурбацията е нещо твърде лично, скъпа — отговори й Никол преди вечеря, а гласът й беше много тих — и по принцип се обсъжда, ако това въобще се прави, само с най-близък приятел.

От Ели нямаше никаква полза. Кати никога не я беше виждала да се изучава. Нито един-единствен път. Вероятно тя изобщо не го прави — помисли си Кати. — И определено няма желание да разговаря за това.

— Свърши ли с душа? — Кати чу Ели да се провиква от съседната стая. Всяко от момичетата имаше своя собствена спалня, но деляха обща баня.

— Да — извика Кати в отговор.

Ели влезе в банята, скромно увита в хавлиена кърпа и хвърли бегъл поглед към сестра си, която стоеше съвършено гола пред огледалото. По-младото момиче понечи да каже нещо, но очевидно промени намерението си, защото пусна кърпата и пристъпи предпазливо под душа.

Кати наблюдаваше Ели през прозрачната врата. Най-напред огледа тялото на Ели, а после своето в огледалото, като сравни всички видими анатомични особености. Кати предпочиташе своето лице и цвят на кожата (за момента тя беше най-светлокожия член на семейството, като изключим баща й), но пък Ели имаше по-красива фигура.

— Защо формите ми са толкова момчешки? — запита Кати Никол една вечер, две седмици по-късно. Току-що беше приключила с четенето на няколкото много стари модни списания, съдържайки се в куба данни.

— Не мога да ти обясня съвсем точно — отвърна Никол, като вдигна поглед от собственото си четиво. — Генетиката е невероятно сложен предмет, много по-сложен, отколкото си е мислел в началото Грегор Мендел.

Никол се разсмя наум, защото тутакси осъзна, че Кати не би могла да разбере това, което току-що бе казала.

— Кати — продължи тя, вече не толкова педантично, — всяко дете е уникална комбинация от характеристиките на двамата си родители. Тези характеристики, които определят индивидуалността, се носят от молекули, наречени гени. Съществуват буквално милиарди различни начини, по които могат да се комбинират гените от двамата родители. Ето защо децата от едни и същи родители изобщо не си приличат.

Кати смръщи вежди. Очакваше друг отговор. Никол бързо се досети.

— Освен това — добави с успокоителен тон, — твоята фигура изобщо не е „момчешка“. По-скоро бих казала, че точната дума е „атлетична“.

— Във всеки случай — отново се върна на темата Кати, като посочи сестра си, която учеше упорито в единия ъгъл на общата стая, — аз определено не изглеждам като Ели. Нейното тяло е истински привлекателно, а гърдите й са по-големи и по-закръглени дори от твоите.

— Никол се разсмя непринудено.

— Ели има впечатляваща фигура — рече тя. — Но и твоята е също толкова добра — просто е по-различна. — Никол се върна към четивото си, като смяташе разговора за приключен.

— В ония стари списания няма много жени с фигура като моята — настоя Кати след кратко мълчание. Беше вдигнала електронния си бележник, но Никол вече не внимаваше. — Знаеш ли, майко — заяви тогава Кати, — мисля, че Орелът е допуснал някаква грешка в контрола на моята капсула. Вероятно съм получила някои от хормоните, предназначени за Патрик или Бенджи.

— Кати, скъпа — отвърна Никол, която най-сетне беше осъзнала, че дъщеря й е завладяна от мисълта за фигурата си, — ти със сигурност си станала онази личност, която е била програмирана в гените ти още при самото зачатие. Ти си една прекрасна, интелигентна млада жена. Ще бъдеш много по-щастлива, ако прекарваш времето си в мисли за многото отлични качества, които притежаваш, вместо да си търсиш недостатъци и да желаеш да станеш като някой друг.

Повечето техни разговори след събуждането протичаха точно по този начин. На Кати й се струваше, че майка й изобщо не се опитва да я разбере и че прекалено бързо реагира с лекция или епиграма.

Животът е много повече от това просто да се чувстваш добре, беше припев, който постоянно ехтеше в главата на Кати. От друга страна, майчините й похвали за Ели изглеждаха прекалено възторжени. „Ели е толкова добра ученичка, независимо че започна толкова късно.“ „Ели винаги помага без да я молим за това.“ Или: „Защо не можеш да си малко по-търпелива с Бенджи, като Ели?“.

Най-напред Симон, а сега Ели — помисли си Кати една нощ, докато лежеше гола в леглото. Тя и сестра й се бяха карали, а майка й беше упрекнала само нея. Нямам никакви шансове с майка. Просто сме прекалено различни. Спокойно мога да престана с опитите.

Пръстите й зашариха по тялото, предизвиквайки желание и Кати въздъхна в очакване. Поне има някои неща, за които не се нуждая от майка.

— Ричард — рече една вечер Никол. Намираха се в леглото и бяха само на шест седмици път от Марс.

— Ммм — отговорът позакъсня. Той беше почти заспал.

— Безпокоя се за Кати. Доволна съм от напредъка на останалите деца — особено на Бенджи, Бог да го благослови. Но изпитвам истинска тревога за Кати.

— И какво точно те тревожи? — запита Ричард, като се надигна на лакът.

— Най-вече държанието й. Кати е невероятно егоцентрична. Освен това е избухлива и нетърпелива с останалите деца, включително с Патрик, който я обожава. През цялото време спори с мен, дори когато спорът е безсмислен. Мисля, че прекарва прекалено дълго време сама в стаята см.

— Просто е отегчена — отвърна Ричард. — Не забравяй, Никол, физически тя е млада жена в началото на двадесетте си години. Би трябвало да ходи на срещи, да утвърждава своята самостоятелност. Тук няма никой, който да й е равен… И трябва да признаеш, че понякога се отнасяме към нея като към дванадесетгодишно дете.

Никол не отвърна нищо. Ричард се наведе и докосна с устни ръката й.

— Винаги съм знаел, че Кати е най-докачливата от децата. За нещастие, тя много прилича на мен.

— Но ти поне насочваш енергията си към неща, които си струват. А Кати може да бъде колкото конструктивна, толкова и деструктивна… Наистина, Ричард, ще ми се да поговориш с нея. В противен случай вероятно ще се сблъскаме с големи неприятности, когато срещнем другите хора.

— Какво искаш да й кажа? — отвърна Ричард след кратко мълчание. — Че животът не е низ от вълнуващи неща?… И защо трябва да я моля да не се оттегля в света на своите фантазии? Там вероятно е много по-интересно. За жалост, поне засега никъде в Ню Идън няма нищо интересно за младо момиче.

— Надявах се, че ще проявиш малко повече разбиране — отвърна Никол леко кисело. — Нуждая се от помощта ти, Ричард… пък и Кати се отнася по-добре към теб.

Ричард замълча отново.

— Добре — обади се накрая. В тона му се усещаше безпомощност. Легна отново. — Утре ще я заведа да караме водни ски — тя обича това — и най-малкото ще я помоля да бъде по-внимателна с останалите членове на семейството.

— Много добре. Отлично — изрече Ричард, когато привърши с четенето на материала в тетрадката на Патрик. Той изключи захранването и се вгледа в сина си, който седеше леко притеснен в един стол срещу баща си. — Бързо си се справил с алгебрата — продължи Ричард. — Определено имаш талант за математиката. Докато в Ню Идън пристигнат новите обитатели, ти ще бъдеш почти готов за университетския курс, поне по математика.

— Но мама казва, че все още съм много назад с английския — отвърна Патрик. — Казва, че съчиненията ми сякаш са писани от малко дете.

Никол дочу разговора и влезе при тях от кухнята.

— Патрик, скъпи, Гарсия 041 твърди, че ти не се отнасяш сериозно към писането. Зная, че не можеш да научиш всичко за една нощ, но не искам да се срамуваш, когато срещнем другите хора.

— Но аз предпочитам математиката и естествените науки — възпротиви се Патрик. — Нашият робот Айнщайн твърди, че може да ме научи на висша математика за три или четири седмици, ако нямах толкова да уча по различните други предмети.

Входната врата се отвори внезапно и вътре влетяха Кати и Ели. Лицето на Кати сияеше от оживление.

— Съжаляваме, че закъсняхме — каза тя, но денят ни беше страхотен. — Тя се извърна към Патрик. — Прекосихме езерото Шекспир. Карах лодката сама. Оставихме Гарсия на брега.

Ели не беше и наполовина толкова въодушевена, колкото сестра си. В действителност тя изглеждаше леко засегната.

— Добре ли си, скъпа? — попита тихо Никол по-малката си дъщеря, докато Кати забавляваше останалите от семейството с разкази за приключенията им край езерото.

Ели кимна и не каза нищо.

— А най-вълнуващо — разпалваше се Кати — беше пресичането с голяма скорост през направените от нас вълни. Бам-бам-бам. Подскачахме от вълна на вълна. Понякога имах чувството, че летим.

— Онези лодки не са играчки — отбеляза Никол няколко минути по-късно. Направи знак на всички да седнат край масата за вечеря. Бенджи, който се намираше в кухнята и бъркаше с пръсти в салатата, седна последен.

— Гарсия щяха да ни спасят — отвърна насмешливо Кати. — Бяха три и ни наблюдаваха от брега… Освен това бяхме облекли спасителните жилетки, пък и нали аз мога да плувам.

— Но сестра ти не може — отвърна бързо Никол. В гласа й се долавяха метални нотки. — И ти знаеш, че тя щеше да изпадне в паника, ако бяхте паднали в езерото.

Кати понечи да спори, но Ричард се намеси и смени темата, преди конфликтът да се разрасне. В действителност всички от семейството бяха станали раздразнителни. Още преди месец Рама бе спряла на орбита край Марс, но засега нямаше никакви признаци за пристигането на контингента от Земята, който трябваше да посрещнат. А Никол си мислеше, че срещата им с жителите на Земята ще се състои веднага след като се установят на орбита край Марс…

След вечеря семейството се премести в малката обсерватория на Ричард, разположена в задния двор, за да погледат Марс Обсерваторията имаше достъп до всички външни сензори на РАМА (но към нито един от вътрешните, които обхващаха зоните извън Ню Идън — по време на обсъждането на проекта Орелът беше абсолютно категоричен по този въпрос). Тя предоставяше великолепен изглед през телескопа към червената планета, поне за част от всеки марсиански ден.

Сеансите за наблюдение особено допадаха на Бенджи. Той гордо посочи вулканите в района Терзис, големия каньон, наречен Долината на моряците, и мястото, където първият космически кораб „Викинг“ беше кацнал преди повече от двеста години. Южно от Станцията на Мъч, център на голямата марсианска колония, която беше изоставена през несигурните дни след Големия хаос, се зараждаше прашна буря. Ричард предположи, че бурята може да обхване цялата планета, защото точно сега е сезонът на глобалните бури.

— Какво ще стане, ако другите земляни не се появят? — запита ненадейно Кати по време на мълчаливото им наблюдение на Марс. — И, майко, моля те, поне този път ни отговори конкретно. В края на краищата, ние вече не сме деца.

Никол пренебрегна предизвикателството в тона от забележката на Кати.

— Ако не греша, в основен план за нас се предвижда да чакаме на орбита край Марс в продължение на шест месеца — отвърна тя. — Ако през това време срещата не се осъществи, РАМА ще се отправи към Земята. — Замълча за момент. — Нито баща ви, нито аз знаем каква ще бъде процедурата оттам нататък. Орелът ни каза, че ако се наложи да използват алтернативните планове, в съответния момент на нас ще ни се каже толкова, колкото е необходимо да знаем.

В стаята се възцари тишина. На екрана се появяваха изображения на Марс, погледнат от различен ъгъл.

— Къде е Земята? — попита Бенджи.

— Точно зад Марс, следващата по близост до Слънцето — отвърна Ричард. — Помниш ли, че ти показах подреждането на планетите на компютъра.

— Нямах това предвид — отвърна много бавно Бенджи. — Искам да видя Земята.

Молбата беше съвършено проста. Макар че неколкократно бе водил семейството в обсерваторията, Ричард никога не си беше помислял, че децата могат да се интересуват от едва видимата синя светлина на фона на марсианското небе.

— От разстояние Земята не прави голямо впечатление — рече Ричард, докато търсеше в базата данни съответния сензорен изход. — Всъщност тя много прилича на всеки друг ярък обект, например на Сириус.

Ричард беше пропуснал най-важното! Посочи им Земята сред останалите звезди и после центрира изображението върху това очевидно незабележимо отражение, а децата до едно бяха погълнати от внимание…

— Това е техният дом — помисли си Никол, омагьосана от неочакваната промяна в настроението в стаята, — Нищо че никога не са били там. Докато Никол също стоеше пред екрана, вторачена в мъничката светлина в центъра, картини от Земята нахлуха в спомените й. Даде си сметка колко дълбоко в нея се беше вгнездила носталгията, копнежът да се върне на тази благословена, покрита с океани и изпълнена с толкова красота планета. Сълзи изпълниха очите й, когато се приближи към децата и ги обгърна с ръце.

— Където и да отидем в тази удивителна Вселена — промълви тихо тя, — и сега, и за в бъдеще, тази синя точица винаги ще си остане наш дом.

2.

Най Буатонг се надигна в предутринния здрач. Нахлузи памучната рокля без ръкави, спря за момент да поднесе почитанията си на своя личен Буда в семейното светилище, и сетне, без да безпокои останалите членове на семейството, отмори входната врата. Летният въздух беше мек. В бриза се долавяше ароматът на цветя, примесен с този на тайландски подправки — някой от съседите вече приготвяше закуска.

Движеше се безшумно по пухкавата пепел на алеята. Ходеше бавно, а главата й се извръщаше ту наляво, ту надясно, като очите й попиваха всички познати сенки, които скоро щяха да бъдат само спомени. Последният ми ден — помисли си тя. — Най-сетне настъпи.

След няколко минути тя зави надясно по павираната улица, която извеждаше към малкия търговски район на Лампун. От време на време минаваше по някой велосипедист, но като цяло утринта беше тиха. Нито един от магазините все още не беше отворен.

Когато приближи един храм, Най се размина с двама будистки монаси, по един от двете страни на пътя. Всеки от тях беше облечен в традиционната шафранена роба и носеше обемиста метална урна. Както всяка сутрин, те бяха тръгнали за закуска, обикаляха Тайланд и сега разчитаха на щедростта на гражданите на Лампун, От един магазин точно пред Най се подаде жена и пусна някаква храна в урната на монаха. Не бяха разменени никакви реплики, а и изражението на монаха не се измени видимо, за да благодари за дарението.

Те не притежават нищо — потъна в мисли Най, — Дори и робите на гърба си. И въпреки това са щастливи. Бързо издекламира основната догма „Причина за страданието и желанието“ и си припомни за невероятно богатото семейство на своя нов съпруг, което живееше в района Хигашияма, в покрайнините на Киото, Япония. Кенджи казва, че майка му има всичко, освен спокойствие. То й се изплъзва, защото не може да го купи.

За момент пресният спомен от великолепната къща на семейство Уатанабе завладя мислите й, изтласквайки гледката на обикновения тайландски път, по който вървеше. Най все още се чувстваше замаяна от пищността на представителния дом в Киото. Но това място не беше приветливо към нея. Още от първия миг беше станало ясно, че родителите на Кенджи гледат на Най като на натрапница, чужденка от нисшите слоеве, която се е омъжила за сина им без тяхната благословия. Не бяха нелюбезни, а просто хладни. Бяха й направили нещо като дисекция със стотиците въпроси за семейството й, за средата, в която бе протекло обучението й, и те бяха зададени без всякакви чувства, с логична прецизност. По-късно Кенджи беше успокоил Най, като изтъкна, че неговото семейство няма да е с тях на Марс.

Тя се спря на улицата в Лампун и погледна към храма на кралица Шаматеви, който се намираше отсреща. Това беше любимото място на Най и града, може би любимото й място в цял Тайланд. Някои части на храма датираха от половин хилядолетие; немите му каменни часови бяха свидетели на история, която бе толкова различна от настоящето, че спокойно можеше да бъде историята на някоя друга планета.

Най пресече улицата и влезе в двора на храма, ограден от стени. Утрото беше невероятно ясно. Точно над най-горния chodi[1] на древния тайландски храм, в небето ярко грееше една светлинка. Най осъзна, че това беше Марс, нейното следващо местоназначение. Със съпоставките беше свършено. През всичките двадесет и шест юди ни от живота й (с изключение на четирите, които прекара в университета в Чианг Май), градът Лампун беше нейният дом. След шест седмици тя щеше да се намира на борда на гигантски космически кораб, който щеше да я отведе до нейния нов дом — космическата колония на червената планета, където щеше да прекара следващите пет години.

Най зае поза лотос в единия от ъглите на двора и загледа втренчено светлинката в небето. Знаменателно е, че точно тази сутрин Марс ме гледа. Започна да диша ритмично като прелюдия към утринната си медитация. Но докато се подготвяше за душевния мир и спокойствие, които обикновено я съсредоточаваха върху предстоящия ден, Най си даде сметка, че в нея царят много мощни и неразгадани чувства.

Първо трябва да размисля. — Най реши временно да зареже медитацията. — В последния си ден у дома трябва да се помиря с ония събития, които изцяло промениха живота ми.

Преди единадесет месеца Най Буатонг седеше на абсолютно същото място. Кубовете с уроците й по френски и английски бяха спретнато подредени в куфарче. Най възнамеряваше да си направи план по материалите за предстоящия учебен срок, защото беше решила да въведе повече атрактивност и динамика в преподаването на чужди езици в гимназията, където работеше.

Именно в този съдбоносен ден миналата година, малко преди да започне със схемите на уроците си, Най се зае със сутрешната преса на Чианг Май. Пъхна куба в четящото устройство и набързо запрелиства страниците, като тук-там прочиташе нещо повече от заглавие го. На последната страница в един от вестниците попадна на съобщение, написано на английски, което привлече погледа й.

ДОКТОР, СЕСТРА, УЧИТЕЛ, ФЕРМЕР

Обичате ли приключенията, говорите ли много езици, здрави ли сте?

Международната Космическа Агенция (МКА) подготвя голяма експедиция за реколонизация на Марс. За назначаване в колонията се търсят изявени личности с посочените по-горе качества от жизненоважно значение. Интервюто ще се проведе в Чианг Май на 23 август, 2244, понеделник. Заплащането и привилегиите са изключително. Формуляри за кандидатстване могат да бъдат поискани от тайландската телепоща.

В началото, когато предостави своя формуляр на МКА, Най не мислеше, че шансовете й са големи. Всъщност беше почти сигурна, че няма да мине през първото отсяване на кандидатите и не е необходимо да се подготвя за индивидуалното интервю. Беше доста изненадана, когато шест месеца по-късно получи в електронната си пощенска кутия съобщение, че условно е избрана да бъде сред интервюираните. Освен това съобщението осведомяваше Най, че според процедурата трябва да зададе по пощата всички лични въпроси, които има, и то преди интервюто. МКА подчертаваше, че желае да интервюира само онези кандидати, които действително възнамеряват да приемат назначението в марсианската колония, ако им се предложи.

Най отговори по телепощата с един-единствен въпрос. Дали е възможно по-голямата част от спечеленото на Марс да бъде изпращано в банка на Земята? Добави, че за нея това е основно условие, за да приеме.

Десет дни по-късно по електронната поща пристигна ново съобщение. То беше много сбито. Да, гласеше съобщението, част от спечелените пари може редовно да бъдат изпращани по сметка в земна банка. Но, продължаваше то, Най трябва да е абсолютно сигурна за разпределението на парите — след като кандидатът или кандидатката напуснат Земята, ново преразпределение на средствата няма да бъде възможно.

Животът в Лампун не беше скъп. Заплатата, предложена от МКА за преподавател по езици в колонията на Марс, надхвърляше почти двукратно сумата, която бе необходима на Най, за да покрива всички домакински нужди ма семейството. На плещите на младата жена лежеше тежък товар от отговорности. Баща й беше инвалид и единствено тя от петчленното семейство припечелваше по нещо.

Детството й беше трудно, но семейството беше успяло да се задържи някак малко над границата на бедността. Злото ги сполетя през последната година от следването й. Най-напред баща й получи мозъчен удар, който отне разсъдъка му. Сетне майка й, която не притежаваше някакъв търговски нюх, пренебрегна препоръките на роднините и приятелите и се опита сама да се справи с магазинчето за занаятчийски стоки. За една година семейството загуби всичко, така че Най бе принудена не само да използва личните си спестявания, за да осигури храна и облекло на всички, но и да се откаже от мечтата си да превежда за една от най-големите издателски къщи в Банкок.

През седмицата Най преподаваше в гимназията, а в събота и неделя работеше като екскурзовод. В съботата, преди интервюто с МКА, Най развеждаше група туристи на обиколка из Чианг Май, на тридесет километра от дома. В групата имаше няколко японци, единият от които беше красив млад мъж в началото на тридесетте и говореше английски почти без акцент. Казваше се Кенджи Уатанабе, слушаше с внимание всичко, което разказваше Най, задаваше умни въпроси и беше изключително добре възпитан.

Към края на обиколката по свещените будистки места групата се изкачи с кабинковия лифт на планината Дои Сутхеп, за да посети известния храм на Буда, разположен на билото й. Повечето туристи бяха изтощени от мероприятията през деня, но не и Кенджи Уатанабе. Вместо да пътува с лифта, той настоя да се изкачи до върха по дългата драконова стълба също като будистките поклонници. Сетне, докато Най разказваше старинната си легенда за основаването на храма, той задаваше въпрос след въпрос. А когато слязоха долу и Най седна сама да пие чай в чудесния ресторант в подножието на планината, Кенджи заряза останалите туристи в магазина за сувенири и приближи до нейната маса.

— Kaw tocle krap — изрече на отличен тайландски и удиви госпожица Буатонг. — Мога ли да седна? Имам още няколко въпроса.

— Khum potl’e pasa thai clai nitnoy — отвърна, давайки да се разбере, че не знае много тайландски. — Ами вие? Aryita wa nihon go hanashimasu ka?

Най поклати глава.

— Nihon go hanasimasen — усмихна се тя. — Само английски, френски и тайландски. Макар че разбирам някоя и друга японска дума, ако се говори бавно.

— Възхитен съм — изрече Кенджи, след като се настани срещу Най — от стенописите, които изобразяват основаването на храма на Дои Сутхеп. Легендата е прекрасна — съчетание от история и мистицизъм. Но като историк съм любопитен да разбера две неща. На първо място не е ли възможно този почитан монах от Шри Ланка да е научил от религиозни източници извън кралството. Ланиа, че в околностите на изоставената пагода има реликви от Буда? В противен случай струва ми се невероятно, че е рискувал репутацията си. И второ, защо белият слон, който е носел реликвата, се е изкачил на Дои Сутхеп случайно и точно когато достигнал върха, е трябвало да умре. Това ми се струва прекалено нагласено, твърде много наподобява художествена измислица. Няма ли някакви небудистки исторически източници от петнадесети век, които да потвърждават тази история?

Преди да отговори, за няколко секунди Най остана втренчена в нетърпеливия господин Уатанабе.

— Господине — изрече тя с изнурена усмивка, — през двете години, в които водя туристически групи по будистките забележителности в този район, никой никога не ми е задавал нито един от тези въпроси. Самата аз не зная отговорите, но ако се интересувате, мога да ви дам името на един професор в Университета в Чианг Май, който е изключително компетентен по история на будизма в кралството Ланна. Той е експерт по въпросите, свързани с този период, като се започне с крал Менграи…

Разговорът им бе прекъснат от съобщението, че електромобилът е готов да приеме пътниците за обратното пътуване до града. Най се изправи и се извини. Кенджи се присъедини към останалата част на групата. Докато го наблюдаваше отдалеч, Най си припомни настойчивостта в очите му. Погледът му е невероятен — помисли тя. — Никога не съм виждала толкова ясен и любознателен поглед.

Същият поглед я пресрещна в следобеда на следващия понеделник, когато Най отиде в хотела Дузит Тхани в Чианг Май за интервюто с МКА. С изненада видя Кенджи седнал зад едно бюро, а на ризата му бе официалната емблема на МКА. Отначало Най се смути.

— Не бях видял документите ви до събота — извини се той. — Честна дума. Ако знаех, че сте сред кандидатите, никога нямаше да се включа във вашата обиколка.

В края на краищата, интервюто мина гладко. Кенджи изрази одобрението си както от отличните академични препоръки на Най, така и от работата й като доброволка в сиропиталищата на Лампун и Чианг Май. Най беше откровена и си призна, че невинаги е изпитвала „непреодолимо желание“ да пътешества в Космоса, но тъй като по „природа била авантюрист“, а и предложението на МКА й давало възможност да изпълни задълженията към семейството си, тя кандидатствала за назначение на Марс.

Към края на интервюто в разговора настъпи пауза.

— Това ли е всичко? — запита любезно Най и се изправи.

— Още нещо, може би. — Кенджи Уатанабе внезапно бе станал някак непохватен. — И то е дали имате опит в тълкуването на сънища.

Най се усмихна и седна обратно.

— Продължавайте — рече тя.

Кенджи си пое дълбоко дъх.

— В събота през нощта сънувах, че се намирам в джунглата, някъде в близост до подножието на Дои Сутхеп; знаех къде съм, защото в горната част на полезрението ми се виждаха златните кули на храма. Тичах сред дърветата и се опитвах да намеря пътя, но попаднах на един питон. Той се беше увил около дебел клон в близост до главата ми.

„Къде отиваш?“ — попита ме питонът.

„Търся приятелката си.“

„Тя е на върха на планината.“

Измъкнах се от джунглата на слънце и погледнах към хребета на Дои Сутхеп. Там стоеше възлюбената от детските ми години — Кейко Муросава — и ми махаше. Извърнах се и отново погледнах питона.

„Виж пак“ — рече той.

— Когато за втори път погледнах нагоре към планината, лицето на жената се беше променило. Вече не беше Кейко — сега вие ми махахте от върха на Дои Сутхеп.

Няколко секунди Кенджи не проговори.

— Никога по-рано не съм сънувал толкова ярък и необичаен сън. Мислех си, че може би…

Докато слушаше историята на Кенджи, кожата по ръцете на Най настръхна. Някак си, преди още той да беше свършил, тя знаеше края — че тя, Най Буатонг, ще е жената, която му маха от върха на планината. Наклони се напред.

— Господин Уатанабе — изрече бавно, — надявам се, че това, което ще кажа, няма да ви засегне по някакъв начин…

Известно време Най запази мълчание.

— Има една известна тайландска поговорка — проговори най-накрая, избягвайки погледа му, — която гласи, че когато в съня ти заговори змия, си срещнал човека, за когото ще се ожениш.

Шест седмици по-късно получих съобщението — припомни си Най. Тя все още седеше в двора на храма на кралица Шаматеви в Лампун. — Пакетът с материалите от МКА пристигна три дни след това. Заедно с цветята от Кенджи.

Самият Кенджи се появи в Лампун в края на седмицата.

— Съжалявам, че не се обадих по телефона или по някакъв друг начин — извини се той, — но просто нямаше смисъл да продължавам тази връзка, ако и ти не заминаваше за Марс.

В неделя следобед той й направи предложение за женитба и Най прие веднага. Сключиха брак три месеца по-късно в Киото. Семейство Уатанабе щедро заплатиха пътуването до Япония на сестрите на Най и на три от тайландските й приятелки, за да присъстват на сватбата. За жалост майка й не можеше да дойде, защото нямаше кой друг да се грижи за баща й.

След като внимателно премисли неотдавнашните събития в живота си, най-сетне Най бе готова да започне медитацията. Тридесет минути по-късно тя беше напълно спокойна, щастлива и в очакване на непознатия живот, който й предстоеше. Слънцето вече беше изгряло и в околността на храма имаше и други хора, освен нея. Разходи се бавно наоколо, като се опитваше да се наслади на последните мигове в родното си село.

По-късно Най влезе в главния храм, направи символично жертвоприношение, като изгори благовония върху олтара, след което внимателно заразглежда всяка картина от изрисуваната ламперия, покриваща стените.

Сцените разказваха историята на кралица Шаматеви, единствения героичен образ в представите на Най още от детска възраст. Много племена, които обитавали областта Лампун през седми век, притежавали различни култури и често воювали помежду си. Единственото общо помежду им била една легенда, мит, който разказвал, че от юг, „носена от огромни слонове“, ще пристигне млада кралица и ще обедини всички разнородни племена в кралството Харипунчай.

Шаматеви била едва на двадесет и три години, когато един стар гадател я обявил за бъдещата кралица на Харипунчай пред някакви пратеници от север. Всъщност тя била млада и красива принцеса на моните, кхмерския народ, който по-късно ще построи Ангкор Бар. Освен всичко друго Шаматеви била и високоинтелигентна, изключителна жена за онази епоха, обожавана от всекиго в кралския двор.

Ето защо моните били стъписани, когато тя оповестила, че наистина се отказва от този живот в леност и изобилие и ще се отправи на север, на изнурително шестмесечно пътуване през планини, джунгли и блата — цели седемстотин километра. Когато Шаматеви и нейната свита „носени от огромни слонове“, стигнали до цъфтящата долина, в която бил разположен Лампун, нейните бъдещи поданици тутакси се отказали от фракционерските си разпри и възкачили хубавата млада кралица на трона. Мъдро и справедливо тя управлявала петдесет години и издигнала кралството от мрака в ерата на социалния възход и творческото усъвършенстване.

Когато навършила седемдесет, Шаматеви абдикирала и разделила кралството на две, като всяка половина се управлявала от един от нейните синове-близнаци. Сетне кралицата оповестила, че посвещава остатъка от живота си на Бога. Влязла в будистки манастир и се отказала от всичко, което притежава. В манастира живяла просто и благочестиво и умряла на деветдесет и девет години. Дотогава Златният век на Харипунчай вече бил свършил.

Последната сцена в храма изобразяваше аскетична и съсухрена жена, която една великолепна колесница отнася към нирвана. А друга, по-млада кралица Шаматеви, сияйно красива редом със своя Буда, седи над колесницата сред разкоша на рая. Най Буатонг Уатанабе, марсианска колонистка по назначение, беше коленичила в храма в Лампун, Тайланд, и поднасяше мълчалива молитва към духа на своята героиня от далечното минало.

Скъпа Шаматеви, ти бдя над мен през тези двадесет и шест години. Сега аз се каня да отпътувам към неизвестността, също както направи ти, когато тръгна на север за да откриеш Харипунчай. Нека твоята мъдрост и проницателност ме ръководят в този нов и вълшебен свят.

[1] chodi — думата се оставя без превод ↑

3.

Йокико се беше облякла в траурните цветове — черна копринена риза, бели панталони и черно-бяла барета. Тя прекоси голямата стая, за да говори с брат си.

— Иска ми се да можеше да дойдеш, Кенджи. Това ще бъде най-голямата демонстрация за мир, която светът някога е виждал.

Кенджи се усмихна на най-малката си сестра.

— Бих искал, Йоки, но ми остават само два дни до заминаването. Искам да ги прекарам с майка и татко.

Майка им влезе в стаята през отсрещния портал. Както винаги видът й беше разтревожен. Носеше голям куфар.

— Сега всичко е опаковано както трябва. Но все още ми се ще да промениш решението си. В Хирошима ще бъде лудница. Асахи Шимбун казва, че се очакват милион посетители и почти половината от тях ще бъдат чужденци.

— Благодаря, майко — рече Йокико и протегна ръка за куфара. — Знаеш много добре, че ние със Сатоко ще отседнем в Хирошима Принс Хотел. Недей да се тревожиш. Ще се обаждаме всяка сутрин преди мероприятията. И ще си бъда у дома в понеделник следобед.

Младата жена отвори куфара и бръкна в специалното отделение, за да извади диамантена гривна и пръстен със сапфир. Сложи си и двата накита.

— Не мислиш ли, че трябва да оставиш тези неща у дома? — засуети се майка й. — Не забравяй всички онези чужденци. Бижутата ти могат да се окажат прекалено изкушение за тях.

Йокико се разсмя с неприкрития смях, който Кенджи обожаваше.

— Майко, ти си страхлива като заек. Винаги си мислиш за лошото, което може да се случи… Отиваме в Хирошима за церемонията по случай тристагодишнината от хвърлянето на атомната бомба. Ще присъства нашият премиер-министър, а също и трима от членовете на Централния съвет на правителствата. Всяка вечер ще свирят световноизвестни музиканти. Или както казва татко, това преживяване ще ни обогати — а ти мислиш само за това, кой ще открадне бижутата ми.

— Когато бях млада, беше нечувано две млади момичета, все още незавършили университета, да пътуват из Япония без придружител…

— Майко, и по-рано сме говорили за това — прекъсна я Йоки. — Аз съм почти на двадесет и две. Догодина, когато завърша, ще напусна този дом, ще живея сама, може би дори в друга страна. Вече не съм дете. Освен това Сатоко и аз сме напълно в състояние да се грижим една за друга.

Йокико погледна часовника си.

— Трябва да тръгвам. Тя сигурно вече ме чака на станцията на метрото.

Пристъпи грациозно към майка си и я целуна механично. Прегръдката, с която дари брат си, беше по-продължителна.

— Бъди здрав, ani-san[1] — прошепна в ухото му. — Грижи се за себе си и за прекрасната си съпруга. Всички много се гордеем с теб.

Кенджи никога не беше познавал Йоки добре. В края на краищата, той беше почти дванадесет години по-възрастен от нея. Йоки бе едва четиригодишна, когато господин Уатанабе беше назначен на поста президент на американския клон на Международна роботика. Семейството прекоси Тихия океан до едно от предградията на Сан Франциско. В онези дни Кенджи не беше обръщал сериозно внимание на по-малката си сестра. За него много по-голям интерес представляваше новият живот в Калифорния, особено след като постъпи в университета в УКЛА.

През 2232 семейство Уатанабе и Йокико се завърнаха в Япония, оставяйки Кенджи второкурсник по история. Оттогава насам той беше общувал твърде рядко с Йоки. При всяко от ежегодните си посещения у дома в Киото, Кенджи винаги възнамеряваше да прекара повече време насаме с Йокико, но това все не се случваше. Или тя беше погълната от собствения си живот, или родителите му бяха запланували прекалено много обществени ангажименти, или просто самия Кенджи не можеше да намери достатъчно време.

Докато стоеше на вратата и наблюдаваше как Йокико изчезва в далечината, Кенджи изпита неясна тъга. Напускам тази планета, а никога не отделих време да опозная сестра си.

Зад гърба му госпожа Уатанабе монотонно нареждаше, че се чувства така, сякаш животът й е бил пълен провал, защото децата й не я уважават и вече всички си излизат от дома. Ето, дори единственият им син, който взел за съпруга жена от Тайланд, само и само да ги опозори, заминавал за Марс, така че тя нямало да го види цели пет години. А колкото до средната й дъщеря, тя и съпругът й банкер поне я дарили с две внучки, но те пък били също толкова тъпи и отегчителни, колкото родителите си…

— Как е Фумико? — прекъсна я Кенджи. — Ще имам ли възможност да видя нея и племенничките преди заминаването?

— Утре вечер пристигат от Кобе, за да вечерят с нас. Макар че нямам представа с какво ще ги храня… Знаеш ли, че Татсуо и Фумико дори не учат тези момичета как да се хранят с клечки? Можеш ли да си представиш японско дете, което не знае как да си служи с клечки? За тях няма ли нещо свято? Нима ние се отказахме от нашата самобитност, за да станем богати? Аз му казвах на баща ти, ама…

Кенджи се извини, измъкна се от киселия монолог на майка си и потърси убежище в кабинета на баща си. По стените бяха окачени фотографии в рамки — архив на личния и професионален живот на един преуспяващ мъж. Две от фотографиите отразяваха събития, които се бяха запечатали и в паметта на самия Кенджи. На една от тях баща му и той държаха огромната купа, която се връчваше от местния голф клуб на победителите в годишния турнир за баща и син. На другата — сияещият господин Уатанабе връчваше голям медал на сина си, след като Кенджи беше спечелил първо място на състезанието между висшите учебни заведения в Киото.

Като разгледа отново тези снимки. Кенджи се сети, че Тошио Накамура, синът на най-добрия приятел и бизнеспартньор на баща му, беше спечелил второто място и в двете състезания. Младият Накамура, почти една глава по-висок от Кенджи, изглеждаше напрегнат и ядосан и на двете снимки.

Това беше отдавна, преди всичките неприятности, които ги сполетяха — помисли си Кенджи. Припомни си заглавието „Арестуван изпълнителен директор от Осака“, което преди четири години беше оповестило обвинението срещу Тошио Накамура. Статията под това заглавие гласеше, че господин Накамура, вицепрезидент на хотелската верига „Томозава“, е обвинен в много сериозни престъпления — от подкупи и сводничество до търговия с роби. След четири месеца Накамура бе признат за виновен и го осъдиха на седем години затвор. Кенджи беше изумен. Какво, за бога, се случи с Накамура? През изминалите четири години той многократно си беше задавал този въпрос.

Когато Кенджи си спомни съперника си от момчешките години, изпита съжаление към Кейко Муросава, съпругата на Накамура. Кенджи беше особено привързан към нея, когато беше на шестнадесет години и живееше в Киото. Всъщност почти година Кенджи и Накамура си бяха съперничили за любовта на Кейко. Когато най-сетне Кейко даде да се разбере, че предпочита Кенджи пред Тошио, младият Накамура побесня. Една сутрин близо до храма Риоанджи той се изправи лице в лице с Кенджи и дори го заплаши с физическо насилие.

Ако бях останал в Япония, може би самият аз щях да се оженя за Кейко. Кенджи се загледа през прозореца към градината с мъхове. Навън валеше. Неочаквано в мислите му изплува особено мъчителен спомен за един дъждовен ден от юношеството му.

Веднага щом баща му съобщи новината, Кенджи се отправи към нейната къща. Концерт от Шопен погали слуха му в мига, в който зави по алеята, водеща към дома й. Вратата отвори госпожа Муросава, която го посрещна хладно.

— Кейко се упражнява. Няма да свърши по-рано от час.

— Моля ви, госпожо Муросава — промълви шестнадесетгодишното момче. — Много е важно.

Майка й се готвеше да хлопне вратата, когато самата Кейко зърна Кенджи през прозореца. Тя спря да свири и долетя, а лъчезарната му усмивка предизвика вълна на радост у младежа.

— Здравей, Кенджи. Какво има?

— Нещо много важно — отвърна й тайнствено. — Можеш ли да се разходиш с мен?

Госпожа Муросава промърмори нещо за предстоящия рецитал, но Кейко я убеди, че може да си позволи един ден без упражнения. Момичето грабна чадъра и се присъедини към Кенджи, който чакаше пред къщата. Веднага щом домът й изчезна от погледа им, тя го хвана под ръка, както правеше винаги, когато се разхождаха.

— И така, приятелю. — Бяха се отправили по обичайния си маршрут към хълмовете зад техния район на Киото, — кое е толкова важно?

— Няма да ти кажа сега — отвърна Кенджи. — Във всеки случай не тук. Искам да почакам, докато стигнем на подходящото място.

Докато вървяха към Алеята на философа, красива пътека, която извиваше в продължение на седем километра в подножието на източните хълмове, Кенджи и Кейко се смееха и си приказваха за това-онова. Пътеката беше станала известна покрай философа от двадесети век Нишида Китаро. Предполагаше се, че е минавал оттук всяка сутрин. Тя водеше покрай някои от най-прочутите и живописни места, включително Ginkaki-ji (Сребърния павилион) и личното предпочитане на Кенджи — стария будистки храм, наречен Honen-In.

Встрани и зад Honen-In се намираше малко гробище с около седемдесет или осемдесет гроба. Малко по-рано същата година Кенджи и Кейко бяха установили, че тук са погребани някои от най-известните граждани на Киото от XX век, като прочутия романист Юнихиро Танизаки и лекаря-поет Иуао Матсуо. Кенджи и Кейко бяха превърнали гробището в редовно място за срещите си. Веднъж дори прекараха цял час в смях и закачки край надгробния камък на Танизаки, авторът на „Сестрите Маниока“, който разказваше за живота в Осака през 1930-та, като весело спореха на коя от сестрите Макиока прилича Кейко най-много.

В деня, когато господин Уатанабе осведоми Кенджи, че семейството им ще се мести в Америка, вече беше започнало да вали, когато Кенджи и Кейко достигнаха Honen-In. Там Кенджи сви надясно по тясна алея и се отправи към една стара порта, покрита с преплетена слама. Според очакванията на Кейко те не влязоха в храма. Вместо това изкачиха стъпалата, водещи към гробището. Но Кенджи не спря пред надгробната плоча на Танизаки. Той продължи да се изкачва нагоре, към друг гроб.

— Тук е погребан доктор Иуао Матсуо — рече Кенджи и извади електронния си бележник. — Ще ти прочета няколко негови поеми.

Докато Кенджи четеше, Кейко седеше близо до своя приятел. Двамата се бяха сгушили под нейния чадър.

— Има и една последна поема — изрече тогава Кенджи. — Специално haiku[2], написано от приятел на доктор Матсоу.

В един юнски ден

след разхладително блюдо сладолед

ще си кажем сбогом.

Когато Кенджи отново изрецитира стиховете по памет, двамата останаха мълчаливи. Кейко беше разтревожена и дори леко уплашена, когато сериозното изражение на Кенджи не се промени.

— Стиховете говорят за раздяла — изрече тихо. — Да не би да ми казваш, че…

— Не по мое желание, Кейко — прекъсна я Кенджи. За секунди се поколеба. — Баща ми е назначен в Америка — продължи най-накрая. — Ще се местим следващия месец.

Кенджи никога не беше виждал толкова отчаяно изражение на красивото лице на Кейко. Когато го погледна с онези толкова тъжни очи, той си помисли, че сърцето му ще се пръсне. Притисна я плътно в следобедния дъжд. И двамата плачеха. Той се закле, че ще я обича винаги.

[1] Ani-san — батко. — Б.пр. ↑

[2] Haiku — Тристишие, характерно за класическата японска поезия. — Б.пр. ↑

4.

По-младата сервитьорка, онази със светлосиньото кимоно и старовремския оби[1], дръпна лекия параван и влезе в стаята. Носеше поднос с бира и саке.

— Osake onegai shimasu — изрече любезно бащата на Кенджи, протегнал чашата за саке, в която дамата наливаше.

Кенджи отпи от студената бира. Безшумно влезе и по-възрастната сервитьорка, която носеше малка чинийка с ордьоври. В средата се забелязваше някакъв вид мида в светъл сос, но Кенджи не можеше да разпознае нито мекотелото, нито соса. През седемнадесетте години откак беше напуснал Киото, едва ли беше изял повече от шепа от тези kaiseki.

— Campai — рече Кенджи и чукна бирената чаша в чашата за саке на баща си. — Благодаря ти, татко. За мен е чест да вечерям тук с теб.

„Кичо“ беше най-прочутият ресторант в областта Кансай, а може би и в цяла Япония. Беше също така умопомрачително скъп, запазил традицията за персонално обслужване, индивидуални помещения за хранене и сезонни ястия от най-висококачествени съставки. Всяко ястие беше наслада както за окото, така и за езика. Когато господин Уатанабе осведоми сина си, че ще вечерят само двамата, Кенджи изобщо не си представяше, че това може да бъде в „Кичо“.

Разговаряха за експедицията до Марс.

— Колко от другите колонисти са японци? — попита господин Уатанабе.

— Доста — отвърна Кенджи. — Почти триста, ако не греша. От Япония имаше много кандидати с отлични качества. Само американците имат по-голям контингент.

— Познаваш ли лично някого от другите японци?

— Двама или трима. С Йосуко Хорикава бяхме съученици през първата година в колежа на Киото. Може и да я помниш. Зъбите й стърчаха. Носеше очила с дебели стъкла. Тя е, или по-точно беше, химик към Дай-Нипон.

Господин Уатанабе се усмихна.

— Мисля, че наистина си я спомням. Не дойде ли у дома вечерта, когато Кейко свиреше на пиано?

— Така мисля — изрече безгрижно Кенджи. После се разсмя. — Но от онази вечер ми е трудно да си спомня каквото и да било, освен Кейко.

Господин Уатанабе изпразни чашката със саке. По-младата компаньонка, която беше коленичила дискретно в ъгъла на покрития с татами под на стаята, приближи до масата и напълни чашката отново.

— Кенджи, тревожат ме престъпниците — каза господин Уатанабе, когато младата дама се оттегли.

— Какво имаш предвид, татко?

— В едно списание четох дълга статия, в която се казваше, че МКА е набрала за колонията Лоуел няколкостотин осъдени. Подчертаваше се, че всеки от престъпниците има отлично досие за времето на изолация и че всички те притежават изключителни умения. Но защо изобщо е било необходимо да се приемат осъдени?

Кенджи отпи от бирата.

— В интерес на истината, татко, ние срещнахме известни трудности при вербуването. Първо, представата ни за евентуалния брой на кандидатите е била изцяло погрешна, а критериите ни за подбор — прекалено високи. Второ, беше грешка да обявяваме пет години като минимален срок на престоя. За младите хора, например, звучи невероятно ангажиращо каквото и да е решение за такъв дълъг период от време. И трето, най-главното, пресата сериозно ни попречи в целия процес по набирането на персонал. По времето, когато дадохме обявата за кандидати, се появиха безчет статии из списанията и „извънредни“ предавания по телевизията, които разказваха за прехвърлянето на марсианските колонии отпреди сто години. Хората се уплашиха, че историята може да се повтори и те да бъдат изоставени завинаги на Марс.

Кенджи направи кратка пауза, но господин Уатанабе не каза нищо.

— В допълнение, както добре знаеш, проектът на няколко пъти беше изправен пред финансова криза. Така че миналата година, по време на поредното намаляване на бюджета, започнахме да обсъждаме участието на осъдени с примерно поведение и високи професионални умения като възможно решение на проблемите ни с персонала и финансите. Заплатите, които ще получават, са съвсем скромни, но има много други стимули, които карат затворниците да се кандидатират. Ако бъдат избрани, те ще бъдат амнистирани напълно, т.е. когато се върнат на Земята след петгодишния срок ще бъдат свободни. Освен това бившите затворници ще бъдат пълноправни граждани на Колония Лоуел, също както всеки друг, така че няма повече да търпят тягостното наблюдение на всяка своя стъпка…

Кенджи замълча, защото две малки парчета печена на скара риба, изящни и красиви, разположени върху пъстри листа, бяха поставени на масата. Господин Уатанабе взе с клечките една от рибите и отхапа малко парче.

— Oishii desu — отбеляза, без да поглежда сина си. Кенджи се пресегна за другото парче. Очевидно разговорът за осъдените от Колония Лоуел беше приключил. Той надникна зад баща си и видя прекрасната градина, с която ресторантът бе прочут. Миниатюрно поточе сълзеше по излъсканите стъпала и минаваше покрай няколкото изящни дръвчета бонзай. По традиция мястото срещу градината се смяташе за почетно. Господин Уатанабе беше настоял по време на последната вечеря Кенджи да седне на него.

— Не можехте да привлечете китайски колонисти, нали? — запита баща му, когато бяха приключили с рибата.

Кенджи поклати глава.

— Само неколцина от Сингапур и Малайзия. Както китайското, така и бразилското правителство забраниха на своите граждани да се кандидатират. От бразилците това се очакваше — тяхната южноамериканска империя на практика е във война със СП. Обаче се надявахме китайците да са смекчили позициите си. Предполагам, че сто години изолация не се забравят така лесно.

— Не можеш да ги виниш — отбеляза господин Уатанабе. — По време на Големия хаос тяхната нация пострада ужасно. За една нощ бе изтеглен целият чуждестранен капитал и икономиката им рухна мигновено.

— Успяхме да вербуваме малко африканци, може би около стотина, както и шепа араби. Но повечето от колонистите са от страните, които участват в МКА. Това можеше да се очаква.

Внезапно Кенджи изпита неудобство. Откак бяха влезли в ресторанта, целият разговор се въртеше само около него и неговата дейност. Когато поднесоха следващите няколко ястия, Кенджи прояви интерес към работата на баща си в „Международна роботика“. Господин Уатанабе, който понастоящем беше главен изпълнителен секретар на корпорацията, винаги сияеше от гордост, когато говореше за „своята“ компания. Тя бе най-големият световен производител на роботи за промишлеността и сферата на услугите. Годишните продажби на МР, както обикновено я наричаха, я нареждаха сред петдесетте най-големи производители в света.

— Догодина ще навърша шестдесет и две — от сакето господин Уатанабе бе станал необичайно приказлив. — Мислех си дали да не се оттегля. Но Накамура твърди, че това ще бъде грешка. Според него компанията все още има нужда от мен…

Преди да им поднесат плодовете, Кенджи и баща му отново се върнаха към предстоящата марсианска експедиция. Кенджи обясни, че Най и повечето азиатски колонисти, които ще пътуват с корабите „Пинта“ или „Нина“, вече тренират в японския лагер в южен Кюшу. Самият той ще се присъедини към съпругата си веднага щом напусне Киото. След още десетина дни тренировки, те и останалите пътници на „Пинта“ ще се преместят на една ЛЕО[2] космическа станция, където ще минат през едноседмичен курс на обучение в условията на безтегловност. Последната фаза от подготовката им в близост до Земята ще включва полет на космическия влекач от ЛЕО до геосинхронната космическа станция ГЕО-4. Междувременно там се монтира „Пинта“, извършват се окончателните проверки и корабът се подготвя за дългото пътуване до Марс. По-младата сервитьорка им поднесе коняк.

— Съпругата ти наистина е великолепна — изрече господин Уатанабе и отпи малка глътка от питието. — Винаги съм смятал, че тайландките са най-красивите жени на света.

— В нея има и духовна красота — бързо добави Кенджи. Неочаквано почувства липсата на младата си съпруга. — А е и много интелигентна.

— Английският й е съвършен — отбеляза господин Уатанабе. — Но майка ти твърди, че японският й е ужасен.

Кенджи се наежи.

— Най се опита да говори на японски — който, по случайност, никога не е изучавала, защото майка отказа да говори с нея на английски. Направи го нарочно, само и само Най да се почувства неловко…

Кенджи се овладя. Нападките срещу майка му в защита на Най не бяха подходящи за случая.

— Gormen nasai — обърна се към баща си.

Господин Уатанабе отпи голяма глътка от коняка.

— Е, Кенджи, поне през следващите пет години няма да прекараме подобна вечер насаме. Вечерята и разговорът ми доставиха голямо удоволствие — Замълча за миг. — Но има още нещо, което бих искал да обсъдя с теб.

Сенджи се поразмърда (беше отвикнал да седи с часове на пода с кръстосани крака) и изправи горната част на тялото си, като се опитваше да проясни мисълта си. Интонацията на баща му показваше, че това „още нещо“ е сериозно.

— Интересът ми към престъпниците във вашата Колония Лоуел не беше продиктуван от обикновено любопитство — поде господин Уатанабе. Преди да продължи, той спря за миг да подреди мислите си.

— В края на миналата седмица след завършването на работния ден в кабинета ми дойде Накамура-сан. Каза ми, че и втората молба на сина му да бъде одобрен за Колонията Лоуел е била отхвърлена. Попита ме дали не бих поговорил с теб да се заемеш с въпроса.

От изненада Кенджи се вкамени. За първи път чуваше, че съперникът му от детските години е кандидатствал за Колонията Лоуел. А сега баща му…

— Аз не съм участвал в подбора на колонистите с присъди — отвърна много бавно Кенджи. — Това беше една съвсем отделна част от проекта.

Няколко секунди господин Уатанабе не каза нищо.

— Според някои наши източници — продължи най-накрая, като изпи коняка си, — единственият, който е бил твърдо против, е един психиатър от Нова Зеландия, доктор Риджмор. Неговото становище е, че независимо от отличното досие на Тошио за периода, прекаран в изолация, синът на Накамура все още не разбира, че е извършил нещо лошо… Мисля, че лично ти си отговарял за назначението на доктор Риджмор в екипа за Колония Лоуел.

Кенджи беше смаян. Баща му не отправяше случайна молба. Беше направил обстойно проучване на обстоятелствата. Но защо? Защо е толкова заинтересуван? — помисли си Кенджи.

— Накамура-сан е блестящ инженер — отговори на мълчаливия му въпрос господин Уатанабе. — Негова е заслугата за много от продуктите, които наложиха фирмата сред водещите в нашата сфера. Но напоследък в лабораторията му липсва новаторство. За да сме по-точни, нейната продуктивност взе да спада някъде по време на ареста и осъждането на сина му.

Господин Уатанабе се приведе към Кенджи, опирайки лакти на масата.

— Накамура-сан загуби своята увереност. Той и съпругата му посещават Тошио в апартамента за изолация веднъж месечно. За Накамура това е постоянно напомняне, че семейството му е загубило честта си. Ако синът му замине за Марс, може би…

Кенджи разбираше съвсем ясно за какво моли баща му.

В душата му отдавна потискани чувства заплашваха да избухнат. Кенджи беше ядосан и объркан. И тъкмо се готвеше да заяви на баща си, че молбата му е „неуместна“, когато по-възрастният Уатанабе заговори отново.

— Това е голяма мъка също за Кейко и малката й дъщеричка. Айко е почти на седем. В края на всяка втора седмица те послушно пътуват с влака до Ашиа…

Колкото и да се опитваше, Кенджи не успя да възпре сълзите, които избликнаха в ъгълчетата на очите му. Представата как Кейко, съкрушена и унила, въвежда дъщеря си в забранената зона за обичайното посещение при баща й, беше повече от това, което можеше да понесе.

— Разговарях с Кейко миналата седмица — добави господин Уатанабе, — по молба на Накамура-сан. Тя беше много паднала духом. Но сякаш се ободри, когато й казах, че ще те помоля да ходатайстваш в полза на съпруга й.

Кенджи пое дълбоко дъх и погледна безизразното лице на баща си. Знаеше какво ще направи. Знаеше също така, че това беше наистина „неуместно“ — не престъпно, просто неуместно. Но нямаше смисъл да се измъчва за нещо, което беше вече предрешено.

Кенджи допи коняка си.

— Кажи на Накамура-сан, че утре ще се обадя на доктор Риджмор.

Ами ако интуицията го лъжеше? Тогава ще съм пропилял час, най-много час и половина — мислеше си Кенджи, когато намери извинение и се измъкна от семейното събиране със сестра си Фумико и двете й дъщери. Изтича на улицата. Тутакси пое към хълмовете. Беше часът преди залеза. Ще бъде там — си рече той. — Това ще е единствената възможност да се сбогуваме.

Най-напред Кенджи отиде до малкия храм Анраку-Джи. Влезе в hondo и се огледа в очакване да открие Кейко на нейното любимо място, пред страничния дървен олтар, издигнат в чест на две будистки монахини от дванадесети век, които някога били в кралския харем и които се самоубили, когато император Го-Тоба им заповядал да се откажат от учението на Св. Хонен. Кейко не беше там. Нямаше я и отвън, при гробовете на двете жени в края на бамбуковата горичка. Кенджи взе да си мисли, че се е излъгал. Кейко не е дошла. Чувства се прекалено унизена.

Единствената му надежда беше, че Кейко го чака в гробището край Honen-In, където преди седемнадесет години той й беше казал, че заминава за Америка. Докато се изкачваше по алеята, която водеше към храма, сърцето на Кенджи пропусна един удар. В далечината отдясно се виждаше женска фигура. Беше облечена в обикновена черна рокля и стоеше край гроба на Юнихиро Танизаки.

Макар че тя беше с гръб към него и не се виждаше ясно в сгъстяващия се здрач, Кенджи беше сигурен, че жената е Кейко. Втурна се нагоре по стъпалата към гробището и спря на около пет метра от жената в черно.

— Кейко — беше се задъхал, — толкова се радвам…

— Уатанабе-сан — обръщението беше официално. Тя се извърна към него, главата й беше сведена, погледът прикован към земята. Поклони се много ниско, сякаш бе прислужница. — Domo arrigato gozaimasu — повтори два пъти. Най-накрая се изправи, но пак без да поглежда Кенджи.

— Кейко — изрече тихо той. — Аз съм, Кенджи. Сам съм. Моля те, погледни ме.

— Не мога — отвърна тя с едва доловим глас. — Но мога да ти благодаря за това, което направи за Айко и мен. — Отново се поклони. — Domo arrigato gozaimasu.

Вътрешен импулс накара Кенджи да се наведе и да хване брадичката на. Кейко. Нежно повдигна главата й, докато успее да види лицето. Кейко беше все още красива. Но Кенджи беше потресен, когато видя тъгата, запечатана завинаги върху деликатните черти.

— Кейко — промърмори той. Сълзите й режеха сърцето му като с нож.

— Трябва да вървя — рече тя. — Желая ти щастие. — Тя се изтръгна от ръцете му и отново се поклони. После се изправи, без да го погледне, и бавно изчезна надолу по пътеката сред сенките на здрача.

Кенджи я проследи с очи, докато съвсем я изгуби от погледа си. Едва тогава осъзна, че се е облегнал върху надгробния камък на Танизаки. Няколко секунди остана вторачен в двете думи, изсечени върху сивата паметна плоча — Канджи-Ку и Джаку. Едната означаваше „Празнота“, а другата „Самота“.

[1] Оби — Традиционен колан, с който се завързва кимоното. — Б.пр. ↑

[2] Earth Orbit — LEO, (английски) — орбита в близост до Земята. — Б.пр. ↑

5.

През 2241 година съобщението от Рама беше препратено към Земята от проследяващата сателитна система и веднага предизвика смут. Видеофилмът на Никол много бързо беше отнесен към графата „Строго поверително“, а Международното разузнавателно управление (MPV), отговарящо за безопасността на СП, се опитваше да разбере за какво става въпрос. Много скоро десетина от най-обиграните агенти бяха изпратени към намиращата се в Новосибирск система, свързана със сигурността, за да анализират сигнала, получен от далечния космос, и да разработят генерален план за отговора на СП.

След като се увериха, че нито китайците, нито бразилците са успели да декодират сигнала (техните технологични възможности все още не можеха да се сравняват с тези на СП), към Рама бе предадено исканото потвърждение, като по този начин се предотвратяваше възможността за ново излъчване на видеофилма на Никол. После суперагентите съсредоточиха вниманието си върху подробностите от съдържанието на самото съобщение.

Започнаха с някои исторически проучвания. Смяташе се, независимо от някои показателни, но компрометирани данни за противното, че космическият кораб Рама И е бил разрушен от преградната ядрена фаланга, изпратена през април 2200. Никол дьо Жарден, жената от видеофилма е била обявена за умряла дори още преди космическият кораб „Нютон“ да напусне Рама. Без съмнение, тя, или това, което беше останало от нея, трябва да е било анихилирано след ядреното разрушение. Така че нямаше начин съществото от видеофилма да е тя.

Но ако съществото или нещото, което говореше, беше роботизирана имитация на мадам дьо Жарден, то в значителна степен превъзхождаше всички видове изкуствен интелект, конструиран на земята. Ето защо предварителните заключения бяха, че Земята отново си има работа с модерна цивилизация с невероятни възможности, съответстващи на технологичното ниво, демонстрирано при двете посещения на Рама.

Нямаше никакво съмнение за вложената в съобщението заплаха, по това суперагентите бяха единодушни. Ако действително поредната Рама беше на път към Слънчевата система (макар че засега нямаше засечени данни от двойката екстракалибрени станции). Земята в никакъв случай не биваше да пренебрегва съобщението. Разбира се, имаше известна вероятност цялата работа да е хитър номер, скроен от блестящите китайски физици (те категорично бяха главните заподозрени), но докато проверят тази хипотеза, СП трябваше да получи окончателен план.

За щастие вече имаше един многонационален проект за създаване на скромна колония на Марс през 2240-та, който можеше да свърши работа. През изминалите две десетилетия няколкото проучвателни мисии до Марс бяха разпалили наново интереса към червената планета. Идеята беше чрез новия метод за почвообразуване планетата да стане обитаема за човешкия вид.

На Марс вече бяха построени изследователски лаборатории без персонал, в който се провеждаха експерименти, прекалено опасни или прекалено спорни, за да бъдат осъществени на Земята. Така че най-лесният начин да се реагира на видеофилма на Никол дьо Жарден, без да се предизвиква паника сред населението на планетата Земя, беше да се разгласи и финансира една значително по-голяма колония на Марс. Ако впоследствие цялата работа се окажеше номер, числеността на колонията можеше да се сведе до първоначално предложената.

Един от агентите, индиец на име Рави Сринивасан, внимателно проучи целия масив от архивни данни на МКА за 2200 година и се убеди, че Рама II всъщност не е била разрушена от ядрената фаланга.

— Не е изключено филмът да е автентичен и говорителят действително да е уважаемата мадам дьо Жарден — обяви заключението си господин Сринивасан.

— Но днес тя би трябвало да е на седемдесет и седем години — възрази му друг от агентите.

— Няма нищо, което да показва кога е правен записът — обори го Сринивасан. — И ако сравните фотографиите на мадам дьо Жарден по време на мисията с образа на жената от филма, който получихме, ще забележите, че те се различават. Остаряла е с около десет години. Ако това е някакъв номер или имитация, тогава тя е направена изключително прецизно.

Господин Сринивасан все пак се съгласи, че планът, разработен от MPV, е подходящ дори в случай че филмът е автентичен. Така че не беше от кой знае какво значение дали ще се приеме за вярно неговото заключение. Но всички суперагенти бяха единодушни за едно — че е абсолютно задължително възможно най-малък брой хора да знаят за съществуването на филма.

Четиридесетте години от началото на двадесет и трети век бяха години на значителни промени в живота на планетата Земя. След Големия хаос беше създаден Съветът на правителствата (СП), като монолитна организация, която да контролира или най-малкото ловко да въздейства върху политиката на планетата. Извън сферата на влияние на СП остана само Китай; след разрухата, преживяна по време на Хаоса, китайците се самоизолираха. След 2200 година обаче взеха да се явяват признаци, че неоспоримата власт на СП все повече се подкопава.

Започна се с изборите в Корея през 2209. Отвратени от последователните режими на корумпирани политици, които забогатяваха за сметка на населението, корейците в действителност гласуваха за федерация с Китай. От всички големи държави в света единствено Китай имаше управление, което значително се отличаваше от регулирания капитализъм, наложен от богатите нации и конфедерации в Северна Америка, Азия и Европа. А китайското управление беше вид социалистическа демокрация, която се основава на хуманитарни принципи, възприети от канонизирания през двадесети век италиански католик Сан Микеле от Сиена.

Не само СП, но на практика и цялата световна общественост бе смутена от потресаващите изборни резултати в Корея. Докато MPV успее да разпали там гражданска война (2211–2212), новото корейско правителство и неговите китайски съюзници успяха да спечелят сърцата и умовете на хората. Така че военният конфликт бе потушен без много усложнения и Корея стана постоянен член на Китайската федерация.

Китайците открито заявиха, че нямат намерение да налагат извън страната своята форма на управление чрез военни действия, но останалата част от света не им вярваше. Така в периода между 2210 и 2220, политическото напрежение се върна на световната сцена и СП удвои бюджета си за въоръжаване и разузнаване.

Междувременно през 2218 триста и петдесетте милиона бразилци избраха генерал Жоао Перейра за предводител на нацията. Генерал Перейра беше убеден, че СП недооценява и се отнася зле към Южна Америка (не грешеше) и изиска промени в хартата на СП, които щяха да поправят тази несправедливост. В резултат Бразилия се отцепи от Съвета на правителствата, а в следващото десетилетие я последваха и повечето от останалите южноамерикански нации, окуражени от сериозната военна мощ на Бразилия, която успешно се бе противопоставила на силите за мир на СП. Така се роди третият участник на международната геополитическа сцена — вид бразилска империя под енергичното ръководство на генерал Перейра.

Отначало наложеното от СП ембарго заплашваше да върне Бразилия и останалите южноамерикански страни към нищетата, която беше опустошила района като естествена последица на Големия хаос. Но Перейра отвърна на удара. След като развитите страни в Северна Америка, Азия и Европа отказваха да приемат законно изнасяните стоки, той и неговите съюзници щяха да изнасят незаконни продукти. Наркотиците се превърнаха в основно средство за търговия на бразилската империя. Тази политика имаше изключителен успех. До 2240 огромен поток от различни видове наркотици нахлу от Южна Америка към останалата част на света.

Ето каква бе политическата обстановка на Земята, когато бе получен видеофилмът на Никол. Макар че в контрола, упражняван от СП върху планетата, се бяха появили някои пукнатини, организацията все още представяше почти седемдесет процента от населението и деветдесет процента от материалните богатства на Земята. Така че съвсем естествено беше СП и изпълняващата неговите цели космическа агенция МКА да поемат отговорността за отговора на съобщението. През февруари 2242 при внимателно спазване на мерките за сигурност, определени от MFV, бе обявено петкратното увеличение на броя на хората, заминаващи за Марс като заселници в Колония Лоуел. По план те щяха да отпътуват от Земята към края на лятото или началото на есента на 2245.

Четиричленното шведско семейство от Малмьо, всички руси и синеоки, се изнизаха един по един през вратата, оставяйки Кенджи и Най сами. Тя продължаваше да се взира надолу към Земята, която беше на тридесет и пет хиляди километра от тях. Кенджи се присъедини към нея пред огромния панорамен прозорец.

— Никога не съм осъзнавала напълно — обърна се Най към съпруга си — какво означава да си на геосинхронна орбита. Оттук Земята не се движи. Изглежда провесена в пространството.

Кенджи се разсмя.

— В действителност се движим и ние, и тя, при това много бързо. Но тъй като нашият орбитален период и периодът на въртене на Земята са еднакви, тя винаги ни се представя от една и съща страна.

— На другата космическа станция беше по-различно — Най се отдалечи, като влачеше по пода пантофите си. — Там Земята изглеждаше величествена, динамична, много по-внушителна.

— Но ние се намирахме само на триста километра от повърхността й. Разбира се, че беше…

— Свинщина! — изрева някой в другата част на салона за наблюдения. Широкоплещест млад мъж в карирана риза и сини джинси се носеше из въздуха на не повече от метър над пода, а необузданите му движения го преобръщаха във всички посоки. Кенджи прекоси и помогна на новодошлия да се изправи на крака.

— Благодаря. Забравих, че през цялото време някой от краката ми трябва да се влачи по пода. Тази шибана безтегловност е странна за един фермер.

Имаше подчертан южняшки акцент.

— Оф, извинявам се за езика, ма’ам. Твърде дълго съм живял измежду крави и свине — той протегна ръка на Кенджи. — Аз съм Макс Пъкет от Декуин, Арканзас.

Кенджи представи себе си и съпругата си. Макс Пъкет имаше открито лице и се усмихваше, без много да му мисли.

— Знаете ли — рече Макс, — когато подписвах, че ще отида на Марс, нито за миг не си дадох сметка, че по време на цялото проклето пътуване ще бъдем в безтегловност… Какво ще стане с нещастните кокошки? Вероятно никога вече няма да снесат яйце.

Макс се приближи до прозореца.

— У дома, там долу, на онази смешна планета, сега е почти обяд. Брат ми Клайд сигурно току-що си е отворил бутилка бира, а жена му Уинона му прави сандвич — за няколко секунди замълча, после се извърна към семейство Уатанабе. — Вие двамата какво ще правите на Марс?

— Аз съм историкът на колонията — отвърна Кенджи. — Или поне един от тях. Съпругата ми Най е учителка по френски и английски.

— По дяволите. Надявах се да сте една от фермерските двойки от Виетнам или Лаос. Искам да науча нещо за ориза.

— Не споменахте ли нещо за кокошки? — запита Най след кратко мълчание. — Нима ще имаме пиленца на „Пинта“?

— Ма’ам — отвърна мъжът, — от другата страна на тази станция, в един товарен влекач, се намират петнадесет хиляди от най-добрите пиленца на Пъкет, затворени в кафези. За тях МКА плати толкова, че ако искат, Клайд и Уинона могат да почиват цяла година… Ако тези кокошки не тръгнат с нас, бих искал да зная, какво, по дяволите, ще правят с тях.

— Пътниците заемат само двадесет процента от обема на „Пинта“ и „Санта Мария“ — напомни Кенджи на Най. — Продукти и други товари заемат останалата част. На „Пинта“ ще бъдем общо около триста пътници, повечето са официални представители на МКА и друг ключов персонал, необходим за основаването на колонията…

— Основаване на колонията? — прекъсна го Макс. — По дяволите, човече, ти говориш като един от ония роботи — той се ухили на Най. — Прекарах две години с един от ония говорещи култиватори, а после изхвърлих кучия му син и го замених с един от немите модели.

Кенджи се разсмя непринудено.

— Предполагам, че действително употребявам доста от жаргонните фрази на МКА. Бях един от първите цивилни, избрани за Ню Лоуел, и се занимавах с кандидатите от Изтока.

Макс беше пъхнал в устата си цигара. Огледа салона.

— Не виждам никъде знак за пушене. И предполагам, че ако запаля, ще задействам всичките аларми. — Мушна цигарата зад ухото си. — Уинона мрази, когато аз и Клайд пушим. Тя казва, че вече само фермерите и курвите са пушачи.

Макс се изхили. Кенджи и Най също се разсмяха. Той беше забавен.

— Като говорим за курви — Макс намигна — къде са всичките жени с присъди, дето ги дадоха по телевизията? Еха, някои от тях бяха доста добри парчета. Пустата му гледка беше по-хубава от моите пилета и прасета.

— Всички колонисти, които на Земята са били държани в изолация, пътуват със „Санта Мария“ — обясни Кенджи. — Ние ще пристигнем около два месеца преди тях.

— Знаеш ужасно много за тази мисия. И не говориш подреден английски като японците, които срещах в Литъл Рок И Тексаркана. Да не си някой от специалните?

— Не. — Кенджи не можа да се въздържи и отново се разсмя. — Както ти казах, аз съм само водещият историк на колонията.

Кенджи се готвеше да разкаже на Макс, че е живял шест години в Съединените Щати — което обясняваше защо английският му е толкова добър, — когато вратата на салона се отвори и влезе един достолепен господин в сив костюм и тъмна вратовръзка.

— Извинете — обърна се той към Макс, който отново беше поставил незапалената си цигара в уста, — да не би по грешка да съм се оказал в стаята за пушене?

— Не, чиче — отвърна Макс. — Това помещение е салонът за наблюдения. Твърде хубаво е, за да бъде място за пушене. Вероятно пушачите са обречени да се блъскат в някоя малка стаичка без прозорци, близо до банята. Човекът от МКА, който ме интервюира, ми каза…

Възрастният господин се вторачи в Макс, сякаш беше някой биолог, а самият Макс рядък, но отблъскващ екземпляр.

— Името ми, млади човече — прекъсна го той, — не е „чиче“. А Пьотр. И за да бъдем точни — Пьотр Мишкин.

— Приятно ми е да се запознаем, Питър — рече Макс и протегна ръка. Аз съм Макс. Това е семейство Уатанабе. Те са от Япония.

— Кенджи Уатанабе — поправи го Кенджи. — Това е съпругата ми Най, която е гражданка на Тайланд.

— Господин Макс — изрече официално Пьотр Мишкин, — първото ми име е Пьотр, не Питър. Достатъчно е, че ще трябва да говоря английски цели пет години. Категорично мога да изисквам поне името ми да запази оригиналното си руско звучене.

— Дадено, Пи-от-ър — рече Макс и отново се ухили. — С какво се занимаваш? Не, остави ме да позная… Ти си собственик на погребалното бюро на колонията.

За част от секундата Кенджи се изплаши, че господин Мишкин ще изпадне в пристъп на ярост. Вместо това една почти незабележима усмивка пропълзя по лицето му.

— Очевидно, господин Макс — каза бавно той, — вие имате някакъв комичен талант. При такова дълго и отегчително пътешествие в космоса това може и да е добродетел. — За миг замълча. — За ваше сведение, аз не съм собственик на погребално бюро. Аз съм възпитаник на закона. До преди две години, когато се оттеглих по собствена воля, за да потърся „нови приключения“, аз бях член на Върховния съд на Съветите.

— Мътните го взели — възкликна Макс Пъкет. — Сега си спомням. Четох за тебе в списание „Тайм“… Хей, съдия Мишкин, извинявай. Не те познах…

— Няма защо — прекъсна го съдията Мишкин. Усмивката на лицето му показваше, че се забавлява. — Чудесно е известно време да бъдеш непознат и да те вземат за погребален агент. Вероятно отработеното съдийско поведение доста наподобява съответното мрачно изражение на погребалния агент. Между другото, господин…

— Пъкет, господине.

— Между другото, господин Пъкет — продължи съдията Мишкин, бихте ли желали да пийнем заедно в бара? Точно сега една водка ще ми дойде много добре.

— Също и текила — отвърна Макс, като се отправяше към вратата със съдията Мишкин. — Предполагам, че не знаеш какво става с прасетата, когато им дадеш текила, нали? Така си и мислех… Ами, ние с брат ми Клайд…

Изчезнаха, оставяйки Кенджи и Най Уатанабе отново сами. Двамата се спогледаха и се разсмяха.

— Нали не мислиш, че тия двамата ще станат приятели? — каза Кенджи.

— Няма начин — отвърна с усмивка Най. — Какви характери!

— Мишкин е считан за един от най-добрите прависти на века. Неговите разработки са задължително четиво във всички правни училища на Съветите. Пъкет е бил председател на Съюза на фермерите от Югозападен Арканзас. Притежава невероятни познания за селскостопанската техника и животни.

— Да не би да знаеш биографиите на всички в Ню Лоуел?

— Не. Но съм проучил досиетата на всички на „Пинта“. — Най прегърна съпруга си.

— Разкажи ми за Най Буатонг Уатанабе.

— Учителка от Тайланд, съвършен английски и френски, IE[1] равен на 2,48, С-91…

Най го прекъсна с целувка.

— Забрави най-важното.

— Кое?

Тя го целуна отново.

— Най е обожаваната млада съпруга на Кенджи Уатанабе, историк на колонията.

[1] IE — intelligence eguivalent — коефициент на интелигентност. — Б.пр. ↑

6.

Почти целият свят видя по телевизията официалното освещаване на „Пинта“, което се състоя няколко часа преди заплануваното й отлитане към Марс с пътници и товар на борда. Лично вторият вицепрезидент на СП и изпълнителен директор по въпросите на собствеността, швейцарецът Хайнрих Йенцер присъстваше на ГЕО-4 за церемонията по откриването. Той изнесе кратко слово, с което отбеляза като голям успех както завършването на трите големи космически кораба, така и откриването на „нова ера в колонизирането на Марс“. Когато завърши, господин Йенцер представи на гостите господин Ян Макмилън, шотландеца-командир на „Пинта“. Макмилън, отегчителен оратор и най-чист представител на бюрокрацията на МКА, прочете шестминутна реч, с която напомни на света фундаменталните задачи на проекта:

— Тези три кораба ще пренесат близо две хиляди души на сто милиона километра до друга планета Марс — където този път ще бъде установено постоянно човешко присъствие. Повечето от бъдещите марсиански колонисти ще бъдат транспортирани с втория кораб, „Нина“, който ще отпътува от ГЕО-4 след три седмици, считано от днес. Нашият кораб —"Пинта", и последният кораб — „Санта Мария“, ще носят на борда си по триста пътника и хиляди килограми запаси и съоръжения, необходими за установяване на колонията.

Внимателно избягвайки какъвто и да било намек за печалния край на първите марсиански колонии през миналия век, командир Макмилън се опита да прозвучи поетично, като сравни предстоящата експедиция с тази на Христофор Колумб отпреди седемстотин и петдесет години. Всъщност речта бе написана специално за Макмилън, но думите, които в устата на един добър оратор щяха да звучат вдъхновяващо, се превърнаха в отегчителна и прозаична историческа лекция, изнесена с монотонно еднообразие от командира.

Той завърши речта си с характеристика на колонистите като група. Цитира статистически данни за тяхната възраст, професиите им и страните, от които произхождат.

— Тези мъже и жени — обобщи Макмилън — са представителна извадка на почти всичко, с което се характеризира човешкия вид. Казах почти, защото групата притежава поне две качества, които няма да бъдат открити при случайно набиране на такъв брой индивиди. На първо място бъдещите жители на Колония Лоуел са изключително интелигентни — техният среден IE е малко над 1,86. На второ място, и това не е нужно да се казва, те са изключително смели — в противен случай не биха кандидатствали и после не биха приели подобно продължително и изпълнено с трудности назначение в нова и непозната среда.

Когато командир Макмилън завърши, му подадоха миниатюрна бутилка шампанско, която той счупи в умаления 1/100 модел на „Пинта“, изложен зад него и зад другите величия на подиума. Малко по-късно, докато колонистите се изнизваха от аудиторията и се подготвяха да се качат на „Пинта“, Макмилън и Йенцер дадоха заплануваната пресконференция.

— Той е мухльо.

— Той е изключително компетентен бюрократ.

— Той е шибан мухльо.

Макс Пъкет и съдия Мишкин предъвкваха командир Макмилън между залъците на обяда си.

— Няма пукнато чувство за хумор.

— Просто не може да възприема неща, които са извън обикновеното.

Макс беше нервиран. Сутринта по време на неофициалното изслушване, командирът на „Пинта“ го беше порицал. Неговият приятел съдия Мишкин се яви в защита на Макс при изслушването и попречи на съдопроизводството да се развихри.

— Тези задници нямат никакво право да осъждат поведението ми.

— Определено си прав, приятелю — отвърна съдия Мишкин, — в най-общ смисъл. Но на този кораб съществуват уникални условия. Те са властта тук, или поне докато пристигнем в Колония Лоуел и изберем наше собствено управление… Във всеки случай не е станало нищо непоправимо. Декларацията им, че постъпките ти са били „несъответни“, не ти е причинила ни най-малко неудобство. Можеше да бъде много по-лошо…

Две вечери преди това се беше състояло празненство по случай преполовяването на разстоянието от Земята до Марс. Повече от час Макс бе флиртувал активно с прекрасната Анджела Рендино, помощник от персонала на Макмилън. Русият шотландец беше дръпнал Макс встрани и беше настоял да остави Анжела на мира.

— Нека тя ми го каже — отговори му благоразумно Макс.

— Тя е една неопитна млада жена — запали се Макмилън. — И е прекалено състрадателна, за да ти каже колко отблъскващ е първобитният ти хумор.

До този момент Макс се забавляваше страхотно.

— Ти защо се месиш, командире? — запита той, като най-напред гаврътна на екс една чашка. — Тя да не е личната ти кобилка, а?

Ян Макмилън стана кървавочервен.

— Господин Пъкет — заяви командирът на космическия кораб няколко секунди по-късно, — ако поведението ви не се поправи, ще бъда принуден да ви изолирам в помещението, което обитавате.

Сблъсъкът с Макмилън провали вечерта на Макс. Раздразни го фактът, че командирът използва официалната си власт за очевидно лични цели. Макс се завърна в стаята си, която споделяше с още един американец, замислен горски работник от щата Орегон на име Дейв Денисън, и на бърза ръка видя сметката на цяла бутилка текила. Вече пиян, Макс бе обзет едновременно от носталгия и потиснатост. Тогава реши да отиде в центъра за свръзка и да се обади на брат си в Арканзас.

Но вече беше много късно. За да стигне до комуникационния комплекс, Макс трябваше да прекоси целия кораб, като най-напред мине през общия салон, където празненството току-що бе приключило, а после през частта, обитавана от офицерския състав. В централното крило Макс зърна само за миг Ян Макмилън и Анжела Рендино, хванати за ръка, да влизат в личния апартамент на командира.

— Копеле — промърмори Макс.

Пиян, той кръстосваше коридора пред вратата на Макмилън, а гневът му нарастваше все повече и повече. След пет минути го осени идея, която му допадна. Припомняйки си свинското квичене, което му донесе награда по време на изследването в Арканзас, Макс разцепи нощната тишина с пронизителен вик.

После го повтори и си плю на петите точно преди да се отворят всички врати в офицерското крило (включително и тази на Макмилън). А командирът не беше възхитен от това, че целият му екипаж го видя редом с разсъблечената госпожица Рендино…

Пътешествието до Марс беше втори меден месец за Кенджи и Най. Те не бяха много заети. Пътуването беше сравнително спокойно, поне от гледна точка на историята, а и задълженията на Най не бяха много, защото повечето от бъдещите й ученици се намираха на борда на другите два космически кораба.

Уатанабе прекарваха много от вечерите в компанията на съдия Мишкин и Макс Пъкет. Най-често играеха карти (Макс беше толкова добър в покера, колкото слаб в бриджа), разговаряха за свързаните с Колония Лоуел надежди, припомняха си предишния живот, който бяха оставили на Земята.

Когато „Пинта“ се намираше на три седмици път от Марс, екипажът оповести предстоящо двудневно прекъсване на радиовръзката и подкани всички да се обадят у дома. Наближаваха коледните и новогодишните празници, така че времето бе много подходящо за обаждания.

Макс ненавиждаше продължителните едностранни монолози и бавното пристигане на радиосигнала. След като изслуша едно разпокъсано обсъждане на плановете за Коледа в Арканзас, той осведоми Клайд й Уинона, че няма да се обажда повече, защото не му е приятно „да чака петнадесет минути, за да разбере дали е разсмял някого с шегата си“.

Тази година в Киото снегът завалял рано. Родителите на Кенджи заснели видеофилм за Гинкаку-Джи и Хонен-Ин под меката покривка на снега; ако Най не беше с него, тези новини щяха да предизвикат непоносима носталгия у Кенджи. В кратък разговор с Тайланд Най поздрави една от сестрите си, че е спечелила стипендия за университета.

Само Пьотр Мишкин не се обади на никого. Съпругата на стария руснак беше починала и той нямаше деца.

— Имам прекрасни спомени — беше казал на Макс, — но не съм оставил на Земята нищо.

На първия ден от обявеното прекъсване на радиовръзката по всеки действащ канал бе предадено съобщение, че в два часа следобед ще бъде излъчена важна програма, която трябва да бъде гледана от всички. Кенджи и Най поканиха Макс и съдията Мишкин в малкия си апартамент.

— Каква ли глупава лекция ще ни изнасят пак — рече Макс, както винаги враждебно настроен към всичко, което му губи времето.

Началото на видеофилма показа Президента на СП и директора на МКА, които бяха седнали един до друг край голямо бюро. Президентът на СП подчерта важността на съобщението, което щеше да направи директорът на МКА, Вернер Кох.

— Пътници на „Пинта“ — започна доктор Кох, — преди четири години нашата проследяваща сателитна система декодира ясен сигнал, чийто произход бе от далечния космос, най-общо откъм звездата Епсилон Еридан. След съответната разшифровка се оказа, че сигналът съдържа удивителен видеофилм, същият, който ще видите от край до край след около пет минути.

Както ще разберете по-нататък, видеофилмът оповестява завръщането в нашата система на космическия кораб РАМА. През 2130 и 2200 гигантски цилиндри с дължина петдесет километра и диаметър двадесет километра, създадени от непознат, извънземен разум с предназначение, което все още не сме проумели, посетиха нашата Слънчева система. При това вторият натрапник, обикновено наричан РАМА II, докато се намираше на орбита около Венера, извърши промени в скоростта си, според които курсът му се насочи към сблъсък със Земята. Ето защо флота от направляеми ядрени снаряди бе изстреляна, с цел да пресрещне чуждоземния цилиндър и да го разруши, преди РАМА II да се доближи прекалено до нашата планета и да предизвика някаква катастрофа.

Във филма, който предстои да видите, се твърди, че още един от корабите РАМА сега е пристигнал и се намира в съседство с единствената цел „да придобие“ представителна извадка от две хиляди човешки същества за „наблюдение“. Колкото и странно да е това твърдение, важно е да се отбележи, че нашият радар действително потвърди присъствието на превозно средство от класа на РАМА, което преди по-малко от месец застана на орбита край Марс.

За нещастие ние сме длъжни да приемем това фантастично съобщение от далечния космос насериозно. Така че именно вие, колонистите от „Пинта“, сте определени да се срещнете с обекта, който е на орбита край Марс. Даваме си сметка, че тази новина ще дойде като гръм от ясно небе за повечето от вас, но не разполагахме с много възможности за избор. Ако, както подозираме, някакъв заблуден гений е планирал и дирижира този изкусен трик, то тогава след краткото отклонение вие ще продължите с колонизирането на Марс по първоначалния план. Ако обаче видеофилмът, който ще видите след малко, действително казва истината, тогава вие и вашите колеги от борда на „Нина“ и „Санта Мария“ ще се превърнете в контингента човешки същества, който рамианският разум ще наблюдава.

Сигурно разбирате, че сега вашата мисия е от първостепенно значение за СП. Разбирате и необходимостта от секретност. От този ден нататък, докато искането на РАМА бъде удовлетворено по един или друг начин, всички контакти между вашия кораб и Земята ще бъдат строго контролирани. MPV ще записва всички звукови вериги. На вашите приятели и вашите семейства ще бъде съобщено, че сте в безопасност и че в крайна сметка сте кацнали на Марс, но комуникационната система на, „Пинта“ напълно е излязла от строя.

Показваме ви видеофилма сега, за да разполагате с три седмици за подготовка преди срещата. По високоскоростния лъч за информация на командир Макмилън вече е препредаден основният план и допълнителните процедури по срещата, които са подробно разработени от MPV съвместно с персонала на МКА за спешни случаи. Всеки един от вас ще изпълнява специфичен комплекс от задачи. За всекиго от вас е предвидено също така личен пакет с документи, които ще ви дадат необходимата допълнителна информация с оглед да изпълните успешно задълженията си.

Ние, разбира се, ви пожелаваме всичка добро. Най-вероятно тази история с РАМА да се окаже много шум за нищо. В такъв случай това ще се отрази единствено върху бързината в основаването на Колония Лоуел. Но ако видеофилмът е нещо сериозно, ще трябва да действате бързо и да разработите подробен план за настаняването на новопристигналите с „Пинта“ и „Санта Мария“? Нито един от колонистите от тези два кораба няма да бъде осведомен за РАМА или за промяната в начинанието.

В апартамента на Уатанабе за миг настъпи тишина, когато предаването беше рязко прекъснато и заменено с текст-съобщение на екрана: „ВИДЕОФИЛМ СЛЕД ДВЕ МИНУТИ“.

— Дявол да ме вземе! — беше единственият коментар на Макс.

Издание:

Автор: Артър Кларк; Джентри Лий

Заглавие: Градината на Рама

Преводач: Надежда Гаврилова

Език, от който е преведено: английски

Издател: ИК Калпазанов

Град на издателя: Габрово

Година на издаване: 1995

Тип: роман

Печатница: Полиграфия АД — Пловдив

Редактор: Полиана Атанасова

Технически редактор: Мариета Суванджиева

Коректор: Юлия Бързакова

ISBN: 954-17-00

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/5793

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Благодарности

Дневникът на Никол

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Пресечната точка на орбитите

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Среща край Марс

1

2

3

4

5

6

Допълнителна информация

Заслуги